open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Riebalų gaudyklė

**Riebalų gaudyklė (atskirtuvas)** − įrenginys, kuris atskiria riebalus, aliejus, taukus ir kitas riebalines medžiagas iš gamybinių nuotekų. Į kanalizaciją patenkantys riebalai ten esančių mikroorganizmų šiek tiek ardomi (anaerobinio skaidymo būdu), tačiau nelabai greitai. Daugelis riebalų atšalę sukietėja. Kanalizacijos vamzdžiuose susikaupę tokie riebalai juos dažnai užkemša, o jei ir neužkemša, pratekėję gali sutrikdyti nuotekų valymo įrenginių darbą.  Be to, jei riebalų šalinama daugiau, jų kiekis gali viršyti nuotekų valymo įrengimų galimybes.

## Didžiausia leidžiama riebalų koncentracija
Didžiausia leidžiama riebalų koncentracija išleidžiant į nuotekų surinkimo sistemą 100 mg/l vidutiniame paros mėginyje.

Didžiausia leidžiama riebalų koncentracija išleidžiant į gamtinę aplinką 10 mg/l vidutiniame paros mėginyje.

## Veikimo principas
Veikia grynai pagal fizikinį gravitacijos dėsnį (pagrįsti tankio skirtumais), t. y. sunkiosios nuotekų sudedamosios dalys nusėda ant skirtuvo dugno, o lengvosios, pvz., gyvuliniai riebalai ir aliejai, iškyla į paviršių.

Išvalytos nuotekos išleidžiamos į nuotekų surinkimo tinklus.

Gaudyklė turi automatinį signalizacijos bloką su davikliu. Daviklis signalizuoja apie įrenginyje susikaupusių riebalų kiekį. Pasiekus atitinkamą jų kiekį, daviklis siunčia signalus į dispečerinę ir praneša apie tai, jog reikia šalinti susikaupusius riebalus. Riebalų sluoksnis negali būti didesnis negu 15 cm.

## Riebalų panaudojimas
Riebalų gaudyklėje surinktų riebalų panaudojimo galimybės šiuo metu menkos. Juos panaudoti daug sunkiau nei atskirai surinktus kepime panaudotus riebalus. Tipiško restorano gaudyklė per metus sukaupia nuo 140 iki 180 kg riebalų.

## Naudojimo sritys
* Viešbučiai
* Restoranai
* Maisto patiekimo sritys
* Valgyklos
* Mėsos parduotuvės
* Mėsos perdirbimo įmonės
* Ligoninių virtuvės
* Maisto konservavimo fabrikai
* Pusgaminių produktų gamyklos
* Traškučių ir kitų traškių produktų
* Mokymo įstaigos
* Aliejaus rafinavimo įmonės

## Parinkimas
Riebalų atskirtuvas parenkamas pagal standarto LST EN 1825:2005 reikalavimus. Nominalaus dydžio parinkimas priklauso nuo valomų nuotekų sudėties, kiekio ir turi remtis šiais parametrais:
* Didžiausias nuotekų debitas;
* Maksimali nuotekų temperatūra;
* Atskiriamų riebalų/aliejų tankis;
* Skalbimo priemonių ir valiklių naudojimas.

## Montavimas
* Pastatomos patalpoje;
* Užkasamos į žemę.

## Medžiagiškumas
* Polietilenas;
* Nerūdijantis plienas;
* Stiklo pluoštas;
* Gelžbetonis.

## Nuorodos
* LST EN 1825-2 Riebalų skirtuvai. 2 dalis. Vardinio dydžio parinkimas, įrengimas, naudojimas ir priežiūra. Vilnius, 2003.
* Nuotekų tvarkymo reglamentas. Lietuvos Respublikos aplinkos ministro 2007 m. spalio 08 d. įsakymas Nr. D1-515 [žiūrėta 2016 gegužės 9]. Internetinė prieiga: https://www.e-tar.lt/portal/lt/legalAct/TAR.924BBACA8125
* Riebalų atskirtuvo parinkimas [interaktyvus]. 2009. UAB „Švarus vanduo“ [žiūrėta 2016 m. gegužės 9 d.]. Prieiga per internetą: http://www.svarusvanduo.lt/rg.htm.

## Šaltiniai
Amata (Latvija)

**Amata** () – upė Latvijoje, Gaujos nacionaliniame parke; Gaujos kairysis intakas. Teka per Cėsių savivaldybę. Išteka (prasideda) iš Kukalos ežero, esančio Vidžemėje. Įteka į Gaują. Ilgis – 66 km. Viena greičiausiai tekančių šalyje.

Intakai: Mailiupė, Dadžupė, Nedienė, Pėrliupė, Kumada (kairieji), Dzirnupė, Zvirgzdupė, Vilkatė (dešinieji).

## Galerija

Fluss-lv-Amata.png|Upė žemėlapyje
Zvartes rock.jpg
Lustūzis pie Amatas.jpg


## Šaltiniai
Varnikų holokausto vieta

**Varnikų holokausto vieta** – holokausto vieta Trakų rajone, Varnikų miške šalia Varnikų. Valstybės saugoma nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros vertybė, unikalus kodas – .

## Vieta
Holokausto vieta ir aukų kapas yra Varnikų miške, lygioje miško aikštelėje, iš visų pusių supamoje kalvoto miško. Teritorija stačiakampė, 831 m² ploto, aptverta tvorele. Už 100 m į pietus, prie miško kelio, pastatytas tipinis atminimo ženklas su Dovydo žvaigžde ir užrašu lietuvių ir anglų kalbomis: „HOLOKAUSTO AUKŲ KAPAI / HOLOCAUST MASS GRAVES / 100 M“.

## Paminklas
Holokausto aukų kapą žymi medinė skulptūra bei dvi akmeninės memorialinės plokštės su užrašais jidiš ir lietuvių kalbomis: „ČIA BUVO PRALIETAS 1446 ŽYDŲ VAIKŲ, MOTERŲ IR VYRŲ KRAUJAS. JUOS 1941 IX 30 ŽIAURIAI NUŽUDĖ NACISTAI IR JŲ VIETINIAI TALKININKAI. TEBŪNIE ŠVENTAS NEKALTAI ŽUVUSIŲJŲ ATMINIMAS“. Anksčiau stovėjusią ąžuolinę vietinio liaudies meistro Marijano Misevičiaus skulptūrą 2008 m. sudegino vandalai.

## Istorija
1941 m. rugsėjo pradžioje policija Trakų žydus (apie 400 žmonių) suvarė į už ežero esančiuose vasarnamiuose įrengtą getą. Vėliau valsčių policininkų į getą buvo atvaryti žydai iš Aukštadvario, Onuškio ir Lentvario. Praėjus savaitei nuo geto įsteigimo, Trakų apskrities viršininkas P. Mačinskas perdavė Trakų miesto policijos vadui Kaziui Čaplikui, kad Trakų policininkai turės sušaudyti gete esančius žydus. K. Čapliko teigimu, jis atsisakė vykdyti šią užduotį ir nurodęs jos nevykdyti savo pavaldiniams.

1941 m. rugsėjo 30 d. keleiviniu autobusu į Trakus atvyko 20-30 Vilniaus Ypatingojo būrio policininkų bei vokiečių puskarininkis (kai kurių Ypatingojo būrio narių teigimu, tai buvo Martinas Vaisas). Žydų naikinimas prasidėjo ryte, žydai buvo vedami grupėmis prie duobės ir šaudomi. Šaudė Ypatingasis būrys, žudynių vietą buvo apsupę vietiniai policininkai ir baltaraiščiai. Iš viso buvo sušaudyti 1446 žydai: 366 vyrai, 483 moterys ir 597 vaikai (pagal Karlo Jėgerio raportą). Žudynėms pasibaigus, apie pietus, Ypatingasis būrys grįžo į Trakus, kur miesto valgykloje buvo vaišinami, po to išvyko į Vilnių.

1941 m. lapkričio 8 d. Trakų apskrities viršininkas davė raštišką nurodymą Trakų miesto burmistrui iki lapkričio 13 d. masines kapavietes aptverti 120 cm tvora, „kad gyvuliai ir žmonės neprieitų ir tų vietų neklampotų, neardytų bei nežalotų” bei užpilti chloro kalkėmis. 1942 m. liepos 8 d. Trakų apskrities gydytojas V. Paškevičius pranešė apie kapaviečių būklę Vilniaus apygardos komisarui. Pranešime nurodytos Trakų apskrities masinės kapavietės, esančios Trakų, Semeliškių ir Žiežmarių valsčiuose. 1941 m. bei 1942 m. pavasarį masinės kapavietės užpiltos chloro kalkėmis ir aptvertos.

## Šaltiniai
Dainava (trauktinė)

„**Dainava**“ – trauktinė iš obuolių, šermukšnių, vyšnių, spanguolių ir mėlynių sulčių, gaminama „Stumbras“ nuo XX a. vidurio. Gėrimas 2008 m. buvo įtrauktas į Europos Sąjungos saugomos geografinės nuorodos sąrašą. Todėl tokį pavadinimą gali naudoti tik Lietuvos teritorijoje pagaminta trauktinė.

Pagal 2003 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijos įsakymą „Dėl spiritinių gėrimų gamybos, tvarkymo ir prekinio pateikimo techninio reglamento patvirtinimo“, terminu **„Dainavos trauktinė“** gali būti vadinamas tik nuo tamsiai raudonos iki raudonai oranžinės spalvos, rūgštoko karstelėjusio skonio, sudėtinio vaisių ir uogų aromato trauktinė, kurios etilo alkoholio koncentracija yra ne mažesnė kaip 40 proc. tūrio ir kuri gaminama iš grūdinio rektifikuoto, ne žemesnės nei ekstra rūšies etilo alkoholio, atvirkštinio osmoso būdu paruošto geriamojo vandens, spanguolių ar bruknių bei kitų vaisių ir uogų sulčių ir vyno. Sulčių ekstrakto joje turi būti ne mažiau kaip 25 g/l. Į šios trauktinės gamybą nėra leidžiama dėti papildomų kvapiųjų medžiagų.

Gėrimas yra švelniai rūgštoko skonio, rausvai oranžinės spalvos, turi vaisių, uogų ir vyno aromato. Tinka gerti gryną arba maišyti su greipfrutų sultimis ir pilti ant ledukų.

## Apdovanojimai

*  1998 m. tarptautinėje maisto parodoje „Vynas ir degtinė“, vykusioje Sankt Peterburge, apdovanota sidabro medaliu.
* 1969 m. tarptautinėje maisto produktų parodoje Čekoslovakijoje tapo „Grand Prix“ sidabro medalio laimėtoja.

## Šaltiniai
Palanga (trauktinė)

„**Palanga**“ – trauktinė, gaminama nuo XX a. vidurio iš šermukšnių ir spanguolių sulčių. Jai suteikta Europos Sąjungos saugoma geografinės kilmės nuoroda. Gėrimas yra švelniai rūgštaus skonio su šermukšnio uogų prieskoniu, sodraus aromato, rusvai raudonos spalvos. 

Pagal 2003 m. Lietuvos žemės ūkio ministerijos įsakymą „Dėl spiritinių gėrimų gamybos, tvarkymo ir prekinio pateikimo techninio reglamento patvirtinimo“, terminu **„Palangos trauktinė“** gali būti vadinama nuo tamsiai raudonos iki rusvai raudonos spalvos, rūgštoko karstelėjusio skonio, sudėtinio uogų aromato trauktinė, kurios etilo alkoholio koncentracija ne mažesnė kaip 40 proc. tūrio ir kuri gaminama iš grūdinio rektifikuoto, ne žemesnės nei ekstra rūšies etilo alkoholio, atvirkštinio osmoso būdu paruošto geriamojo vandens, spanguolių ar bruknių bei kitų uogų sulčių, vyno ir brendžio. Sulčių ekstrakto joje turi būti ne mažiau kaip 12 g/l. Šios trauktinės gamybai neleidžiama naudoti papildomų kvapiųjų medžiagų.

Trauktinės „Palanga“ gamybos technologiniai procesai nuo mišinio ruošimo iki įforminimo atliekami Lietuvos Respublikos teritorijoje. Ši trauktinė gaminama tik iš grūdinio rektifikuoto „Liuks“ rūšies etilo alkoholio, geriamojo vandens, išfiltruoto per šešiapakopę filtravimo sistemą (įskaitant vandens filtravimą atvirkštinės osmozės būdu), natūralių uogų sulčių, prancūziško vyno ir brendžio. Prieš naudojant sultys nuskaidrinamos ir išfiltruojamos. Paruoštas „Palangos“ trauktinės mišinys brandinamas nustatytą laiką, šaldomas ir filtruojamas specialiais aukščiausios kokybės filtrais.

## Apdovanojimai

*  1998 m. tarptautinėje maisto parodoje „Vynas ir degtinė“, vykusioje Sankt Peterburge, apdovanota sidabro medaliu.
* 1969 m. tarptautinėje maisto produktų parodoje Čekoslovakijoje tapo „Grand Prix“ sidabro medalio laimėtoja.

## Šaltiniai
Pienia

**Pienia** – upė Lietuvoje, Anykščių rajone; Šventosios dešinysis intakas. Prasideda ties Traupiu, kur melioracijos sistemomis sujungta su Nevėžiu. Teka pietryčių kryptimi, visa aukštupio ir vidurupio vaga ištiesinta. Pienionių tvenkinyje Pienia skaidosi į dvi vagas – pagrindinė savaimine vaga nuteka link Šventosios ir į ją įteka Kavarske (km nuo žiočių), o kita, ištiesinta vaga (kanalas) kertasi su kitu Šventosios intaku Šunykšta bei pačios Pienios intaku Lašiša ir pasiekia Kavarsko tvenkinį (siurblinę) ties Kalnuočiais.

Intakai: Brėškinys (dešinysis), Čižupis, Lašiša (kairieji).

Pienios slėnyje įrengti Pienionių (0,69 km²) ir Pienios (0,14 km²) tvenkiniai. Nuo 1961–1963 m. Pienia (išskyrus žemupį tarp Pienionių tvenkinio ir žiočių) yra Šventosios-Nevėžio kanalo dalis (dabar kanalas neveikia). Prie upės esančios gyvenvietės: Surdaugiai, Mickūniškiai, Degionys, Repšėnai, Jurgėnai, Šoveniai, Piktagalys, Pienionys, Janušava, Kavarskas.

## Etimologija

Spėjama, kad vandenvardis kilęs nuo skysčio pavadinimo *pienas*, nors neatmestina galimybė, kad nuo augalo pavadinimo *[[pienė]]*.

## Šaltiniai
Bebirvytis

**Bebirvytis** – upė Lietuvoje, Jurbarko rajone; Bebirvos kairysis intakas (Šešuvies baseinas). Prasideda Antanavos kaimo apylinkėse, 7 km į rytus nuo Šimkaičių. Teka vakarų kryptimi, vidurupyje pasuka link šiaurės vakarų. Įteka į Bebirvą 6,8 km nuo jos žiočių, 1,5 km į šiaurės rytus nuo Vadžgirio.

Intakai: Pjaunys (dešinysis), Pečvieta (kairysis).

Beveik visa upės vaga ištiesinta. Prie Bebirvyčio įsikūrę Medininkai, Šimkaičiai, Kniečiai, Apolonovka.

Upėvardis mažybinės darybos nuo *Bebirva*. Pastarasis neaiškios kilmės, galbūt reduplikacija **be-birva*. Pavadinimas *Birva* siejamas su  „kamša, rąstais klotas kelias šlapynėje“.

## Šaltiniai
Dratvuo

**Dratvuo** – upė Lietuvoje, Kelmės ir Raseinių rajonuose; Dubysos dešinysis intakas. Prasideda miškelio pakraštyje 1 km į pietvakarius nuo Liolių. Už Liolių teka į pietryčius kalvotomis vietovėmis. Nuo vidurupio vaga darosi vinguriuota, teka Virtukų miško pakraščiu. Įteka į Dubysą 75,5 km nuo jos žiočių, Lyduvėnuose.

Intakai: Rūdija, Žaltinys, Juodupis, Kuprė, Veliuonėlė, Šuliaravis (dešinieji), Lyksnė, Kušla (kairieji).

Aukštupio vaga ištiesinta. Lioliuose Dratvuo patvenktas Liolių II ir Liolių I tvenkiniais, nedidelis tvenkinėlis yra ir ties Gailiais. Gilus ir miškingas žemupio slėnis patenka į Dubysos regioninį parką. Prie Dratvens esančios gyvenvietės: Lioliai, Gailiai, Padratvinis, Petkiškiai, Lyduvėnai. Prie upelio stūkso Gaučiškės piliakalnis.

Upėvardis (dar žinomas kaip Dratvinys, Dretvinys) neaiškios kilmės, galbūt susijęs su skoliniu *drata, dratas* (iš  > ) „viela“.

## Šaltiniai
Maurits Cornelis Escher

**Mauricas Kornelis Ešeris** (, trumpiau − **M. C. Esher**, 1898–1972 m.) – XX a. Nyderlandų grafikas, iliustratorius, gobelenų, sienų raštų ir pašto ženklų dizaineris. Tai vienas iš garsiausių XX a. moderniojo meno grafikų.

## Biografija

Mauricas Kornelis Ešeris gimė 1898 m. birželio 17 d. Leuvardene Olandijoje, vaikystę praleido Arnheme. Jo tėvas buvo inžinierius. 1919−1922 m. M. K. Ešeris mokėsi architektūros Dailės ir dekoratyviųjų menų mokykloje Harleme. Paskatintas mokytojo Samuel Jessurun de Mesquita, M. K. Ešeris perėjo mokytis piešimo ir grafikos. 1924 m. vedė Jetta Umiker, pora persikėlė į Romą Italijoje, kur gyveno iki 1935 m. Vasarą M. K. Ešeris keliaudavo po Italiją, piešdavo miestų vaizdus ir peizažus. Grįžęs į Romą juos perdirbdavo į grafikos kūrinius. Šiuose kūriniuose vienydavo vaizdus iš skirtingų matymo kampų, naudojo juodos ir baltos raiškius kontrastus. Su žmona M. K. Ešeris susilaukė trijų sūnų.

Dėl aštrėjančių politinių aplinkybių M. K. Ešeris 1935 m. persikėlė į Šveicariją, 1936 m. lankėsi antrą kartą Alhambros komplekse Ispanijoje (pirmą kartą 1922 m.), buvo paveiktas islamiško maurų plytelių dekoro raštų. Jo kūryba iš peizažų pasikeitė į tai, ką dailininkas pavadino „mentaliniais vaizdais“. Dar vėliau dailininkas persikėlė į Belgiją. Antrojo pasaulinio karo metu 1941 m. M. K. Ešeris grįžo į Nyderlandus, apsistojo Barno miestelyje, kuriame praleido likusį gyvenimą beveik iki mirties. M. K. Ešeris mirė 1972 m. kovo 27 d. Lareno miestelyje Nyderlanduose. 

M. K. Ešeris tapo vienu iš garsiausių ir labiausiai reprodukuojamų XX a. grafikų. Jis kūrė realių objektų, pereinančių į kitus objektus, serijas („Metamorfozės“), optinės apgaulės efektus sukuriančius kūrinius, neįmanomų konstrukcijų vaizdus („Krioklys“, „Kylantys ir besileidžiantys“). Kūrė ksilografijas, graviūras, litografijas, mecotintas. M. K. Ešeris paliko 448 grafikos kūrinius ir daugiau nei 2000 piešinių, eskizų. Vienais geriausiai žinomų jo kūrinių yra „Reptilijos“ (1943), „Piešiančios rankos“ (1948), „Sąjungos ryšys“ (1956). 2002 m. Hagoje atsidarė Ešerio vardo muziejus.

## Kūrinių galerijos
* M. K. Ešerio fondas 
* wikiart.org

## Šaltiniai
* Vašintono dailės galerija 
* Encyclopaedia Britannica
Vėkė

**Vėkė** – upelis Lietuvoje, Šiaulių rajone; Ventos dešinysis intakas. Prasideda Kurauskių kaimo apylinkėse, 5 km į pietvakarius nuo Kužių. Teka į pietvakarius. Įteka į Ventą 297,4 km nuo jos žiočių, ties Pavakalniu.

Intakas – Dobilupis (dešinysis).

Visa vaga ištiesinta. Prie Vėkės yra Užvėkiai, Siaurimaičiai, Smilgiai, Pavėkiai, Gilvyčiukai, Butkaičiai, Pavakalnis.

Upėvardžio kilmė neaiški: iš vienos pusės siejamas su *vėkėti* („stipriai mušti“), *iš-vekėti* („iškabinti, išplėšti“), *vekerėti* („arti netiesiomis vagomis“), iš kitos – su  („miškas, krūmai“),  („jau paeinantis vaikas“).

## Šaltiniai
Charles Joseph Bonaparte

**Čarlzas Džozefas Bonapartas** (; 1851 m. birželio 9 d. – 1921 m. birželio 28 d.) – JAV valstybinis veikėjas, prie prezidento Teodoro Ruzvelto buvo karinis-jūrų ministras (1905 m. liepa – 1906 m. gruodis) ir generalinis prokuroras (1906 m. gruodis – 1909 m. kovas).

## Biografija
Bonapartas pagal tėvą – Vestfalijos karaliaus anūkas. Gimė ir mirė Baltimorėje, baigė Harvado universiteto juridinį fakultetą.

Bonaparto, kaip generalinio prokuroro, darbo metai buvo pažymėti sistemingu monopolijų persekiojimu, ypatingai tabako. 1908 metais Bonapartas įsteigė tyrimų biurą, kuris 1932 metais buvo pervadintas į FTB.

## Genealogija
Karlas Bonapartas (1746–1785) žmona Marija Leticija Ramolino (1750–1836)
        └──>Joseph Bonaparte (1768–1844)
        └──>Napoleonas Bonapartas (1769–1821), 1-masis Prancūzijos imperatoeius 
        └──>Lucien Bonaparte (1775–1840)
        └──>Elisa Bonaparte (1777–1820)
        └──>Louis Bonaparte (1778–1846)
        └──>Pauline Bonaparte (1780–1825)
        └──>Caroline Bonaparte (1782–1839)
        └──>** [[Jérôme Bonaparte]] ** (1784–1860) žmona Elizabeth Patterson Bonaparte (1785–1879):
                  └──> Jérôme Napoléon Bonaparte (1805–1870) vedęs Susan May Wiliams (1812–1881)
                         ├──>Jerome Napoleon Bonaparte II (1830–1893)
                         └──> **Charles Joseph Bonaparte** (1851–1921)

## Literatūra
* *Joseph Bucklin Bishop*, Charles Joseph Bonaparte: His Life and Public Services (1922).
* *Eric F. Goldman*, Charles J. Bonaparte: Patrician Reformer, His Earlier Career (1943).
Simon Fish

**Simonas Fish **(mirė 1531) buvo XVI a. anglų Protestantas, garsus dėl pagalbos platinant William Tindeile Naujajį Testamentą ir dėl savo sukurto anti-klerikalinio pamfleto *„Supplication for the Beggars“* (taip pat rašoma *„A Supplycacion for the Beggars*“), kuris Gegužės 24 d. 1530 m. Romos Katalikų Bažnyčios buvo pasmerktas kaip „eretiškas“. Jo pamfletą galima laikyti anglų reformacijos pradžia. 

Simonas galiausiai buvo suimtas Londone dėl kaltinimų erezija, bet susirgo buboniniu maru ir mirė dar nesudalyvavęs teismo procese. 

Jo našlė vėliau vedė advokatą James Bainham, kuris taip pat buvo protestantas. Ji vėl tapo našle balandžio 1532 m., kai Bainham buvo sudegintas ant laužo kaip eretikas.

## Pamfletas
Šešiolikos puslapių buklete, Romos Katalikų Bažnyčia kaltino godumu, žudynėmis ir išdavyste, dedikuotas karaliuiHenrikui VIII. Labiausiai tikėtina, jog pamfletą išleido Johannes Grapheus iš Antverpeno, tačiau dėl akivaizdžių priežasčių tai vis dar nepatvirtinta. Iš Antverpeno pamfleto kopijos nelegaliai gabentos į Angliją. Jonas Foxe teigė, jog pamfletas į Angliją atvyko 1529, vasario 2-ąją.

### Priekaištai Bažnyčiai
**Ekonominiai priekaištai:** Fish pamflete kreiptasi į karalių pagalbos, nes Romos Katalikų Bažnyčia, kaip ir kasdien sunkina vis augančios varguomenės gyvenimą. Dvasininkija vadinta „baisiais monstrais“, pabrėžta, jog jie atstovauja tik nedidelę visuomenės dalį, o turtų turi daugiausiai. Rašoma, jog dvasininkai korumpuoti ir tik didina mokesčius, vietoje to, kad pradėtų prastuomenei. Pamflete gausu skaičiavimų, pagrindžiančių autoriaus mintis.

Ekonominiai klausimai tuo metu buvo aktualūs, nes 1529 m. Europoje siautė ekonominė krizė.

Pagrindinis **teologinis priekaištas** buvo indulgencijų pardavinėjimas bei tuometinė atlaidų praktika („Dievas mums neliepė melstis už mirusius“). Teigta, kad bažnytinio gyvenimo pagrindas yra ne bažnyčios teisė ar institucinė galia, o vien tik Šventasis Raštas (Biblija).



## Tomo Moro atsakas į pamfletą
Po kelių mėnesių po pamfleto paleidimo į circuliaciją, St. Thomas More parašė atsakymą, gindamas Romos Katalikų Bažnyčią*.* Atsakymas vadinosi „*Supplycatyon of Soulys“*. Išspausdintas 1529 m. spalį, atsakymas sudarytas iš dviejų tomų, pirmas plėtojo socialines ir ekonomines problemas, o antras – atlaidų praktiką. Atsakymas buvo dešimtkart ilgesnis nei pamfletas.
## Papildoma literatūra
* Simon Fish biografija Oksfordo žodyne<br> 
* Apie anglų Reformacijos literatūrą Bertleby Enciklopedijoje<br> 
* Projektas Gutenbergas apie Simon Fish kūrybą
Pedelė

**Pedelė** (, ) – upė tekanti Estijoje ir Latvijoje. Ilgis – 31 km. Baseino plotas – 229 km². Išteka iš Kadastiko ežero, esančio Valgos apskrityje, Estijoje. Įteka į Veike Emajegį. Teka per Valkos, Valgos miestelius.

Intakai: Ežupė, Ryzupė, Zulpis, Vyraoja (kairieji), Varžupytė, Rautina, Menikas (dešinieji).

## Galerija

Pedele pie Valkas.jpg
River Pedeli, Valga-msaluste.jpg
Valga, Pedeli (3).JPG
Reju

**Reju** (, ) – upė, tekanti pietvakarių Estijoje; kairysis Pernu upės intakas. Išteka iš Sokos ežero (Latvija). Teka šiaurės kryptimi. Ilgis – 73 km. Baseino plotas – 917 km². Vidutinis debitas – 17,3 m³/s.

Veisiasi atlantinės lašišos, upėtakiai, lydekos, kt.


Vaade Reiu jõe hoiualal Laadiveski paisust ülesvoolu.JPG
Reiu jõgi Surju vallas.jpg
Stegodonai

* *[[Stegodon aurorae]]*
* *[[Stegodon elephantoides]]*
* *[[Stegodon florensis]]*
* *[[Stegodon ganesha]]*
* *[[Stegodon kaisensis]]*
* *[[Stegodon luzonensis]]*
* *[[Stegodon mindanensis]]*
* *[[Stegodon orientalis]]*
* *[[Stegodon shinshuensis]]*
* *[[Stegodon sompoensis]]*
* *[[Stegodon sondaari]]*
* *[[Stegodon trigonocephalus]]*
* *[[Stegodon zdanski]]*

**Stegodonai** (*Stegodon*) – priešistorinių straublinių (*Proboscidea*) žinduolių gentis, priklausiusi drambliams (Abel, 1919), vėliau priskirta *[[Stegodontidae]]* šeimai (R. L. Carroll, 1988). Stegodonai egzistavo nuo 11,6 mln. metų iki vėlyvojo pleistoceno. Nepatvirtintais duomenimis, jų dar buvo prieš 4100 metų. Fosilijų randama Azijoje ir Afrikoje, pradedant vėlyvojo mioceno epocha. Jie plačiai gyveno pleistoceno Azijoje, Rytų ir Centrinėje Afrikoje bei Šiaurės Amerikoje.

Kai kurios stegodonų rūšys buvo vienos stambiausių tarp straublinių, kurių suaugę individai buvo virš 4 m ūgio ties pečiais, 8 m ilgio, neskaitant 3 m ilgio ilčių. Kai kurių gyvūnų iltys buvo išaugusios labai arti viena nuo kitos, todėl tikėtina, kad straublys karojo permestas ant ilčių krašto.

Stegodonai laikomi giminingais mamutams ir Indijos drambliams, tačiau juos nuo dramblių skiria svarbus krūminių dantų skirtumas: stogodonų dantys primena stogelio formos iškilimus, tuo tarpu dramblių kiekvienas danties kauburėlis primena aukštą kepurėlę, be to, stegodonų skeletas buvo tvirtesnis ir tankesnis.

## Izoliuoto mažaūgiškumo fenomenas

Kaip ir drambliai, stegodonai turėjo būti geri plaukikai. Jų fosilijos dažnai sutinkamos Azijos salose, kurios ir esant žemiausiam vandenyno lygiui (šaltaisiais pleistoceno periodais) negalėjo turėti susisiekimo su sausuma: Sulavesis, Floresas, Timoras, Sumba Indonezijoje, Lusonas ir Mindanao Filipinuose, Taivanas ir Japonija. Bendra salose gyvenusių žinduolių evoliucijos tendencija – izoliuotas mažaūgiškumas, kuomet izoliuotoje aplinkoje vystėsi mažesni gyvūnai.

Mažiausios rūšies *Stegodon sondaari*, žinomos iš 900 tūkst. metų senumo sluoksnių Indonezijos Floreso saloje, svoris buvo apie 300 kg, t. y. svėrė mažiau už azijinį buivolą. Kita nykštukinė rūšis gyveno Florese dar prieš 12 000 metų ir buvo, manoma, 2003 m. rasto žmogaus Homo floresiensis amžininke.

## Filogenetinis ryšys

## Nuorodos

* Stegodonai (''fossilworks.org'')
Barbora Kola

**Barbora Kola**, **Barbara Kołówna** (g. XV a. pabaigoje; m. 1550 m.) – karalienės Barboros Radvilaitės motina, Podolės vaivados Pavelo Kolos ir Brunetos iš Chodšos duktė. Nuo 1515 metų Jurgio Radvilos žmona. 
 
Vaikai:
* Mikalojus Radvila Rudasis,
* Ona Elžbieta Radvilaitė,
* Barbora Radvilaitė.

## Išnašos

## Nuorodos
Janas Mieleckis

**Janas Mieleckis** (1501–1561) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Podolės rotmistras (1526–1534), Podolės vaivada (1547–1561), Karūnos didieji maršalkos (1556–1561), Čechuvo (1535) ir Vislicos kaštelionas (1540), Chmelniko ir Horodoko seniūnai seniūnas.

## Biografija
Lenkios bajorų Mieleckių giminės atstovas, herbo „Grif“ savininkas. Polanecko ir Zavichosto kašteliono Stanislavo Mieleckio (? – 1532) ir Elžbietos Tenčinskos (m. iki 1533) vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Zavichvosto seniūnas Stanislavas (m. 1533/1535), Krokuvos kaštelionas Sebastijanas (m. 1575) ir Sandomiro pakamaris Valerianas (m. 1553).

1531 metų birželį Janas Mieleckis dalyvavo kare prieš Moldavijos kunigaikštystę, kovėsi 6-tūkstančių karių sudėtyje vadovaujant Karūnos didžiajam etmonui Janui Amor Tarnovskiui, vadovadamas 500 žmonių būriui. Jano Tarnovskio buvo išsiųstas Pokutijos užgrobimui, vėliau dalyvavo Obertyno mūšyje. 

1535 metais Janas Mieleckis dalyvavo Lenkijos kontingento žygyje vadovajant Janui Amor Tarnovskiui į Šiaurės žemę, kur dalyvavo užimant Starobudą ir Gomelį.  

1537 metais kartu su Belzo kaštelionu Mikalojumi Seniavskiu atlaikė pergalę prieš Krymo totorius prie Pankovo. 

1547 metais Janas Mieleckis gavo Podolės vaivados pareigybę, o 1556 metais buvo paskirtas Karūnos didžiuoju maršalka.

1557 metų rugsėjį Janas Mieleckis vadovavo 20-tūkstantinei Lenkijos armijai netoli Pasvalio prieš Livonijos karą su Rusijos valstybe.

## Šeima
Buvo vedęs Aną Kolą (m. 1574), Haličo kašteliono ir Karūnos lauko etmono Jano Kolos (m. 1543) ir Margaritos iš Belineco dukterį. Vaikai:

* Mikalojus (apie 1540–1585), karaliaus sekretorius (1557), karaliaus rūmininkas (1562), Voinicos kaštelionas (1568), Podolės vaivada (1570–1585), Karūnos didysis etmonas (1575–1579), Sandomiro, Novokoržino, Grodecko, Chmelnicko ir Dolinsko seniūnas.

## Literatūra
* Polski Słownik Biograficzny, s. 755–759 пол.

## Nuorodos

|-
Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning

**„Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning“** (GHT) – švedų dienraštis, leistas Geteborge, Švedijoje nuo 1832 iki 1985 m.

## Istorija

„GHT“ 1832 m. įsteigė Magnus Prytz. Nuo 1852 m., kuomet laikraščio redaktoriumi tapo Sven Adolf Hedlund, laikraštis antrąją XIX a. pusę laikėsi liberalių pažiūrų. Laikraštyje dirbo rašytojas Viktor Rydberg, kurio keletas romanų buvo išspausdinti „GHT“.

Antrojo pasaulinio karo metu „GHT“ buvo vienas iš keleto Švedijos laikraščių, kurie kategoriškai laikėsi antinacistinių pažiūrų, kas laikraščio vyriausiąjį redaktorių (nuo 1917 m.) Torgny Segerstedt pavertė kontroversiška asmenybe tuomet neutralios pozicijos besilaikiusioje Švedijoje. Norvegų iliustruotojas Ragnvald Blix tapo žinomas dėl pseudonimu *Stig Höök* pasirašytų ir šiame laikraštyje spausdintų antinacistinių karikatūrų. Laikraščio leidyba buvo nutraukta 1985 m. (o 1973–1984 m. apskritai išeidavo tik savaitinis numeris).

## Šaltiniai
Dagens Industri

**„Dagens Industri“** (sutrump. **DI**) – verslo dienraštis, leidžiamas Stokholme, Švedijoje. Rengiamas tabloid formatu. Laikraščio savininkas – „Bonnier“ AB.

## Istorija
„Dagens Industri“ įsteigtas 1976 m. ir buvo leidžiamas dukart per savaitę. 1983 m. pradėta leisti penkiskart į savaitę, o 1990 m. – šešiskart. Nuo tada pradėta leisti dukterinius laikraščius Austrijoje, Estijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Lietuvoje, Rusijoje, Škotijoje ir Slovėnijoje.

## Tiražas
1983 m. „Dagens Industri“ tiražas siekė 30 000 egz. 2000 m. – 100 000 egz. 2003 m. – 115 000 egz. 2005 m. laikraščio tiražas darbo dienomis siekė 117 500 egz. 2010 m. – 101 700 egz.

## Šaltiniai
Sluocenė

**Sluocenė** () – upė Latvijoje, šiaurės vakarų Žiemgaloje. Teka per Tukumo savivaldybę. Įteka į Kanierio ežerą, esantį Kemerių nacionaliniame parke. Ilgis 44 km. Baseino plotas – 314 km². Intakai: Skujupytė, Vašleja.

Pasitraukus ledynui, Sluocenės upė susiformavo maždaug prieš 12 000–13 000 metų. Tuo metu tekėjo priešinga kryptimi.

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose Sluocenė paminėta 1255 m.

## Šaltiniai
Liudvikas I Orleanietis

**Liudvikas I Orleanietis** (; 1372 m. kovo 13 d. – 1407 m. lapkričio 23 d., Paryžius) – Orleano hercogas nuo 1392 m., de Bomono ir de Šato-Tjerio grafas, Tureni hercogas nuo 1386 m., de Valua hercogas, Angulemo grafas nuo 1394 m., Perigoro grafas nuo 1400 m., Drio grafas nuo 1401 m., Suasono grafas nuo 1404 m., Liuksemburgo hercogas nuo 1407 m.

## Biografija

Prancūzijos karaliaus iš Valus dinastijos Karolio V Išmintingojo ir Žanos de Burbon, Pjero de Burbono dukters sūnus. Jo anūkas tapo Prancūzijos karaliumi kaip Liudvikas XII.

1407 m. lapkričio 23 d. užmuštas Raulio d'Anketonvilio savo brolio Žano Bebaimio užsakymu.

## Šeima
Žmona nuo 1389 m. Valentina Viskonti (1366–1408), su kuria turėjo 10 vaikų. Kai kurie jų:
* Karolis (1394–1465), Orleano hercogas, poetas
* Pilypas (1396–1420), de Vertiu grafas
* Žanas II Gerasis (1404–1467), Angulemo grafas
* Margarita (1406–1466)

Nesantuokiniai santykiai: Marieta d'Engien (apie 1380 – apie 1407), vienas sūnus:
* Žanas de Diunua (1402 m. lapkričio 23 d. – 1468 m. lapkričio 24 d.) – garsus Prancūzijos karo vadas..

## Literatūra
* Вадим Устинов, «Столетняя война и войны роз», М.: АСТ, 2007.

## Nuorodos
Karolis II (Austrija)

**Karolis II ** (; 1540 m. birželio 3 d., Viena – 1590 m. liepos 10 d., Gracas) – Austrijos erchercogas, Vidinės Austrijos valdovas nuo 1564 metų. Priklausė Habsburgų giminės Štirijos linijai (Štirija buvo Vidinės Austrijos hercogystės centru).

## Biografija
Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Ferdinando I ir jo žmonos Onos Jogailaitės trečiasis sūnus.

Iš pradžių hercogo požiūris į protestantus buvo taikus. 1572 metais Karolis II šalyje įteisino tikėjimo laisvę ir Gracas tapo visos Vidinės Austrijos protestantų judėjimo centru. Tačiau 1573 metais jis pakvietė į Štiriją jėzuitus, kurie 1586 metais įkūrė Graco universitetą. Karolio II sūnus ir paveldėtojas Ferdinandas II tęsė kovą su protestantais ir išvijo iš Štirijos protestantų pamokslininkus.

## Šeima
1571 metais jis vedė savo giminaitę Mariją Aną Bavarę (1551–1608), Bavarijos hercogo Alberto V ir Anos Habsburgaitės dukterį. Vaikai:

# Ferdinandas (1572)
# Ona (1573–1598), Lenkijos karaliaus Zigmanto Vazos žmona
# Marija Kristina (1574–1621), Žigmanto Batoro pirmoji žmona
# Katerina Renata (1576–1595)
# Elžbieta (1577–1586)
# Ferdinandas II (1578–1637) – Šventosios Romos imperijos imperatorius
# Karolis (1579–1580)
# Gregorija Maksimiliana (1581–1597)
# Eleonora (1582–1620), vienuolė
# Maksimilianas Ernestas (1583–1616), erchercogas
# Margarita (1584–1611), Ispanijos karaliaus Pilypo III žmona
# Leopoldas (1586–1632), Austrijos erchercogas, vedęs Klaudiją Mediči
# Konstancija (1588–1631), Lenkijos karaliaus Zigmanto Vazos antroji žmona
# Marija Magdalina (1589–1631), Kazimiro II Mediči žmona
# Karolis (1590–1624), Teutonų ordino didysis magistras, vyskupas
Haleinas

**Haleinas** () – istorinis miestelis Zalcburgo žemėje, Austrijoje. Haleino apskrities administracinis centras. Įsikūręs išilgai Zalcacho upės, į pietus nuo Zalcburgo, netoli pasienio su Vokietija. Populiacija – 20 769 žmonės (2016 m. sausio 1 d. duomenys). Haleine yra istorijos ir muzikos muziejų.

Vietovėje žmonių gyventa maždaug prieš 4000 metų. Maždaug nuo 600 m. pr. m. e. Haleino teritorijoje apsigyveno keltų gentys. XI a. druskos gavyba tapo pagrindine miestelio ekonomikos šaka.

## Galerija

Hallein, kerk in straatzicht foto1 2011-07-17 12.02.JPG|Haleinas
HalleinBhf.jpg|Haleino traukinių stotis
Keltenmuseum.JPG|Muziejus
Šakalė (Erla)

**Šakalė** – upelis Lietuvoje, Skuodo rajone; Erlos dešinysis intakas (Bartuvos baseinas). Prasideda 0,5 km į vakarus nuo Mosėdžio, šalia plento . Teka į pietus, pietvakarius ir įteka į Erlą 12,7 km nuo jos žiočių, šalia Šatraminių.

Visa vaga ištiesinta. Visas Šakalės baseinas patenka į Salantų regioninį parką. Aplink upelį gausu archeologinių paminklų: Igarių senosios kapinės, Igarių senovės žemdirbystės vieta, Šatraminių III senosios kapinės, Šilalės Aukuro akmuo, Šilalės akmuo (Didysis kūlis), Šilalės senovės žemdirbystės vieta, Šilalės akmuo su dubeniu.

Upėvardis kilęs nuo žodžio *šaka* („upės atsišakojimas, medžio vainiko dalis“).

## Šaltiniai
Armeniukas

**Armeniukas** – upelis Lietuvoje, Jurbarko rajone; Armenos kairysis intakas (Nemuno baseinas). Prasideda Armeniškių miške, 2 km į rytus nuo Armeniškių. Teka daugiausia laukais, pietvakarių kryptimi. Įteka į Armeną (Goniūnų tvenkinį) 6,1 km nuo jos žiočių, 1,5 km į vakarus nuo Klausučių.

Intakai: bevardis, Bičupis (kairieji), bevardis (dešinysis).

Vaga ištiesinta. Armeniukas žemupyje patvenktas, sudarytas Klausučių I tvenkinys (0,133 km²). Prie upelio esantys kaimai: Vambaliai, Staciūnai, Papartynai, Klausučiai, Goniūnai.

Upėvardis yra mažybinės darybos nuo *Armena*. Pastarasis vardas siejamas žodžiais *arma* („skystas kelias, klampynė“), *armuo* („klampynė, liūnas, bedugnė, arimas“), *armena* („arimas, dirva“).

## Šaltiniai
Nakačia

**Nakačia** – upelis Lietuvoje, Žemaitijoje (Šilalės ir Telšių raj.); viena Virvytės ištakų. Pasideda Žemaičių aukštumoje, Spingių kaimo apylinkėse, 1,5 km į šiaurę nuo Palentinio. Teka į šiaurės rytus, toliau į šiaurę kalvotomis, neretai miškingomis ir pelkėtomis vietomis. Įteka į užpelkėjusį Biržulio ežerą, iš kurio išteka Ventos intakas Virvytė.

Intakai: Kurkulė, Nevarda, Trumpė, Melnyčravis (dešinieji).

Didžioji dalis vagos ištiesinta. Žemupys patenka į Varnių regioninį parką. Gyvenvietės prie Nakačios: Beržė, Pinciškė, Skrandėnai, Gomaliai, Bartlaukis, Godeliai, Panakatis.

Upėvardis iš šaltinių dar žinomas kaip *Некоца, Некота, Некатя, Некета, Неката, Некача*, todėl pirminė žodžio lytis turėjo būti **Nekačia*. Šis upėvardis gretinamas su baltišku laikomu Desnos intako vardu Nakote. Pavadinimas skaidomas į neiginį *ne-*, o šaknis *kač-* (plg. *Katra*) siejama su  „griovys, upelis, srautas“.

## Šaltiniai
Prabauda

**Prabauda** – upelis Lietuvoje, Raseinių rajone; Šaltuonos dešinysis intakas (Šešuvies baseinas). Prasideda Rakavos miško pakraštyje, Bralinskių kaimo apylinkėse, 7 km į šiaurės rytus nuo Raseinių. Teka pietvakarių kryptimi, daugiausia laukais, arimais. Įteka į Šaltuoną 59,6 km nuo jos žiočių, šalia greitkelio  ir Pašaltuonio I kaimo.

Intakas – Gintaras (kairysis).

Aukštupio ir dalies vidurupio vaga ištiesinta. Žemupyje įrengti nedideli Prabaudos ir Paklanių (5,8 ha) tvenkiniai. Kaimai prie Prabaudos: Pakautai, Girdaičiai, Žičkiškė, Trupinėliai, Norgėlai, Mirkliai, Paklaniai.

Upėvardis sudarytas iš priešdėlio *pra-* ir šaknies *baud-*. Ši siejama su *bausti* („varyti, raginti“), *baudyti, baudinti* („raginti, kurstyti“), *baustis* („ketinti, ryžtis“).

## Šaltiniai
Alfredas Vaitiekus Potockis

Grafas **Alfredas Vaitiekus Potockis** (1786 m. kovo 4 d., Paryžius – 1862 m. gruodžio 23 d., Lancuta) – Lenkijos aristokratas, 1-mas Lancuto ordinatas (1838–1862), Galicijos didysis hofmeisteris, Galicijos seimo maršalka.

## Biografija

Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Lenkijos rašytojo ir keliautojo Jano Nepomuko Potockio (1761–1815) ir Julijos Liubomirskos (1764–1799) sūnus.

Jam priklausė šios valdos: Kšešovicė, Lancutas, Ležaiskas ir Uladivka. 1809–1815 metais Alfredas Vaitiekus Potockis tarnavo Varšuvos kunigaikštystės karininku. 1812 metais tapo Lenkijos brigados generolo, kunigaikščio Juzefo Antonijaus Poniatovskio adjutantu, ir dalyvavo Napoleono žygyje prieš Rusiją. Borodino mūšyje buvo sužeistas. Taip pat buvo Austrijos slaptasis patarėjas ir Haličo didysis hofmeisteris.

Vienos rūmų pritarimu Alfredas Vaitiekus Potockis vykdė daugelį valstybinių funkcijų Haličo ir Lodomerijos karalystėje. 1838 metais įkūrė giminės ordinaciją Lancute.

Nuo 1861 metų nacionalinio seimo narys Galicijoje ir Austrijos imperijos reichstago narys.

Alfredas Potockis prisidėjo prie žemės ūkio modernizavimo Galicijoje. Jis 1839–1844 metais įkūrė tekstilės fabrikus, o 1836 ir 1841 metais – cukraus fabrikus.

## Šeima
1814 metų birželio 21 d. vedė kunigaikštytę Mariją Žozefiną Čartoriską (1787–1862), Lietuvos didžiojo stalininko, kunigaikščio Juozapo Klemenso Čartoriskio (1740–1810), ir Dorotos Barboros Jablonovskos (1760–1844) dukterį. Vaikai:

* Artūras (1815–1834)
* Alfredas Juozapas (1817–1889), 2-ras Lancuto ordinatas
* Eva Juzefa Julija Jevdoksija (1818–1895), Franco fon Lichtenšteino (1802–1887) žmona nuo 1841 metų
* Eva Sofija (1820–1882), Austrijos grafo Morico fon Ditrichšteino (1801–1852) žmona nuo 1842 metų

## Nuorodos
* Potockių genealogija
Mikalojus Kazanovskis

**Mikalojus Kazanovskis** (1530 m., LukovasŁuków - 1569 m.) – Veliuno seniūnas. 

## Biografija
Baltramiejaus Kazanovskio ir Katerinos Markušovskos sūnus. Martyno Kazanovskio tėvas. 

## Literatūra
* *Polski Słownik Biograficzny*, tom XII, Kraków-Wrocław 1966-1967
* Stanisław Szenic, *Pitawal warszawski*, tom I, Warszawa 1957
* Zygmunt Gloger, * Geografia historyczna ziem dawnej Polski*, wyd. 1903 r.
* S. Orgelbranda Encyklopedia Powszechna (1898)
* Seweryn Uruski Herbarz szlachty polskiej

## Nuorodos
Šakalė

**Šakalė** dviejų upelių Žemaitijoje pavadinimas:

* Šakalė – Kretingos raj., Skroblupio intakas;
* Šakalė – Skuodo raj., Erlos intakas.
Šakalė (Skroblupis)

**Šakalė** – upelis Lietuvoje, Kretingos rajone; Skroblupio kairysis intakas (Akmenos baseinas). Prasideda Ruginių kaimo apylinkėse, 5 km į vakarus nuo Kūlupėnų. Teka Degimalio mišku pradžioje į vakarus, šiaurės vakarus, o žemupyje – į šiaurę. Įteka į Skroblupį 1,1 km nuo jo žiočių, į rytus nuo Genčų.

Intakas – Puplesinis (kairysis).

Beveik visa vaga, išskyrus patį žemupį, ištiesinta, paversta miško sausinimo grioviu. Prie Šakalės yra Sungailų kaimavietė.

Upėvardis kilęs nuo žodžio *šaka* („upės atsišakojimas, medžio vainiko dalis“).

## Šaltiniai
Dominykas Aleksandras Kazanovskis

**Dominykas Aleksandras Kazanovskis** (1605–1648) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Karūnos didysis raštininkas (1637–1646), Braclavo vaivada (1646–1648), Boguslavo ir Zvenigrodo seniūnas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Kazanovskių giminės atstovas, herbo „Gžimala“ savininkas. Podolės vaivados ir Karūnos lauko etmono Martyno Kazanovskio (1563–1636) ir Katerinos Staržickos vyresnysis sūnus.

1627 metais Dominykas Kazanovskis buvo išrinktas deputatu į Karūnos tribunolą Radome. 1632 metais elekciniame seime palaikė Vladislavo Vazos kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. Nuo savo tėvo gavo valdyti Boguslavo seniūniją.

Dalyvavo Smolensko kare, kurio metu 1633 metų rugsėjį buvo sužeistas. 1636 metais Dominykas Aleksandras Kazanovskis nuo tėvo gavo valdyti Zvenigorodo seniūniją ir du dvarus Černigovo seniūnijoje. 1637 metais tapo Karūnos lauko raštininku.

1637 metais Dominykas Aleksandras Kazanovskis dalyvavo Karūnos armijos, vadovaujamos Karūnos dižiojo etmono Mikalojaus Potockio, žygyje prieš sukilusius Ukrainos kazokus, vadovaujamus Karpo Skidano ir Pavelo Pavliuko. Vadovavo pulkui, susidedančiam iš 4 kazokų, 4 husarų ir 2 dragunų vėliavų. 1637 m. gruodžio 16 d. dalyvavo ir išsiskyrė Kumeiko mūšyje, kur buvo sunkiai sužeistas. 1638 metais dalyvavo Lenkijos armijos žygyje prieš sukilėlių būrius, vadovaujamus Ukrainos etmonų Jakovo Ostrinico ir Dimitrijaus Gunios. 1646 metų lapkritį Dominykas Aleksandras Kazanovskis gavo Braclavo vaivados pareigybę.

1648 metais nuo Karūnos seimo gavo leidimą katalikų bažnyčios Boguslave statybai.

## Šeima
1640 metais vedė Aną Potocką (m. 1695), Braclavo vaivados Stefano Potockio (1568–1631) ir Marijos Amalijos Mogiliankos (1591–1638) dukterį. Vaikai:

* Mariana (1643–1687), būsimo Krokuvos kašteliono ir Karūnos didžiojo etmono Stanislovo Jano Jablonovskio (1634–1702) žmona nuo 1658 metų.

Po savo vyro mirties Ana Potocka buvo ištekėjusi du kartus. Jos antruoju vyru tapo Boguslavas Jurgis Sluška (apie 1620–1658). Trečią kartą ištekėjo už Sadecko kašteliono ir Kijevo vaivados Mykolo Stanislavskio (m. 1668).

Ana Jablonovska (1660–1727), Stanislavo Jano Jabloniovskio ir Marianos JKazanovskos duktė, 1676 metais ištekėjo už Karūnos didžiojo iždininko Rafalio Leščinskio (1650–1703) ir tapo Lenkijos karaliaus Stanislovo Leščinskio (1677–1766) motina.

## Literatūra
* Polski Slownik Biografichny, s. 253–254
* Zygmunt Gloger, Geografia historyczna ziem dawnej Polski, wyd. 1903 r.

## Nuorodos
Alamo-Pedjos rezervatas

**Alamo-Pedjos rezervatas** () – didžiausias Estijos draustinis, esantis šalies centre, į šiaurės rytus nuo Virtsjarvo ežero. Plotas – 342 km². Apima Tartu, Jegevos ir Viljandžio apskritis. Rezervato teritorijoje yra penki pelkynai, kuriuos skiria kelios upės bei miškai.

## Istorija
Alamo-Pedjos rezervatas buvo įkurtas 1994 m., siekiant apsaugoti natūralią ekosistemą, retas rūšis, miškus, pelkynus ir gyvūnus. *Alam-Pedja* reiškia „žemutinę Pedją“.

Rezervato teritorijoje žmonės apsigyveno nuo akmens amžiaus. Nuolatinės gyvenvietės kūrėsi palei dabartinio Virtsjarvo ežero pakrantę. Pagrindinis pragyvenimo šaltinis buvo žvejyba.


Madise bog, 2009-06.jpg
Pedja River at Altmetsa.jpg
Soosaare raba laugas.jpg
2014 0510Alam-Pedja kaheharuline kask Suuretüki talumaal.jpg


## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Teklė Ona Valavičiūtė

**Teklė Ona Valavičiūtė** (g. 1608, m. 1637 m. kovo 20 d., Palenkės Biala - Jeronimo Valavičiaus duktė. Nuo 1623 metų Aleksandro Liudviko Radvilos žmona, Lietuvos pakanclerio Mykolo Kazimiero Radvilos motina.

## Literatūra
* Polski Słownik Biograficzny t. 30 s. 413 RADZIWIŁŁOWA Tekla Anna (ok. 1610-1637) marszałkowa wielka litewska
## Nuorodos
Halis

**Halis** arba **Tirolio Halis** () – miestelis Insbruk Lando apskrityje, Tirolyje, Austrijoje. Ino upės slėnyje. Nutolęs apie 5 km nuo Insbruko. Populiacija – 13 693 (2016 m. sausio 1 d. duomenys).

1232 m. pirmą kartą paminėta druskos gavybos vieta, esanti šalia Tauro () pilies. Dabartinis miestelio pavadinimas, kilęs iš keltų kalbos žodžio, reiškiančio „druską“, datuojamas 1256 m. Nuo XIII a. druskos gavyba buvo svarbus ekonomikos faktorius. Halis buvo svarbus Habsburgų monarchijos miestelis. XV–XVI a. pastatytos bažnyčios, vienuolynai. Iki šių dienų yra išlikęs nepakitęs senamiestis.

## Galerija

Hall in Tirol.JPG|Halis. Tolumoje Betelvurto kalnas
Hall-in-Tirol-0026.JPG
Tirol Hall 02.jpg


## Miestų partnerystė
*  Izerlonas, Vokietija
*  Vintertūras, Šveicarija
*  Somakampanja, Italija
Marijampolio akmuo

**Marijampolio akmuo su „Velnio pėda“** – mitologinis akmuo  Vilniaus rajone, Marijampolio seniūnijoje, Marijampolio kaime, 0,5 km į rytus nuo kelio .

Marijampolio akmuo nuo 1992 m. yra regioninės reikšmės archeologinis paminklas (unik. kodas ). Apie akmenyje iškaltus ženklus pasakojama, kad tie ženklai esanti velnio pėda, kurią įspaudė per akmenį bėgdamas kipšas. Vietiniai gyventojai šį akmenį praminė „Velnio“ akmeniu. 

## Istorija

Akmuo slūgsojo šalia plento Vilnius–Lyda. 1967 m. jį platinant akmuo pakelėje buvo beveik užkastas, tebuvo matoma tik jo paviršinė dalis. Po dvidešimties metų Marijampolio vidurinės mokyklos direktorius Algimantas Masaitis, Kultūros ministerijos leidimu, šį archeologinį paminklą perkėlė prie Marijampolio mokyklos. Nuo 1987 m. spalio 14 d. „Velnio“ akmuo stovi vejoje prieš mokyklą ant žemo betoninio pamato. 

## Duomenys

Marijampolio akmuo yra stambus natūralus riedulys: akmuo pilko stambiagrūdžio granito, netaisyklingo ovalo formos, iki 2 m aukščio, 3 m ilgio rytų-vakarų kryptimi ir iki 2,5 m pločio. Akmens pietryčių nuolaidžioje plokštumoje yra 26 cm ilgio, 7-10 cm pločio ir iki 10 cm gylio, natūralus įdubimas, vadinamas Velnio pėda.  

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Marijampolio akmens nuotrauka, 1955 m.
Burtniekai

**Burtniekai** () – miestelis šiaurės Latvijoje, Valmieros savivaldybėje, šalia Burtniekų ežero. Valsčiaus centras. 418 gyventojų (2021 m.). Veikia vidurinė mokykla, vaikų darželis, kultūros namai, medicinos punktas, vaistinė. Yra 1284 m. vokiečių pastatytos pilies liekanos, XVIII a. dvaro rūmai su XIX a. parku, 1688 m. pastatyta liuteronų bažnyčia, 1941 m. įsteigtas žirgynas.

## Istorija

XIII a. Burtniekai buvo gyvenvietė ant Talavos (latgaliai) ir Sakalos (estai) žemių ribos. Burtniekų pavadinimas (*Burtneck*) minimas nuo 1357 m. 2009–2021 m. buvo Burtniekų savivaldybės administracinis centras.


Asti ordulinnuse müürid 02.JPG|Pilies liekanos
Burtnieku muižas pils 2002-07-27.jpg|Dvaro rūmai
Burtnieku baznīca 2000-04-29.jpg|Burtniekų bažnyčia


## Šaltiniai
Hardas

**Hardas** () – miestelis Forarlberge, Austrijoje. Įsikūręs ant Bodeno ežero, į kurį prie pat miestelio įteka Reinas. Populiacija – 13 205 žmonės (2016 m. sausio 1 d. duomenys).

## Galerija

Rathaus Hard 3.JPG|Naujoji Hardo rotušė
Hofsteigstraße 1 altes Rathaus Hard.JPG|Senoji rotušė
Sakala

**Sakala** (, ) – istorinė senovės estų žemė, rašytiniuose šaltiniuose minima nuo XIII a. pr. (Henriko Latvio kronika). Žemė užėmė dabartinės Estijos pietvakarinę dalį (Viljandžio apskritį, dalį Pernu, Valgos apskričių). Pietuose ribojosi su latgalių žeme Talava, rytuose – su Ugandžiu, šiaurėje – su Nurmekundu, Alempoisu, Vakarų žemė (Lenema), vakaruose – su Pernu įlanka.

Pasak slavų kronikų, iki 1061 m. Sakala buvo pavaldi Kijevo Rusiai, bet po Tartu antpuolio, surengto sakaliečių, atgavo savivaldą. Po Livonijos kryžiaus žygio Sakala ~1224 m. įjungta į Livonijos konfederaciją.

Žymiausias Sakalos vadas – Lembitu (XIII a. pr.).
Baltinava

**Baltinava** () – miestelis rytų Latvijoje, Balvų savivaldybėje, šalia Rusijos sienos. 443 gyventojai (2021 m.). Yra prie kelio P45, 36 km nuo Balvų. Yra katalikų bažnyčia, cerkvė, mokykla, vaistinė.

Rašytiniuose šaltiniuose Baltinava minima nuo 1760 m., kūrėsi aplink Baltinavos dvarą. 2009–2021 m. buvo Baltinavos savivaldybės centras.

## Šaltiniai
Drabešiai

**Drabešiai** () – kaimas šiaurės Latvijoje, Cėsių savivaldybėje, įsikūręs tarp Araišių ežero () ir Latvijos A2 greitkelio. 99 gyventojai (2021 m.).

Kaimas yra įkurtas aplink buvusį Drabešių dvarą. Netoli Drabešių yra malūnas ir malūnininko namas, kurie yra Latvijos architektūros paminklai.

## Šaltiniai
Malpilis

**Malpilis** () – miestelis Latvijoje, Siguldos savivaldybėje, 58 km į rytus nuo Rygos, prie Mergupės ir Sudos upių; valsčiaus centras. 2021 m. Malpilyje gyveno 1804 gyventojai.

1386 m. vokiečiai čia pastatė Lemburgo pilį. Vietovardis *Lemburg* buvo lyviškos kilmės. 2009–2021 m. buvo Malpilio savivaldybės administracinis centras.

## Gyventojai

## Galerija

File:Mālpils_mõisahoone.JPG|Malpilio dvaras
Mālpilsi ordulinnuse asupaik 02.JPG|Malpilio pilies vieta
Lutheran church in Mālpils.JPG|Malpilio liuteronų bažnyčia
Mālpilsi kultuurimaja.JPG|Kultūros namai


## Šaltiniai
Tageperos pilis

**Tageperos pilis** (, ) – stūkso Tageperos kaime, Helmės savivaldybėje, Valgos apskrityje, Estijoje.

Pirmą kartą paminėta XVI a. Valdant Livonijos kunigaikštystei pilis priklausė Rehbinderių šeimai. 1674 m. parduota švedų majorui Otto Magnus von Stackelberg.

1819 m. pilis buvo parduota Bernhard Heinrich von Stryk (1746–1829). Paskutinis pilies savininkas buvo Hugo von Stryk, kuris 1919 m., žemės reformos metu, prarado pilį.

XX a. pirmoje pusėje pilies išvaizdą pakeitė estų architektas Otto Wildau. Po Estijos nepriklausomybės karo (1919 m.) pilyje veikė sanatorija. Vėliau buvo pastatytas naujas sanatorijos pastatas. Sanatorija veikė iki 2000 m. Nuo 2002 m. – viešbutis.

## Galerija

Taagepera Castle 00.jpg|Eksterjeras
Taagepera Castle 01.jpg|Fojė
Taagepera Castle 02.jpg|Fojė
Taagepera Castle 03.jpg|Fojė
Taagepera Castle 04.jpg|Laiptai
Taagepera Castle 05.jpg|Biliardo kambarys
Taagepera Castle 05a.jpg|Salė
Taagepera Castle 06.jpg|Salė
Taagepera Castle 07.jpg|Salė
Taagepera Castle 08.jpg|Salė
Taagepera Castle 09.jpg|Salė
Taagepera Castle 10.jpg|Salė
Taagepera Castle 11.jpg|Anna Sophie restoranas
Taagepera Castle 12.jpg|Anna Sophie restoranas
Taagepera Castle 13.jpg|Anna Sophie restoranas
Taagepera Castle 15.jpg|Hugo salė
Taagepera Castle 16.jpg|Hugo salė
Taagepera Castle 17.jpg|Rüütli salė
Taagepera Castle 18.jpg|Rüütli salė
Taagepera Castle 19.jpg|Pilies laiptai
Taagepera Castle 20.jpg|
Taagepera Castle 23.jpg|
Taagepera Castle 24.jpg|
Taagepera Castle 25.jpg|
Taagepera Castle 26.jpg|


## Šaltiniai
Valgejegis

**Valgejegis** (, ) – upė, tekanti šiaurės Estijoje. Išteka iš Porkunio ežero, esančio Vakarų Viru apskrityje. Įteka į Suomijos įlanką, Loksoje, Harju apskrityje.

Valgejegis neturi jokių intakų. Baseino plotas – 453 km², siauras ir ilgas, miškingas ir pelkėtas. Teka per Pehjos-Kervemos rezervatą. 19 km nuo žiočių, upė teka per Baltijos glintą, formuoja nedidelį krioklį. Lankytina vieta Lahemos nacionaliniame parke.

Miestai: Loksa (žiotyse) ir Tapa (maždaug 17 km nuo ištakų).


Valgejõgi Loksa linnas.jpg|Valgejegis ties Loksa
Nõmmeveski waterfall in winter.jpg|*Nõmmeveski* krioklys žiema
Valgejõgi (2).jpg
Pilsupis

**Pilsupis** reiškia šias upes:
* Pilsupis – Akmenos intakas, Kretingos raj.;
* Pilsupis – Salanto intakas, Kretingos raj.;
* Pilsupis – Palos intakas, Rietavo sav.;
* Pilsupis, Pilsupys – Paupelio upelio Kėdainių raj. kitas pavadinimas.
Duobupis

**Duobupis** – keleto Lietuvos upių pavadinimas:

* Duobupis – Varėnos raj., Merkio dešinysis intakas;
* Duobupis – Varėnos raj., Merkio kairysis intakas;
* Duobupis – Kretingos raj., Alanto intakas;
* Duobupis – Plungės raj., Pagardenio intakas;
* Duobupis – Skuodo raj.
Duobupis (Merkys, kairysis)

**Duobupis** – upė pietų Lietuvoje, Varėnos rajone; Merkio kairysis intakas. Prasideda Dainavos girioje, mažame ežerėlyje į šiaurės vakarus nuo Kamorūnų. Vingiuoja per negyvenamus miškų plotus pradžioje į vakarus, šiaurės vakarus, paskui pasuka į šiaurę, kelis kilometrus teka lygiagrečiai Vilniaus–Gardino geležinkeliui, o ties Matuizomis jį kerta. Įteka į Merkį 65,1 km nuo jo žiočių, į pietus nuo Molių, 3 km į šiaurės vakarus nuo Matuizų.

Intakas – Baronas (dešinysis).

Žemupyje (0,9 km iki žiočių) sudaryti Šarkiškių II ir Šarkiškių I tvenkiniai (8,6 ha). Prie Duobupio įsikūrusios Matuizų ir Šarkiškių gyvenvietės.

Upėvardis kilęs nuo žodžio *duobė* („iškasta, įdubusi vieta žemėje, duburys“) ar *duoba* („drevė“).

## Šaltiniai