open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
2020–2021 m. Bundesliga

**[[2020]]–[[2021]] m. [[Bundesliga]]** – aukščiausioji Vokietijos futbolo lyga. Sezonas prasidėjo 2020 m. rugsėjo 18 d., baigėsi 2021 m. gegužės 23 d. Dalyvavo 18 komandų.

## Turnyrinė lentelė
*  FC Bayern München tapo čempionais.

## Taip pat skaitykite
* 2020–2021 m. 2. Bundesliga

## Išnašos

## Nuorodos
* RSSSF duomenų bazė
* championat
* Fussballdaten.de
* F-archiv.de
Eurocopter EC145

**Eurocopter EC145** (trump. *EC145*) – daugiafunkcis sraigtasparnis, kurį sukūrė Prancūzijos ir Vokietijos aviacijos koncernas Eurocopter. Pirmasis Eurocopter EC145 skrydis įvyko 1982 m. Atnaujinta EC145 versija sukurta naudojant kompozicines medžiagas. 

2006 m. JAV kariuomenei buvo užsakyta karinė EC 145 versija. Pagal sutartį yra numatyta patiekti 345 sraigtasparnius. Bendros išlaidos (įskaitant priežiūrą ir remontą) yra apie 3 milijardus dolerių. 

2011 m. gegužės 3 d . Kazachstano įmonė *Kazakhstan Engineering* pasirašė sutartį su Eurocopter įsteigti įmonę *Eurocopter Kazakhstan Engineering*, kuri šiuo metu surenka EC145 sraigtasparnius Astanoje. 

2011 m. gruodžio 1 d. buvo pristatyti pirmieji du EC145 sraigtasparniai, surinkti Kazachstano bendroje įmonėje ir atlikti bandomieji skrydžiai. Nuo 2011 m . gruodžio mėn. netoli Astanos buvo statoma EC145 sraigtasparnių gamybos įmonė ir skrydžių bei techninio personalo mokymo centras, skirtas regioniniams Kazachstano ir Vidurinės Azijos poreikiams tenkinti. Gamyklos pajėgumai yra iki 10 sraigtasparnių per metus.  

## Techninės charakteristikos

* **[[Įgula (mašinos)|Įgula]]**: 1-2
* **Keleivių**: iki 9
* **Ilgis**: 13,03 m
* **Sraigto skersmuo**: 11,0 m
* **Fiuzeliažo plotis**: 1,84 m
* **Aukštis**: 3,96 m
* **[[Tuščios transporto priemonės svoris|Tuščioji masė]]**: 1&nbsp;792 kg
* **[[Maksimalus kilimo svoris|Maksimali kilimo masė]]**: 3&nbsp;585 kg
* **Kuro talpyklos tūris**: 867,5 litrų
* **Variklis**: 2 × Turbomeca Arriel 1E2
* **Variklio galia**: 2 × 550 kW
* **[[V greičiai|Didžiausias greitis]]**: 278 km/h
* **Kreiserinis greitis**: 256 km/h
* **Skrydžio nuotolis**: 705 km (kai greitis 239 km/h)
* **Skrydžio trukmė**: 3 val. 55 min.
* **[[Skrydžio lubos]]**: 5&nbsp;485 m
* **Kilimo greitis**: 16,3 m/s

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Airbus Eurocopter EC145
Eurocopter EC120

**Eurocopter EC 120** – universalus lengvasis penkiavietis sraigtasparnis.

Sraigtasparnio kūrimas buvo vykdomas XX a. 90-ųjų pradžioje Eurocopter konsorciumo (61%) kartu su *Harbin Aviation Production Corporation HAMC* (24%), atstovaujamu Kinijos nacionalinės aviacijos importo ir eksporto korporacijos *CATIC* ir *Singapore Technology Aerospatials SA* (15%). Gamintas Eurocopter France gamykloje Marinjano (prac. *Marignane*) mieste, surinkimas taip pat vyko ir Australijoje. Sraigtasparnių surinkimas 2004 m. taip pat pradėtas Charbino mieste, Harbin Aircraft Manufacturing Corporation įmonėje, kur surinkti orlaiviai gavo indeksą **HC120**.  

Pirmasis skrydis buvo atliktas 1995 m. liepos 9 d. Iki 2015 m. gruodžio mėn. buvo pagaminta daugiau nei 700 sraigtasparnių, kurie buvo eksploatuojami 50-yje valstybių. Gamyba nutraukta 2017 m.  

## Lietuvoje
Lietuvoje Eurocopter EC120 nuo 2008 m. naudoja Valstybės sienos apsaugos tarnyba (2 vnt.)

## Techninės charakteristikos
***Įgula**: 1-2 pilotai
***Keleivių**: iki 4
***Ilgis**: 11,52 m
***Fiuzeliažo ilgis**: 9,6 m
***Rotoriaus skersmuo**: 10,0 m
***Didžiausias korpuso plotis**: 1,5 m
***Aukštis**: 3,4 m (su uodegos rotoriu)
***Tuščias svoris**: 960 kg
***Didžiausias kilimo svoris**: 1 715 kg (su pakabinamu kroviniu: 1800 kg)
***Naudingo krovinio masė**: 755 kg
***Kuro bako talpa**: 416 l
***Variklis**: 1 × Turbomeca TM 319 Arrius 2F
***Variklio galia**: 1 × 504 AG (1 × 376 kW)
***Didžiausias leistinas greitis**: 278 km / h
* **Didžiausias greitis**: 226 km / h
* **Kreiserinis greitis**: 191 km / h
* **Skrydžio nuotolis**: 727 km
* **Skrydžio trukmė**: 4 val. 32 min.
* **Maksimalus skrydžio aukštis**: 5180 m
* **Kilimo greitis**: 6,1 m / s

## Šaltiniai

## Nuorodos
*Airbus Eurocopter EC120
Apvardas

**Apvardas** arba ***Gaidė*** – upelis Lietuvoje, Ignalinos rajone, Rimšės seniūnijoje; priklauso Dysnos baseinui. Išteka iš Pasamanės ežero, telkšančio šalia Visagino pramonės rajono. Teka į pietryčius iki Gaidės ežero, tada į pietvakarius iki Apvardų ežero.

Baseinas miškingas ir labai pelkėtas. Prie upelio įsikūrę Kukutėnų ir Žibakių kaimai.

Vandenvardis siejamas su žodžiu *ap-virti* (žr. Apvardai).

## Šaltiniai
Jan Dobrzański

**Janas Dobžanskis** (, 1819 m. Čarnos kaimas, Pakarpatės vaivadija, Austrijos imperija – 1886 m. gegužės 30 d. Lvovas, Austrija-Vengrija) – lenkų leidėjas, žurnalistas, poetas, prozininkas, teatro ir visuomeninis veikėjas. 

## Biografija

Janas Dobžanskis gimė 1819 arba 1820 m. Czarna kaime, Pakarpatės vaivadijoje herbo *[[Sas]]* bajorų šeimoje. Ūgtelėjęs mokėsi Peremislio gimnazijoje. Studijavo filosofiją Lvovo universitete. Studijų nebaigė. Nuo 1841 m. dirbo „Gazeta Lwowska“ redakcijoje, nuo 1845 m. Lvovo literatūriniame žurnale „Dziennik Mód Paryskich”. Pinigų užsidirbdavo mokytojaudamas pas Sapiegas, buvo Adomo Stanislavo Sapiegos mokytoju.

Tautų pavasario metu buvo išrinktas į Lvovo nacionalinę tarybą. Po 1848 m. lapkričio 1-2 d. sukilimo numalšinimo Lvove, J. Dobžanskis austrų valdžios buvo areštuotas ir išsiųstas į „baudžiamąjį batalioną“, vėliau pasodintas į Jozefovo () kalėjimą. Į laisvę išėjo 1850 metais.

Janas Dobžanskis žinomas Lvovo spaudos menedžeris. Laikomas vienu iš šiuolaikinės lenkų žurnalistikos kūrėjų. J. Dobžanskis dalyvavo įsteigiant beveik visus to meto Lvovo žurnalus ir laikraščius. 1854 m. jis įsteigė žurnalą „Nowiny“, kuris vėliau buvo reorganizuotas į žurnalą „Dziennik Literacki“. Šį žurnalą J. Dobžanskis redagavo iki 1865 m.

J. Dobžanskis įkūrė ir valdė Broliškos pagalbos komitetą, kuris teikė pagalbą 1863 m. sukilėliams. J. Dobžanskis buvo vienas iš lenkų „Pedagogų draugijos” įkūrėjų (1868 m.), taip pat gimnastikos draugijos „Sokol” įsteigėjas. 1875–1881 m. ir 1883–1886 m. J. Dobžanskis vadovavo Skarbeko teatrui Lvove. Bendradarbiavo steigdamas Scenos draugų draugiją (), taip pat įsteigė Dramos mokyklą.

Janas Dobžanskis mirė 1886 m. gegužės 30 d. Lvove. Palaidotas Lyčiakovo kapinėse.

## Išnašos
Pratkūnų geomorfologinis draustinis

**Pratkūnų geomorfologinis draustinis** – saugoma gamtos teritorija Lietuvoje, Zarasų rajono pietuose, Salako seniūnijoje, į vakarus nuo Pratkūnų kaimo. Įsteigtas 1992 m.

Draustinyje saugomas Sėlių aukštumos aukščiausias moreninis masyvas su Pratkūnų kalnu. Teritorija kalvota, didžiąją dalį užima Gudiškių ir Užusodo miškai.

## Šaltiniai

* Lietuvos Respublikos saugomų teritorijų valstybės kadastras
Minčios vandens malūnas

**Minčios vandens malūnas** – vandens malūnas, stovintis Lietuvoje, Utenos rajone, Aukštaitijos nacionaliniame parke esančiame Minčios kaime, prie Minčios upelio. Architektūrinis ir technologinis paminklas.

## Istorija
Minčios vandens malūnas minimas nuo 1792 m. (bet jau tada buvo perstatytas) ir priklausė Vilniaus vyskupui. XIX a. pr. Tauragnų dvaro šeimininkas Vladislovas Puslovskis čia įrengė vario katilų dirbtuvę. 1863 m. sukilimo dalyviai čia gaminosi šaudmenis, kaupė maisto ir drabužių atsargas. XIX a. pab. malūnas stovėjo upelio dešinėje pusėje. Įrengimus suko ratas. XX a. pr. Rogovui priklausęs malūnas perstatytas, jame įrengta lentpjūvė, milo vėlykla, dažykla, priestate ties pastato pietvakariniu kampu (neišlikęs) pastatyta vandens turbina.

Pirmojo pasaulinio karo metais malūnas neveikė, 1920 m. veiklą atnaujino. Nuo 1945 m. priklausė „Ąžuolo“ kolūkiui. Malūnas, tiltas ir užtvanka kelis kartus remontuoti. 1969 m. malūnas nustotas naudoti pagal paskirtį. 1970 m. užtvanka išardyta, nuleistas tvenkinys, jo dugnu nutiestas kelias. 1983–1986 m. Minčios vandens malūnas rekonstruotas ir pritaikytas poilsio namams. 1986 m. vėl įrengtas tvenkinys.

## Architektūra
Malūnas medinis, stačiakampio plano, dviaukštis, dvišlaičiu skardiniu stogu. Pamatas su tašytų akmenų mūro cokoliu. Yra vandens prataka. Malūno viduje saugomas technologinis paveldas: kruopinės fragmentai (likę tik dalis metalinių detalių), transmisijos fragmentai (trys transmisijos velenai su skriemuliais ir krumpliaračiais), turbina su vamzdžiu.

## Šaltiniai
Adekagagvaa

**Adekagagvaa** (*Adekagagwaa*) – saulės dievas irokėzų mitologijoje; taip pat įkūnijo vasarą.

Pasakojama, kad Adekagagvaa turėjęs valdžią keliems orų dievams: Ga-oh, vėjų dievui, He-no, griaustinio ir audros dievui, bei Gohone,  žiemos dievui. Kiekvieną žiemą Adekagagvaa pasitraukdavo į pietų padanges, sargyboje palikdamas savo „miego dvasią“. Išvykdamas jis kaskart pažadėdavo sugrįšiąs, tuomet Adekagagvaa vėl valdysiąs kitus orų dievus. Sugrįžus Adekagagvaa, kraštą paliekąs Gohone.

## Šaltiniai
Gohone

**Gohone** – dievybė irokėzų mitologijoje; siejamas su žiema.

Gohone – žiemos dievas, įgyjantis senio su lazda pavidalą. Tikėta, kad žiemą Gohone vaikščiojąs miškais, lazda laužydamas medžius ir šaldydamas juos speigu. Adekagagvaa (saulės dievas, siejamas su vasara) sugrįžtąs baigiantis žiemai ir išvejąs Gohone, taip į kraštą sugrąžindamas šilumą.

## Šaltiniai
Buriavimas 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

**[[Buriavimas]] 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse** vyko trečią kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Varžybos startavo Nineshamne ir vyko Baltijos jūroje.

## Burlaivių klasės

## Dalyvavusios šalys

* 
* 
* 
* 
* 
* 	

## Medalininkai

## Medalių lentelė

## Nuorodos
* TOK svetainė
Jojimas 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

**[[Žirgų sportas]] 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse** vyko antrą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. 62 raiteliai ir 70 žirgų iš dešimties valstybių varžėsi penkiose rungtyse. Pirmą kartą olimpinių žaidynių istorijoje vyko išjodinėjimo ir trikovės varžybos. Švedija pelnė daugiausiai aukso medalių.

## Dalyvavusios šalys

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Medalininkai

## Medalių lentelė

## Nuorodos
* TOK svetainė
Žvejų šv. Teresės bažnyčia

**Žvejų šv. Teresės bažnyčia** – Romos katalikų bažnyčia, stovėjusi Vilniaus Žvejų priemiestyje, dešiniajame Neries krante.

Bažnyčia ir šalia jos buvęs basųjų karmelitų vienuolynas stovėjo šalia žydų kapinių, dabartinių Vilniaus sporto rūmų teritorijos pietrytiniame kampe.

## Istorija

Basųjų karmelitų ordinui sklypą Žvejų priemiestyje 1695 m. dovanojo Karolina Vainaitė, Mstislavlio vaivados Simono Karolio Oginskio žmona. Iš pradžių bažnyčia buvo įrengta mediniame buvusio svirno pastate. Mūrinės bažnyčios statybas 1739 m. fundavo Vitebsko kaštelionas Martynas Mykolas Oginskis su sūnumi Tadu. Kitais metais prelatas Kolontajus pašventino mūrinę bažnyčią Šv. Juozapo ir Šv. Teresės titulu.

XIX a. pradžioje bažnyčia jau buvo prastos būklės, vienuolyne gyveno tik du vienuoliai. Vienuolynas veikė kaip filija didesnio Šv. Teresės vienuolyno prie Aušros vartų. Bažnyčią ir vienuolyną apiplėšė prancūzmečiu 1812 m. į Vilniaus miestą įsiveržusi Napoleono Didžioji armija.

1832 m. liepos 19 d. paskelbtas caro įsakymas uždaryti vienuolyną ir perduoti bažnyčią stačiatikiams. Tačiau Vilniaus vyskupas Klongevičius dėl šio įsakymo kelis metus bylinėjosi, kadangi Šv. Teresės bažnyčioje pamaldas laikė ir jau anksčiau uždarytos Šv. arkangelo Rapolo bažnyčios tikintieji. 1837 m. patvinusi Neris paplovė bažnyčios pamatus ir pusė jos sugriuvo. Galiausiai 1844 m. Vilniaus vyskupas atidavė bažnyčią, ir ji buvo nugriauta iki pamatų. XX a. pradžioje nebebuvo likę jokios bažnyčios žymės, jos vietoje veikė lentpjūvė.

## Architektūra

Bažnyčia buvo pailgo stačiakampio formos, 40 uolekčių ilgio ir 14 uolekčių pločio (apie 26×9 metrų), galu nukreipta į Neries pusę. Sienos tinkuotos ir balintos kalkėmis, dvišlaitis stogas dengtas čerpėmis. Galiniuose fasaduose buvo po du viršuje apvalintus langus, rytiniame šone – trys langai, o vakariniame – du langai ir pagrindinis įėjimas. Abiejuose stogo galuose buvo iškelti geležiniai kryžiai.

Viduje grindys grįstos plytomis, lubos iš medinių lentų. Bažnyčia turėjo tris dažytus medinius altorius. Mediniame chore stovėjo penkių balsų vargonai. Ant pagrindinio altoriaus buvo du paveikslai: Šv. Teresės bei Švč. Mergelės su Kūdikėliu Jėzumi ir Šv. Juozapu. Šoniniai altoriai buvo papuošti Dievo Motinos Škaplierinės, Nukryžiuoto Jėzaus, Šv. Juozapo ir Palaimintosios karmelitės Marijos paveikslais. Iš viso bažnyčioje buvo 17 paveikslų, tarp jų – fundatorių Martyno, Tado ir Ignoto Oginskių portretai.

Bažnyčios šventorių juosė mūrinė tvora, joje įrengta varpinė su dviem nedideliais varpais. Šventoriuje buvo ir mažos kapinaitės.

Šalia bažnyčios stovėjo pailgas medinis vienuolyno pastatas, apkaltas medinėmis lentelėmis, viduje tinkuotas. Jame buvo 7 vienuolių celės, į kurias patenkama iš koridoriaus. Vienuolynui priklausė ūkiniai pastatai: dviaukštis svirnas, pirtis, kiaulidė, alaus darykla. Visi statiniai, kiemas ir sodas užėmė 5,5 margo plotą (apie 3,9 ha), dar buvo 6 margai (apie 4,3 ha) dirbamos žemės.

## Šaltiniai
Axel Nordlander

**Axel Nordlander** (1879 m. rugsėjo 21 d. – 1962 m. balandžio 30 d.) – Švedijos sportinis raitelis ir karininkas. Pirmasis šalies olimpinis trikovės čempionas.

## Biografija
Stokholme vykusiose penktose moderniose 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Nordlander dalyvavo žirgų sporto varžybose. Trikovės varžybose su žirgu Lady Artist pelnė maksimalią taškų sumą ilgo nuotolio jodinėjimuose, liko 12-as konkūruose ir antras išjodinėjime. Susumavus visus taškus švedas tapo pirmuoju šios rungties olimpiniu čempionu. Nordlander taip pat pelnė antrąjį aukso medalį su Švedijos nacionaline rinktine komandinėje įskaitoje.

Tarnavo Švedijos armijoje, karinės kavalerijos kapitonas.

## Nuorodos
* Olympedia svetainėje
Carl Bonde

**Carl Bonde** (1872 m. balandžio 28 d. – 1957 m. birželio 13 d.) – Švedijos sportinis raitelis ir karininkas. Pirmasis šalies olimpinis išjodinėjimo čempionas.

## Biografija
Stokholme vykusiose penktose moderniose 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Bonde dalyvavo žirgų sporto varžybose. Išjodinėjimo varžybose su žirgu Emperor tapo pirmuoju šios rungties olimpiniu čempionu.

1928 m. vasaros olimpinėse žaidynėse švedas varžėsi išjodinėjimo rungtyje. Su žirgu Ingo sportininkas individualioje rungtyje užėmė 19-ą vietą, o komandinėje įskaitoje pelnė sidabro medalį.

Tarnavo Švedijos armijoje, karinės kavalerijos kapitonas.

## Nuorodos
* Olympedia svetainėje
Vandensvydis 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

**[[Vandensvydis]] 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse** vyko trečią kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Jungtinė Karalystė trečią kartą iš eilės apgynė čempionų titulą.

## Medalininkai

### Galutinė rikiuotė

## Nuorodos
* TOK svetainė
Austrijos vyrų vandensvydžio rinktinė

**Austrijos vyrų vandensvydžio rinktinė** – nacionalinė komanda, kuri atstovauja Austrijai oficialiose vandensvydžio varžybose.

## Dalyvavimas čempionatuose
### Olimpinės žaidynės

### Pasaulio čempionatas

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Futbolas 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

**[[Futbolas]] 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse** vyko ketvirtą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Jungtinė Karalystė trečią kartą apgynė olimpinių čempionų titulą.

Vokietijai atstovavęs Gottfried Fuchs tapo rezultatyviausiu olimpiados žaidėjo ir pelnė 10 įvarčių. Turnyre dalyvavo tik komandos iš Europos.

## Stadionai

## Medalininkai

## Rezultatai

## Nuorodos
* TOK svetainė
Jacques Cariou

**Jacques Cariou** (1870 m. rugsėjo 23 d. – 1951 m. spalio 7 d.) – Prancūzijos sportinis raitelis ir karininkas. Pirmasis šalies olimpinis konkūrų čempionas.

## Biografija
1890 m. savanoriškai įstojo į Prancūzijos armiją. 1908 m. buvo paaukštintas į kapitonus.

Stokholme vykusiose penktose moderniose 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Cariou dalyvavo žirgų sporto varžybose. Išjodinėjimo varžybose kartu su žirgu Mignon užėmė 14-ą vietą. Trikovės varžybose su žirgu Cocotte iškovojo individualios rungties bronzą. Komandinėje įskaitoje kartu su Prancūzijos rinktine liko 4-oje vietoje. Vyrų konkūrinio jodinėjimo varžybose prancūzas jojo su žirgu Mignon ir iškovojo aukso medalį individualioje rungtyje ir sidabrą komandinėje įskaitoje. Cariou tapo sėkmingiausiu lygi tol besivaržiusiu olimpiniu Prancūzijos raiteliu.

Tarnavo Prancūzijos armijoje pirmojo pasaulinio karo metu. Apdovanotas už drąsą.

## Nuorodos
* Olympedia svetainėje
Pelkinis vėdrynas

**Pelkinis vėdrynas** (*Ranunculus lingua*) – vėdryninių šeimos augalų rūšis.

## Morfologija
Augalas žolinis, 50–115 cm aukščio, stačiastiebis. Lapai išilgai lancetiški, aštriabriauniai, 15–30 cm ilgio, 1–5 cm pločio. Žiedai geltonais vainiklapiais (jų 5), 3–4,5 cm skersmens. Žydi nuo birželio iki rugpjūčio.

## Paplitimas
Pelkinis vėdrynas paplitęs Europoje, Vakarų ir Vidurinėje Azijoje, Sibire, Kašmyre. Auga durpynuose, šlapiose pievose, balų, tvenkinių, ežerų pakrantėse, nendrynuose ir meldynuose.

## Šaltiniai
Aniužė

**Aniužė** (*Elzholtzia*) – notrelinių (*Lamiaceae*) šeimos augalų gentis. Paplitusi Rytų ir Vidurinėje Azijoje, arealas driekiasi nuo pietų Sibiro iki Pietryčių Azijos. Tai vienamečiai žoliniai augalai.

Žinoma apie 20 rūšių. Lietuvoje 1 užneštinė rūšis – kvapioji aniužė (*Elzholtzia ciliata*). Kitos rūšys: puošnioji aniužė (*Elsholtzia splendens*), *Elsholtzia rugulosa*, *Elsholtzia densa*, *Elsholtzia amurensis* ir kt.

Mokslinis genties pavadinimas suteiktas vokiečių gamtininko, alchemiko Johano Sigizmundo Elsholco garbei.

## Šaltiniai
Sultenė

**Sultenė** (*Valerianella*) – valerijoninių (*Valerianaceae*) šeimos augalų gentis. Paplitusi Eurazijoje (ypač Viduržemio jūros pakrančių regione ir Vakarų Azijoje), Afrikoje, Šiaurės Amerikoje.

Sultenių genčiai priklauso vienametės žolės stačiu arba pagulusiu stiebu. Lapai priešiniai, ištisiniai arba skiautėti, pliki arba apaugę retais plaukeliais. Žiedai smulkūs, susitelkę į viršūninius arba pažastinius galvutės arba skėčio pavidalo žiedynus, retai pavieniai stiebo šakumose. Vainikėlis penkiaskiautis, baltas, violetinis, rausvas arba melsvas. Vaisius – dėžutė.

Žinomos 32 (kituose šaltiniuose 60–80) rūšys. Lietuvoje auga 2 svetimžemės rūšys: italinė sultenė (*Valerianella eriocarpa*) ir salotinė sultenė (*Valerianella locusta*).

## Šaltiniai
Saulašarė

**Saulašarė** (*Drosera*) – saulašarinių (*Droseraceae*) šeimos vabzdžiaėdžių augalų gentis.

## Paplitimas
Saulašarė paplitusi visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą, nuo atogrąžų iki šalto klimato sričių. Didžiausia rūšių įvairovė Australijoje (apie pusė visų saulašarių rūšių). Gentis neaptinkama sausringose srityse, Arktyje, daugelyje atogrąžų miškų. Auga šlapiose arba drėgnose, gerai saulės apšviestose buveinėse, paprastai rūgščiame dirvožemyje (pelkėse, durpynuose, šlapynėse, drėgnose vandens telkinių pakrantėse, nuolat rūko gaubiamose vietose).

## Morfologija
Saulašarė – vienametė arba daugiametė, rausvos, gelsvos ar šviesiai žalios spalvos žolė su šakniastiebiais, gumbeliais arba požeminėmis palaipomis. Stiebas labai trumpas, rečiau ilgas, status arba laipiojantis. Lapai susitelkę į skroteles arba pražanginiai, apaugę ilgais standžiais liaukiniais plaukeliais. Žiedai dvilyčiai, taisyklingieji. Vainiklapiai dažniausia balti, rečiau rausvi, raudoni arba violetiniai. Vaisius – atsidarančioji dėžutė su daug smulkių sėklų.

Visų rūšių saulašarės yra vabzdžiaėdžiai augalai. Ant lapų esančios liaukos išskiria klampų vabzdžius viliojantį skystį. Prilipus vabzdžiui liaukiniai plaukeliai prie jo prisilenkia arba lapas susisuka ir liaukų išskiriami fermentai vabzdį ima skaidyti. Suskaidytas medžiagas įsiurbia lapo paviršiuje esančios bekotės liaukos.

## Rūšys

Žinoma ~100 rūšių. Daugelis auginamos kaip kambariniai dekoratyviniai augalai, dalis turi vaistinių savybių.

Lietuvoje auga 4 savaiminės rūšys:
* apskritalapė saulašarė (*Drosera rotundifolia*)
* ilgalapė saulašarė (*Drosera anglica*)
* bukalapė saulašarė (*Drosera ×intermedia*)
* mažalapė saulašarė (*Drosera intermedia*)

Kitos žymesnės rūšys:
* siūlinė saulašarė (*Drosera filiformis*)
* pietinė saulašarė (*Drosera capensis*)
* smulkioji saulašarė (*Drosera callistos*)
* palaipinė saulašarė (*Drosera prolifera*)
* dėmėtoji saulašarė (*Drosera schisandra*)
* granitinė saulašarė (*Drosera graniticola*)
* rausvoji saulašarė (*Drosera hamiltonii*)
* stambiažiedė saulašarė (*Drosera marcantha*)

## Šaltiniai
Ferenco Puškašo apdovanojimas

**Ferenco Puškašo apdovanojimas** – tai 2009 m. spalio 20 d. FIFA organizacijos įsteigtas apdovanojimas, skiriamas futbolo žaidėjui (gali būti tiek vyrui, tiek moteriai), pelniusiam gražiausią įvartį per kalendorinius metus.

Įvartis pavadintas žymaus vengrų futbolininko, pasižymėjusio itin rezultatyviu žaidimu, Ferenco Puškašo garbei.

## Apdovanojimo kriterijai

* Tai turi būti išties gražus įvartis (pvz., tolimas įvartis, įvartis galva, įvartis per save, įvartis kulnu ir t. t.)
* Apdovanojimas skiriamas neatsižvelgiant į rasę, lytį, pilietybę ar čempionatą
* Apdovanojimas negali būti skirtas žaidėjams, mušusiems įvartį iš nuošalės ar kamuoliui nuo kito žaidėjo rikošetu atsidūrusiam vartuose
* Žaidėjas negali būti nominuotas apdovanojimui su dviem skirtingais įvarčiais

## Nugalėtojai
}
|-
|2
| Cristiano Ronaldo
|Real Madrid
|Juventus
|3:0
|UEFA čempionų lyga 2017–2018 m.
|22%
| 
|-
|3
| Giorgian De Arrascaeta
|Cruzeiro
|América Mineiro
|1:0
|Campeonato Mineiro 2018
|17%
| 
|-
|colspan="10"|
|-
|rowspan="3"|2019
|1
| **[[Dániel Zsóri]]**
|Debrecen
|Ferencváros
|2:1
|2018–19 Nemzeti Bajnokság I
|
|
|-
|2
| Lionel Messi
|Barcelona
|Real Betis
|4:1
|2018–19 La Liga
|
|
|-
|3
| Juan Fernando Quintero
|River Plate
|Racing
|1:0
|2018–19 Argentinos Primera División
|
|
|-
|colspan="10"|
|-
|}

## Šaltiniai
Gaoh

**Gaoh**, **Ga-oh** arba **Gǎ-oh** – vėjo dvasia ir milžinas irokėzų, huronų ir senekų mitologijoje.

Gaoh įgyjąs vienišo senio pavidalą. Pavaldus Didžiajai Dvasiai, o irokėzų mitologijoje – dievui Adekagagvaa. Gali būti susijęs su Ga-Gaah – šventuoju varnu.

Nors Gaoh laikytas daugiausia palankia dvasia, tikėta, jog galįs būti ir neramus, šėlstantis (taip atsirandančios audros). Gaoh kai kuriuose mituose apibūdinamas kaip žmogėdra, galintis su šaknimis išrauti medžius ir besišvaistantis akmenimis. Pasak vienų mitų, Gaoh gyvenąs danguje esančiame name, pasak kitų – kalnų oloje, pramintoje „Vėjų namais“. Iš savo buveinės Gaoh valdo metų laikus bei keturių krypčių vėjus: Ya-o-gah, šiaurės vėją lokį, Da-jo-ji, vakarų vėją panterą, O-yan-do-ne, rytų vėją briedį, ir Ne-o-gah, pietų vėją elniuką. Kai kada mituose vėjai įvardijami Gaoh namų sargais, o kitose mitų atmainose pasakojama, kad vėjai užrakinti Gaoh namuose ir paleidžiami, kuomet Gaoh gauna nurodymą iš Didžiosios Dvasios. Anot senekų mito varianto, Gaoh yra prikaustytas prie uolos, jam pamėginus išsilaisvinti, ima pūsti vėjai. Kai Gaoh pavargęs ilsisi, vėjai nurimsta.

## Šaltiniai
Albertas Liaskovičius

**Albertas Liaskovičius** (pilnas vardas – Albertas Vandalinas) ( 1840 m. balandžio 15 d. Gaudava, Lydos apskritis, Gardino gubernija  – 1863 m. gegužės 24 d. Vilnius, Rusijos imperija) – rezistentas, 1863 m. sukilimo dalyvis.

## Biografija

Albertas Liaskovičius  gimė 1840 m. balandžio 15 d. Gaudavos kaime, Lydos apskrityje, Gardino gubernijoje, Lydos apskrities teisėjo Felikso Liaskovičiaus ir Albertinos Valickytės šeimoje. Albertas Liaskovičius baigė Vilniaus bajorų institutą. Po to stojo tarnauti į kariuomenę. Kilus 1863 m. sukilimui Albertas Liaskovičius skaitė sukilėlių manifestą Lydos bažnyčiose ir ragino valstiečius prisidėti prie sukilimo. Dėl to caro valdžios buvo suimtas ir įkalintas.  Buvo atliekamas tyrimas, vyko apklausos. Tyrimo medžiaga buvo perduota Vilniaus Politinių bylų tardymo komisijai. Karo lauko auditoriatas Albertą Liaskovičių  už sukilėlių manifesto platinimą ir valstiečių kurstymą prisidėti prie 1863 m. sukilimo nuteisė mirties bausme, sušaudant ir konfiskuojant turtą. Nuosprendį konfirmavo Michailas Muravjovas.

Albertas Liaskovičius buvo sušaudytas 1863 m. gegužės 24 d. Vilniuje, Lukiškių turgaus aikštėje.

Palaikai slapta buvo užkasti Vilniaus Gedimino kalno tvirtovėje. 2017 m. aptikti vykdant Gedimino kalno tvirtinimo darbus. 2019 m. lapkričio 22 d. palaikai iškilmingai palaidoti Vilniaus Rasų kapinių koplyčios kolumbariume.

## Šaltiniai
Švelnioji vilnūnė

**Švelnioji vilnūnė** (*Holcus mollis*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos vilnūnių
genties augalas. Savaime auganti daugiametė žolė Europoje ir Vakarų Azijoje, įvežtinė Šiaurės Amerikoje. Paplitusi Lietuvoje. 

## Augimo sąlygos

Gerai auga miško laukymėse ir jaunuose atžalynuose. Augimą ir žydėjimą riboja miško skliauto vystymasis. Miško augmenijoje ji visada yra reliktas, tačiau išgyvena pievose ir atvirose vietovėse, susidariusiose po miškų kirtimo, nepaisant to, kad mėgsta pavėsį. Auga daugiausia drėgnuose, gerai nusausintuose rūgščiuose, paprastai lengvos ir vidutinės struktūros dirvožemiuose, turinčiuose daug organinių medžiagų. Augalui netinka šarminiai ir kalkingi dirvožemiai. Dažnai auga su papartūnais.

Šiuo augalu minta kai kurios drugių rūšys, pvz., juodbuožiai storgalviai.

## Botaninis aprašymas

Daugiametis žolinis šakniastiebinis augalas iki 50 cm aukščio. Šakniastiebiai išsidėstę dirvožemyje maždaug 5 cm gylyje, kartais jie yra gilesni. Šakniastiebių augimas vyksta nuo gegužės iki lapkričio, o intensyviausias jis yra nuo birželio vidurio iki liepos vidurio. Ant šakniastiebio yra daug miegančių pumpurų, kurie neišsivysto tol, kol šakniastiebis nėra pažeidžiamas. Kai jis yra pažeistas, šių pumpurų dėka augalas žemėje išleidžia naujus ūglius. Arčiausiai žemės esanti stiebo dalis yra rudai raudona. Belapiai stiebai turi 4-7 bamblius su gausiais plaukeliais. Lapų makštys gaubia stiebą iš priešingos pusės, yra lygios arba vos nuleistos. Lapų pagrindo ligulos (liežuvėliai) yra plėvelinės, dantytais kraštais, neryškiai nusmailėjusios, 1-5 mm ilgio. Lapalakščiai yra smaili, siekia 4-20 cm ilgio ir iki 12 mm pločio. Jie plokšti, pilkai žalios spalvos, šiek tiek nuleisti. Balkšvos, šviesiai pilkos arba purpurinės spalvos žiedai sudaro siauros kiaušiniškos formos varpas, iš pradžių labai tankias, bet nokimo metu tampančias puresnėmis. Varpos susitelkia į šluotelės pavidalo žiedyną. Pailgos arba elipsės formos varpučių ilgis siekia 4–6 mm. Apatiniai žiedai yra dvilyčiai, viršutiniai – vyriškieji. 

## Hibridai ir atmainos

Nuo pūkuotosios vilnūnės (*Holcus lanatus*) švelnioji vilnūnė skiriasi šakniastiebiais ir žemesniais tarpubambliais. Didžiojoje Britanijoje aptinkama pentaploidinė švelniosios vilnūnės atmaina; ji yra sterili, bet dauginasi vegetatyviškai. Varietetas *H. mollis* var. *variegatus* turi baltai žalius lapus ir kartais yra auginamas kaip kultūrinis augalas.

Vyriškasis sterilus hibridas su pūkuotąja vilnūne turi *2n = 21* chromosomą. Pagal morfologinius požymius hibridai yra panašūs į pūkuotąją vilnūnę.


Gladde witbol rizomen Holcus mollis.jpg|Šakniastiebiai
Holcus mollis stem kz.jpg|Stiebas
Holcus mollis ligula kz.jpg|Ligula
Holcus mollis inflorescence kz.jpg|Žiedynas
Holcus.mollis.3.jpg|Žiedai


## Bibliografija

* C. E. Hubbard (1976). Grasses. Harmondsworth: Penguin Books. ISBN 978-0-14-013227-4.

## Šaltiniai
Išinomakis

**Išinomakis** () – miestas Japonijoje, Honšiū salos šiaurės rytuose, Mijagio prefektūroje, Ramiojo vandenyno pakrantėje, prie Kitakamio upės žiočių. Svarbus prekybos ir žvejybos uostas. Žvejybos laivų statyba, plaušienos ir popieriaus, maisto (daugiausia žuvų ir kitų jūros produktų apdirbimo) pramonė. Priekrantėje veisiamos austrės, auginami valgomieji dumbliai.

Patenka į Sanriku Fuko nacionalinį parką.

## Istorija
Išinomakis pradėjo kurtis IV a. Senovėje pateko į Mucu žemę. Edo laikotarpiu iškilo kaip svarbus žvejybos ir prekybos uostas. 1889 m. įkurta Išinomakio savivaldybė.

Miestas smarkiai nukentėjo nuo 2011 m. Sendajaus žemės drebėjimo ir cunamio.

## Šaltiniai
Iskitimas

**Iskitimas** () – miestas Rusijoje, Novosibirsko srityje, 26 km į pietryčius nuo Novosibirsko (jo aglomeracijoje), prie Berdės upės (šalia jos žiočių Novosibirsko tvenkinyje; rajono centras. Per miestą eina Novosibirsko–Barnaulo geležinkelis ir plentas. Mašinų, cemento, gelžbetonio gaminių, baldų gamyba, maisto pramonė. Netoli Iskitimo kasamas antracitas. Mieste veikia istorijos ir dailės muziejus, represijų aukų muziejus, kultūros namai.

## Istorija
1717 m. dabartinio miesto vietoje minimi keli rusų kaimai. XIX a. nutiestas Altajaus plentas, pradėta kasti klintis. 1916 m. prie Novosibirsko–Barnaulo geležinkelio įrengta Iskitimo stotis. 1933 m. įkurta Iskitimo darbininkų gyvenvietė (sujungus 4 kaimus). Verstasi daugiausia iškasenų gavyba bei cemento gamyba. Miesto teisės suteiktos 1938 m.

## Šaltiniai
Salamankos salos parkas

**Salamankos salos kelio parkas** () – nacionalinis parkas šiaurės Kolumbijoje, Magdalenos departamente, į vakarus nuo Sjenagos, prie Didžiosios Santa Martos šlapynės. Įkurtas 1964 m. Nuo 1998 m. – Ramsaro konvencijos saugoma šlapynė, nuo 2000 m. – UNESCO biosferos rezervatas.

Parkas apima Salamankos salą, esančią Magdalenos upės deltoje. Saugomos mangrovės, kserofitiniai miškai, druskingos šlapynės (maršos). Svarbi iš Šiaurės Amerikos migruojančių paukščių buveinė. Parke aptiktos 33 žinduolių, 9 varliagyvių, 35 roplių, 140 žuvų, 199 paukščių rūšys.

## Šaltiniai
Dirvoninis kietis

**Dirvoninis kietis**, arba **dirvinis kietis** (*Artemisia campestris*) – astrinių (*Asteraceae*) šeimos kiečių (*Artemisia*) genties augalas.

## Aprašymas
Daugiametis žolinis augalas, piktžolė. Užauga iki 0,20–0,80 m, kartais iki 1,20 m aukščio. Stiebų daug, jie kylantys arba prie pagrindo išlinkę, retai statūs; kieti, dažniausiai tamsiai raudoni, pliki arba apaugę trumpais, švelniais, prigludusiais plaukeliais. Lapai 4–10 cm ilgio, apatinėje stiebo dalyje kotuoti, dukart, kartais triskart plunksniškai suskaldyti į linijiškas skiltis, viršutinėje bekočiai, ištisiniai.

Graižai stiebo ir šakų viršūnėse siauri, kiaušiniški, 0,2–0,3 cm ilgio, 0,15–0,25 cm pločio, susitelkę į gana tankias varpas. Žiedų vainikėlis rausvai rudas arba rausvai geltonas. Žydi liepos–spalio mėnesiais. Vaisius – smulkus lukštavaisis be skristuko.

Panašus į šluotinį kietį; nuo kitų kiečių rūšių nesunku atskirti.

## Paplitimas ir augavietės
Paplitęs Europoje, vietomis Azijoje ir Šiaurės Amerikoje, turi daug porūšių. Auga įvairaus dydžio grupėmis sausose augavietėse su reta augmenija: smėlynuose, kopose, pušynuose, sausose pievose, dykvietėse, pakelėse, šlaituose, ant geležinkelio pylimų. Lietuvoje labai dažnas.

## Šaltiniai
* A. Lekavičius, „Vadovas augalams pažinti“, p. 315. Vilnius „Mokslas“, 1989 m. ISBN 5-420-00260-4.
* ''Lauka vībotne'', Sugu enciklopēdija, Latvijas daba (latv.). Nuoroda tikrinta 2020-06-21.
Vijoklis (gentis)

**Vijoklis** (*Convolvulus*) – vijoklinių (*Convolvulaceae*) šeimos augalų gentis. Paplitęs beveik visame pasaulyje.

Vijoklių genčiai priklauso daugiamečiai, rečiau vienamečiai žoliniai augalai, puskrūmiai arba (retai) krūmai. Dauguma rūšių auga vyniodamosis (vijokliai). Lapai pražanginiai, ištisiniai, dažniausiai lygiakraščiai. Žiedai kvapūs, balti, rausvi, piltuviški arba varpiški, pavieniai arba susitelkę į žiedynus. Vaisius – dėžutė. Auga laukuose, daržuose, soduose, dykvietėse, ant pylimų. Dalis rūšių dekoratyvios.

Žinoma apie 200–250 rūšių.

Lietuvoje auga 1 rūšis – dirvinis vijoklis (*Convolvulus arvensis*). Kitos žymesnės rūšys: trispalvis vijoklis (*Convolvulus tricolor*), plėtrusis vijoklis (*Convolvulus prostratus*), kvapusis vijoklis (*Convolvulus floridus*), gelsvasis vijoklis (*Convolvulus scammonia*), krūminis vijoklis (*Convolvulus scoparius*) ir kt.

## Šaltiniai
Smidras

**Smidras** (*Asparagus*) – smidrinių (*Asparagaceae*) šeimos augalų gentis. Paplitusi Eurazijoje ir Afrikoje, daugiausia atogrąžų ir paatogrąžių, nedaug rūšių – vidutiniškai šilto klimato srityse.

## Morfologija
Smidrų genčiai priklauso daugiametės žolės arba puskrūmiai su trumpu šakniastiebiu, kartais su šakniagumbiu. Stiebas status arba vijoklinis. Lapai smulkūs, žvyniški, prigludę prie ūglių – kladodžių. Jie išauga kuokštais, retai pavieniai, yliški, arba plokšti. Žiedai vienalyčiai arba dvilyčiai, susitelkę į pažastinius kekės ar skėčio pavidalo žiedynus, retai pavieniai. Apyžiedis varpelio arba rutulio pavidalo, jo lapeliai balti, žalsvi arba gelsvi. Vaisius – uoga. Dalis rūšių turi vaistinių savybių, jauni ūgliai valgomi. Nemaža dalis rūšių dekoratyvios.

## Rūšys

Suskaičiuojama 200–300 smidrų rūšių. Lietuvoje auginamas arba auga sulaukėjęs vaistinis smidras (*Asparagus officinalis*). Kitos žymesnės rūšys:

* blizgusis smidras (*Asparagus cochinchinensis*)
* lipikinis smidras (*Asparagus adscendens*)
* standusis smidras (*Asparagus racemosus*)
* afrikinis smidras (*Asparagus africanus*)
* tikrasis smidras (*Asparagus asparagoides*)
* tankiažiedis smidras (*Asparagus densiflorus*)
* lenktadyglis smidras (*Asparagus falcatus*)
* papartinis smidras (*Asparagus filicinus*)
* plunksninis smidras (*Asparagus plumosus*)
* laužtinis smidras (*Asparagus retrofractus*)
* plunksnašakis smidras (*Asparagus setaceus*)
* menturinis smidras (*Asparagus verticillatus*)

## Šaltiniai
Kavarsko tiltas

**Kavarsko tiltas** – Šventosios upės krantus jungiantis automobilių transporto tiltas Kavarske, Anykščių rajone, pastatytas kelyje , žemiau Kavarsko tvenkinio. Kairiajame krante (priešingame nuo miestelio centro) atsišakoja kelias , dešiniajame, įkalnėje – įsikūrusios pagrindinės Kavarsko kapinės. Šalia tilto išlikęs infrastruktūrinio paveldo ruožas: nuo Kurklių pusės iki tilto veda lauko akmenimis grįstas kelias („brukas“).

## Istorija
 
Per II pasaulinį karą, 1944 m., sudegė miestelio centras, susprogdintas tiltas. Dabartinis tiltas pastatytas 1964 m.

## Konstrukcija

Tiltas gelžbetoninis, sijinis, keturių angų, 94 m ilgio. Perdanga sudėta iš tėjinio skerspjūvio sijų, atremta į taurus. Važiuojamoji dalis dviejų eismo juostų, 7 m pločio, apribota aukštais betoniniais bortais, danga asfaltbetoninė. Įrengti  metaliniai turėklai, šalitilčiai pėstiesiems ir dviratininkams.

## Literatūra

* Henrikas Adolfas Kebeikis. *Žvilgsnis į Lietuvos tiltus*. - Kaunas: „Kopa“, 2004. ISBN 9955-9711-0-X

## Šaltiniai
Bloomberg (reikšmės)

**Bloomberg** gali reikšti:
* Michael Bloomberg – JAV verslininkas ir buvęs Niujorko meras;
* Bloomberg L.P. – to paties asmens įkurta verslo naujienų ir finansinų duomenų bendrovė;
* Bloomberg Businessweek – JAV verslo savaitraštis;
* Bloomberg Television – verslo, politikos ir ekonomikos televizijos kanalas;
* Bloomberg Radio – verslo, politikos ir ekonomikos radijo stotis.
Agudar

**Agudar** („Kūrėjas“) – dievas kūrėjas aleutų mitologijoje. Dievybės vardas dar užrašomas Agurur, Agûģuq, Agugux, Agu’gux arba Agu’gux'.

Agudar suprantamas kaip visa persmelkianti jėga (panašiai kaip įvairių indėnų tautų Didžioji Dvasia). Tikėta, kad Agudar yra pasaulio kūrėjas, medžioklės dievybė, serginti gyvūnus ir medžiotojus, taip pat persikūnijimo bei saulės dievybė. Vyrai ir moterys Agudar garbindavo atskirai, dievybė būdavo garbinama tam tikrose šventose vietose, pvz., olose. Šventosiose apeigose galėdavo dalyvauti tik suaugę vyrai.

Dėl Rusų stačiatikių bažnyčios įtakos žodžiu *Agudar* imtas vadinti ir krikščionių Dievas.

## Šaltiniai
Kigiai

**Kigiai** (, nuo 1938 m. *Steinershöfen*, nuo 1946 m. ***Muravjovas***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 12 km į vakarus nuo Pilkalnio, 21 km į pietvakarius nuo Lazdynų.

## Istorija

Minimi XVI a. *Kigey*, *Kygey*, *Keigy* pavadinimais. 1736 m. Kigiuose gyveno 7 lietuvių, 5 zalcburgiečių ir 3 nasaviečių šeimos. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 16 ugniakurų, 1821 m. – mišrusis kaimas su 115 gyventojų. 1854 m. Kigiuose buvo 25 gyvenamieji pastatai ir 175 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Kusų, Brakupėnų domenų valsčiams, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. Kaime buvo vėjo malūnas, Johanisbergo svečių namai.

Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Aguara

**Aguara** – lapinas triksteris indėnų čirigvanų ir čanių mitologijoje.

Sakytinėje tradicijoje prie Aguaros vardo pridedama priesaga *tunpa* („šventas“), tad šis lapinas vadinamas *Aguara-tunpa*. Aguara yra triksteris, kai kada apibūdinamas kaip piktavalis, tačiau atlieka ir kultūrinio herojaus vaidmenį. Pvz., pasakojama, kad Aguara iš Viskašos pavogęs *[[Mimosoideae|algaborra]]* sėklas, taip pat paėmęs nelaisvėn Grifą ir kaip išpirkos pareikalavęs kaučiuko. Taip Aguara žmonėms davęs gumą. Daugelyje mitų pasakojama apie Aguaros ir šarvuočio Tatu priešpriešą; galiausiai Aguara Tatu užmuša. Aguara neretai susidurdavęs su žmonėmis: juos apgaudinėdavęs, gražios moterys gimdydavusios jo vaikus.

Aguara siejamas su Skorpiono žvaigždynu, sakoma, kad skorpiono uodegos išlinkimas esąs Aguaros aptvaras gyvuliams.

## Šaltiniai
Nekulė

**Nekula** arba ***Nekula*** – upelis Lietuvoje, Ukmergės rajono vakaruose; Obels kairysis intakas (Nevėžio baseinas). Prasideda Siesikų miškuose netoli Šiliūnų. Teka laukais į šiaurės vakarus. Įteka Obelin 44,3 km nuo jos žiočių, prie Tulpiakiemio.

Intakas – Degsnys (kairysis).

Vaga ištiesinta. Prie pat žiočių sudarytas nedidelis tvenkinys. Prie upelio įsikūrę Šiliūnai, Naujasėdžiai, Meškučiai, Tulpiakiemis.

Vandenvardis *Nekula* laikomas esant sudarytu iš neiginio *ne-* ir šaknies *kul-*, kuri siejama su žodžiu *kulys* ('kampas, užsilenkimas, kyšulys, vingis, kraštas').

## Šaltiniai
Paobelio dvaras

**Paobelio dvaras** arba ***Tulpiakiemio dvaras*** – dvaro sodyba Lietuvoje, Ukmergės rajono šiaurės vakaruose, Paobelio kaime. Pro sodybą teka Obelis, šalia praeina kelias . Valstybės saugomas kultūros paveldo objektas.

## Istorija

Paobelio dvaras minimas nuo XVI–XVII a. 1669 m. Pagirių-Paobelio dvarų valdytojas Stanislovas Ručinskas pardavė Jonui Varlauskui. Tuo metu minimas didelis dvaro namas prie upės, palivarkėlis tarnams su pastatais, su vaiskrūmių ir apynių sodais; kitoje Obels pusėje minimi tvartai gyvuliams, klojimas, kiti pastatai. 1816 m. dvaro šeimininkas buvo Dominykas Daunoravičius – Ukmergės pakamaris. 1831 m. sukilimo metu jis buvo paskirtas Ukmergės pavieto ginkluotųjų pajėgų patarėju bei Pagirių parapijos komisaru. Daunoravičiams dvaras priklausė iki XIX a. pab. 1923 m. dvarui priklausė 120 gyventojų, valdė Marija Kosakovskienė. 1932 m. jį pardavė Juozapui ir Marijonai Misiukams ir Andriui bei Zofijai Kačkams.

LTSR laikais Paobelio dvaro pastate buvo įsikūrusios įvairios įstaigos: tuometinio Tulpiakiemio kolūkio kontora, kultūros namai, paštas, biblioteka. 1993 m. dvaro pastatai ir žemė buvo grąžinta savininkams.

## Sodyba
Dvaro sodyboje išlikę šie statiniai:
* Dvaro rūmai. Mūriniai, kompaktiniai, stačiakampio plano, 1 aukšto su mansarda ir rūsiu. Stogas skardinis pusvalminis, šiaurinių ir pietinių mezoninų – dvišlaitis. Šiaurinio fasado prieangis su šoninėmis nišomis ir keturkampio skerspjūvio tinkuoto plytų mūro balkono stulpeliais. Dvaro rūmai suprojektuoti ir pastatyti apie 1832 m. (architektas nežinomas). 1920–1922 m. jie buvo perstatyti ir įgavo dabartinę išvaizdą.
* Svirnas su rūsiu. Kompaktinis, stačiakampio plano, 1 aukšto su pastoge ir rūsiu, akmenų mūro pamatu, pusvalminiu stogu.
* Svirnas. Kompaktinis, stačiakampio plano, 1 aukšto, su pastoge, pusvalminiu stogu.
* 2 klojimai. Abu mūriniai, vienaukščiai, stačiakampio plano.

Taip pat išlikę parko želdynai (dvi liepų alėjos ir pavieniai medžiai), kūdra (išsausėjusi), arklidės ir kumetyno liekanos.


Paobelio dvaras, svirnas.JPG|Svirnas su rūsiu
Paobelio dvaras, ūkio pastatas 3.JPG|Svirnas
Paobelio dvaras, ūkio pastatas 1.JPG|Klojimas
Paobelio dvaras, ūkio pastatas 2.JPG|Klojimas
Paobelio dvaras, 2007.JPG|Dvaro rūmai 2007 m.


## Šaltiniai
Hefaisto šventykla

**Hefaisto šventykla**, arba **Hefaistejonas** () – Sen. Graikijos klasikinio laikotarpio, apie 460−420 m. pr. m. e. pastatyta šventykla Atėnuose. Geriausiai išsilaikiusi iš Sen. Graikijos šventyklų.
## Istorija

Hefaisto šventykla Agorajos Kolonos kalvos viršūnėje pastatyta apie 460−420 m. pr. m. e. Jos architekto vardas nežinomas. Pagal stilistinius panašumus jam priskiriami keletas kitų statinių Atikoje. Šventyklos statybos tikriausiai užtruko, nes menininkai ir darbininkai tikriausiai buvo nukreipti reikšmingesnėms Partenono statyboms Atėnų akropolyje. Hefaisto šventyklą paminėjo II a. pr. m. e. keliautojas Pauzanijas. Jis tvirtino, kad joje buvo garbinamas Hefaistas, kalvystės globėjas, ir Atėnė Ergani, puodininkystės globėja. Išties kasinėjant kalvoje buvo rasta daug buvusių metalo dirbinių dirbtuvių. 

Anksčiau buvo manoma, kad šventykloje garbinti Tesėjas, Herkulis ar Marsas. Pagal rastas skulptūrinio frizo liekanas, kuriose vaizduota Tesėjo istorija, šventykla buvo praminta **Tesėjonu**. VII a. šventykla buvo paversta krikščionių bažnyčia, dedikuota Šv. Jurgiui Akamui, ir tokia išliko iki Osmanų valdžios žlugimo Graikijoje. Ja buvo nuolat rūpinamasi ir tai padėjo šventyklai labai gerai išsilaikyti iki šių laikų. Graikijai iškovojus nepriklausomybę 1834 m. šventykloje karalius Otonas I surengė pirmąjį savo oficialų priėmimą. Iki 1930 m. šventykla buvo archeologijos muziejus. Po to Agorajos kalvoje pradėjo kasinėjimus Amerikiečių klasikinių studijų mokykla.
	
## Aprašymas
		
Hefaisto šventyklos planas stačiakampis, pastatymo stilius − dorėninis. Šventykla apjuosta kolonomis − po šešias iš siaurųjų pusių ir po trylika iš ilgųjų. Visa šventykla buvo pastatyta iš Pendelio kalno Atikoje marmuro, o ją kadaise puošusios skulptūros buvo iškaltos iš Paro salos marmuro. Celėje buvo pasagos formos kolonada, kurios gale buvo pjedestalas, prilaikomas bronzinių Hefaisto ir Atėnės statulų. Pasak Pauzanijo, jas sukūrė skulptorius Alkamenas apie 421−415 m. pr. m. e. Rytinėje ir vakarinėje išorinės kolonados pusėse šventykla buvo papuošta skulptūriniais metopais, vaizdavusiais devynis Heraklio žygdarbius. Šiaurinėje ir pietinėje celos pusėse buvo metopos, vaizdavusios keturis Tesėjo žygdarbius.

Vakariniame frontone buvo skulptūrinės scenos, vaizdavusios kentaurų mūšį, o rytiniame − Heraklio priėmimo Olimpo kalne arba Atėnės gimimo scena. Kai kurios apylinkėse rastos skulptūros eksponuojamos Senovės Agoros muziejuje. Helenistiniu laikotarpiu šventykla buvo apjuosta vazonuose augintais medeliais ir šių vazonų likučiai rasti kasinėjant. XVIII a. šventykloje buvo palaidoti Atėnuose mirę žymūs protestantai.

## Šaltiniai
* Klio Tsoga, Graikijos kultūros ir sporto ministerija 
* Encyclopaedia Britannica, 2008 m.
Alkasaras

**Alkasaras** – islamiškojo laikotarpio, VIII - XIV amžių, pilis, rūmai Ispanijoje ir Portugalijoje. Atsikovojus teritorijas, krikščionių valdovų maurų stiliumi statytos ar atstatytos pilys taip pat vadinamos alkasarais. 

## Terminija
Alkasaras () kilo iš arabų ( al-qaṣr) "tvirtovė, pilis, rūmai", kuris, savo ruožtu, iš lotynų () "tvirtovė, karinė stovykla". Panašūs terminai egzistuoja galisų, portugalų, katalonų kalbose. Terminas tapo daugelio miestų pavadinimų, toponimų dalimi. Kartais vartojamas kaip pilies *castillo* sinonimas. Daugumas pilių Ispanijoje vadinama tiesiog *castillo*.

Ispanijoje yra ir maurų citadelių vadinamų Alkasaba.

## Ispanija

* Madridas
* Segovija
* Sevilija
* Toledas
Siesikų kapinės

**Siesikų kapinės** – civilinės kapinės, veikiančios Ukmergės rajone, Siesikuose. Įsikūrusios prie įvažiavimo į miestelį iš šiaurės rytų pusės, Laisvės gatvės pradžioje, šalia kelio . Užima apie 2 ha plotą. Į senąją kapinių dalį įeinama pro pagrindinius arkinius vartus. Pagrindinis takas driekiasi iki kapinių koplyčios, už kurios kapinių sklypas žemėja, atsiveria laukų kraštovaizdis su aukštos įtampos elektros stulpais. Ši kapinių dalis skirta naujiems palaidojimams.

## Kultūros vertybės

Kapinėse, prie pagrindinio tako pakilioje vietoje, yra vertingas memorialinis statinys – XVIII a. pabaigoje statyta klasicistinė kapinių koplyčia su laidojimo rūsiu. Ją fundavo Lokinės dvaro savininkai Končios. Kapinėse yra kitų į Kultūros vertybių registrą įtrauktų objektų:
* Lietuvos kario Miko Klutinio kapas. Eilinis M. Klutinis žuvo 1919 m. mūšyje su  Sovietų Rusijos kariuomene ties Siesikais.
* Lietuvos partizano Jono Staškūno kapas. Albino Godliausko būrio partizanas J. Staškūnas 1945 m. žuvo bunkeryje per čekistų įvykdytą operaciją Vieversių miške. Antkapinis paminklas 1990 m. perkeltas iš Barų k. palaukės.

## Kapinėse palaidoti
* Kazimiera Zimblytė (1933–1999), dailininkė tapytoja, tekstilininkė
* Julius Veselka (1943–2012), ekonomistas, Seimo narys

## Šaltiniai
Eglininkai

**Eglininkai** (, nuo 1938 m. *Kiefernberg*, nuo 1946 m. ***Muravjovas***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 14 km į vakarus nuo Pilkalnio, 23 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie Kusupės.

## Istorija

Vienas seniausių Kusų parapijos kaimų, įkurtas, tikriausiai, pačioje XVI a. pradžioje. 1539 m. minimas *Eglinickenn* kaimas su 6 ūkiais. Kaimas – faktiškai vienu vardu vadintos toli viena nuo kitos esančios atskiros sodybos – apėmė didelę teritoriją, vėliau joje susiformavo ir Kėkštų, Urblaukių, Kigių bei Bednorių kaimai. 1728 m. iš 10 kaimo žemės savininkų pavardžių, 8 – lietuviškos: *Clemischmoneit*, *Mauritzatis*, *Lengtatis*, *Bublatis*, *Welbatis*, *Romaikatis*, *Donatis* ir *Pollukatis*. 1744 m. Eglininkuose gyveno 8 lietuvių valstiečių, 4 vokiečių valstiečių ir viena vokiečių sodininko šeimos. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 15 ugniakurų, 1821 m. – valstiečių kaimas su 118 gyventojų. 1854 m. Eglininkuose buvo 17 gyvenamųjų pastatų ir 145 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai.

Tarpukariu kaimas turėjo 457 ha žemės, kurią dirbo 11 ūkininkų. Dirva buvo gana derlinga, ūkininkai augino javus ir daržoves, laikė galvijus ir trakėnų veislės žirgus. Kaime buvo kalvė, svečių namai, maisto prekių krautuvėlė, didžiosiose sodybose buvo įrengtas telefono ryšys. Kaimo vaikai lankė Kėkštų pradinę mokyklą. Artimiausias pašto skyrius buvo Kusuose. Apie 1939 m. į Kėkštus nutiestas žvyrkelis, pastatytas tiltas per Kusupę. Kaimo rytuose buvo nedidelis miškelis.

Jono Basanavičiaus tautosakos rinkinyje „Iš gyvenimo vėlių bei velnių” minimas 100 m perimetro ir 6 m aukščio pailgas piliakalnis Eglininkų šiaurėje su dviem šaltiniais, tekančiais į rytus, ir gausiais akmenimis piliakalnio viršūnėje.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, gyventojai evakuoti į Vokietijos gilumą, vietinių gyventojų nebeliko. Po karo Eglininkai ir gretimas Kigių kaimas pervadinti Muravjovu, atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu nunyko, 1993 m. buvo tik 2 sodybos, šiuo metu kaimas nebegyvenamas. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.

Istoriniai kaimo pavadinimo rašybos variantai: *Eglenick*, *Eglinicken*, *Egelnicken*, *Eglennicken*, *Eglenincken*.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Cezario invazija į Britaniją

**Cezario invazija į Britaniją** – dvi karinės Gajaus Julijaus Cezario vadovaujamos romėnų kampanijos, vykusios dabartinės Kento grafystės teritorijoje 55 ir 54 m. pr. m. e.

Cezario invazijos vyko Galų karo metu, kai Galija ir jos gentys buvo laikinai numalšintos. Invazijos pretekstas buvo britų genčių pagalba ir atsargų siuntimas galams žemyninėje Europoje. Per pirmąją invaziją Cezaris vedėsi su savimi tik du legionus ir tik išsilaipino Kente. Antrąją invaziją sudarė 628 laivai, penki legionai ir 2000 kavalerijos karių. Julijaus Cezario pajėgos pranoko britų gynybines pajėgas ir nesulaukė pasipriešinimo. Romos armija galiausiai prasiskverbė į Midlseksą ir kirto Temzę, priversdama britų karo vadą Kasivelauną pasiduoti ir tapti Romos duoklininku. Trinovantų vadas Mandubrakas paskirtas marionetiniu karaliumi.

## Šaltiniai
Šuoliai į vandenį 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

**[[Šuoliai į vandenį]] 1912 m. vasaros olimpinėse žaidynėse** vyko trečią kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Olimpiadoje pirmą kartą vyko moterų šuolių į vandenį varžybos.

## Dalyvavusios šalys
Rekordinis 57-ių šuolininkų skaičius dalyvavo 1912 m. olimpiadoje:

*  (vyrai:0 moterys:1)
*  (vyrai:2 moterys:0)
*  (vyrai:6 moterys:0)
*  (vyrai:4 moterys:0)
*  (vyrai:2 moterys:1)
*  (vyrai:1 moterys:0)
*  (vyrai:3 moterys:0)
*  (vyrai:1 moterys:0)
*  (vyrai:22 moterys:12)
*  (vyrai:2 moterys:0)

## Medalininkai
### Vyrai

### Moterys

## Medalių lentelė

## Nuorodos
* TOK svetainė