Radvila Perkūnas

**Radvila Perkūnas** – keturių veiksmų opera lietuvių kalba pagal Balio Sruogos libretą, muzikos autorius – žymus tarpukario Lietuvos kompozitorius Jurgis Karnavičius. Opera pirmą kartą pastatyta 1937 m. Valstybės teatre (dab. Kauno valstybinis muzikinis teatras).

## Pastatymo istorija

Iš emigracijos į gimtąjį Kauną grįžęs kompozitorius Jurgis Karnavičius ne iš karto buvo priimtas vietos kultūros bendruomenės. Planams dėstyti konservatorijoje kelią užkirto kito kompozitoriaus Juozo Gruodžio priešiška pozicija. Todėl Karnavičius ėmė dirbti Valstybės teatro orkestre, kur griežė altu. Nepaisant to, po kelerių metų šiame teatre kompozitorius pagal Adomo Mickevičiaus poemą sukūrė operą Gražina (premjera 1933 m.).

Pirmosios jo operos triumfas lėmė tai, kad Karnavičius buvo priimtas dėstyti ir netrukus ėmė kurti antrąją savo operą – istorinę dramą „Radvila Perkūnas“. Siužetas kūriniui buvo paimtas iš Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės ir jos diduomenės giminių – kunigaikščių Olelkaičių, Chodkevičių ir Radvilų istorijos. Libretu operai panaudota Balio Sruogos to paties pavadinimo pjesė, sukurta kiek anksčiau, 1935 m. Kūrinio premjera įvyko 1937 m. vasario 15 d., dirigavo Mykolas Bukša, režisierius – Petras Oleka, scenografas – Mstislavas Dobužinskis, choreografas – Bronius Kelbauskas, chormeisteris – Julius Štarka.

Nors Jurgio Karnavičiaus muzika pasižymėjo melodingumu, tačiau opera ne iš karto tapo sėkme, publika ir kritikai 1937 m. ją sutiko gana šaltai. Ir nors kompozitorius buvo pasirengęs kūrinį redaguoti, jis mirė jau 1941 m., taip ir nespėjęs atlikti šio darbo, o 1948 m. teatrui keliantis į Vilnių operos „Radvila Perkūnas“ partitūra laikyta dingusia. Ji atrasta tik XXI a. ir 2018 m. pastatyta minint Nepriklausomybės atkūrimo šimtmetį Kauno valstybiniame muzikiniame teatre. Nepaisant ilgos užmaršties, šiuo metu Jurgio Karnavičiaus opera „Radvila Perkūnas“ laikytina vienu reikšmingiausių Lietuvos tarpukario klasikinės muzikos kūrinių, aiškiu modernėjančios Lietuvos kultūros ženklu.

## Vaidmenys

* Kristupas Radvila Perkūnas (1547–1603), Vilniaus vaivada;
* Jonušas Radvila (1579–1620), Radvilos Perkūno sūnus;
* Sofija Olelkaitė (1585–1612), Chodkevičių (operoje vadinamų Katkais) globotinė, Jonušo sužadėtinė;
* Jeronimas Katkus (1560–1617), Vilniaus kaštelionas;
* Sofija Katkuvienė, jo žmona, Sofijos Olelkaitės giminaitė;
* Merkelis Giedraitis, Žemaitijos vyskupas;
* Rutka, vienuolis jėzuitas;
* Buožius, Vilniaus vaitas;
* Bildžius, kilmingas Radvilų klientas;
* Miknila, kilmingas Radvilų klientas;
* Bružys, kilmingas Katkų klientas;
* Agnė, Sofijos Olelkaitės draugė;
* Magdė, Katkų dvariškė;
* Skarija, žydas pirklys;
* Elgeta;
* 2 vilnietės moterys;
* Riteriai;
* Choras.

## Siužetas

Nepaisant to, kad kurdamas pjesę Balys Sruoga rėmėsi tikrais įvykiais, tačiau jis istoriją traktavo gana laisvai ir nemažą dalį įvykių interpretavo savaip. Todėl nei pjesė, nei Jurgio Karnavičiaus opera nėra tikslus XVI–XVII a. sandūros įvykių vaizdavimas.

Kūrinyje atrandamos kelios siužetinės linijos – meilė tarp Sofijos Olelkaitės ir Jonušo Radvilos, susipriešinimas tarp jaunuolius globojančių Radvilų ir Chodkevičių, tikybiniai skirtumai tarp katalikų ir evangelikų reformatų (skirtingoms konfesijoms atstovauja pagrindiniai operos veikėjai – Radvila Perkūnas ir Jeronimas Katkus) bei geopolitinė grėsmė iš užsienio – istorija vyksta sklindant gandams, kad kilsiantis karas su Švedija.

Kūrinio pradžioje būtent bręstančio pilietinio karo nuojauta tarp Vilniaus miestiečių persmelkia operos klausytojus. Šio karo priežastis – našlaite tapusios Sofijos Olelkaitės vedybos su Kristupo Radvilos Perkūno sūnumi Jonušu. Nepaisant to, kad sužadėtuvės buvo suderėtos gerokai anksčiau, mirus Sofijos tėvui, ją globoti ėmėsi jos artimiausi giminaičiai – Chodkevičiai ar Katkai. Jie operoje siekia neleisti jaunajai Sofijai, buvusiai turtingiausia to meto nuotaka, ištekėti už reformato Radvilos. Jonušo tėvas savo ruožtu siekia plėsti savo galią, tad sūnaus vedybos su Sofija jam tampa svarbiu politiniu instrumentu. Tiek jaunasis Jonušas, tiek Sofija Olelkaitė prašo savo globėjų leisti tikrai jų meilei skleistis ir leisti susituokti.

Vilniaus miestą sutrikdo pasikartojantys susirėmimai tarp Radvilų ir Katkų klientų. Netrukus į sostinę atvyksta Žemaitijos vyskupas Merkelis Giedraitis, kuris siekia sutaikinti abi konfliktuojančias puses. Galiausiai, kai Kristupo Radvilos Perkūno ir Jeronimo Katkaus riteriai rengiasi stoti į kovą, vyskupui pavyksta nuraminti įsikarščiavusius didikus, skelbiant, kad tarpusavio vaidai tik silpnina Lietuvą, o tikroji grėsmė yra užsienio priešai – Švedija. Tėvynės labui susitarę dirbti Radvila Perkūnas ir Jeronimas Katkus palaimina Jonušo Radvilos ir Sofijos Olelkaitės vedybas. Jų ceremonija vainikuojamas operos finalas.

## Šaltiniai