Pichao

**Pichao** () – indėnų tauta, gyvenanti dabartinės Kolumbijos (Andų) teritorijoje.

Šiuo metu naudoja ispanų kalbą. Seniau kalbėjo pichao kalba, kuri galutinai išnyko XX a. vid. Apie ją žinių išlikę labai nedaug (išlikęs vos 30 žodžių sąrašas), todėl nėra identifikuojama. XVI a. ispanų konkistadorai pažymėjo, kad ji buvo gimininga pančių ir kitoms aplinkinėms kalboms, ir dažnai bendrai vadindavo šias gentis karibais. Dalis tyrėjų priskiria ją karibų kalboms, tačiau kiti laiko, kad ji tiesiog naudojo karibų kalbos skolinius.

2005 m. duomenimis, Kolumbijoje gyveno beveik 60 tūkst. gyventojų, kurie identifikavo save kaip pichao.

## Teritorija

Pichao tradicinė gyvenama teritorija yra Kolumbijos Tolimos departamentas ir Huilos departamento šiaurės vakarinis pakraštys. Tai yra Centrinės Kordiljeros atkarpa nuo Coello upės šiaurėje iki Palo upės pietuose. Šios teritorijos rytinu pakraščiu teka Magdalenos upė. Svarbiausias jos intakas, tekantis per pichao teritorijas, yra Saldana.

Į šiaurės rytus nuo pichao gyveno pančiai, o pietuose – paesai. Rytiniai pichao kaimynai buvo Rytų Kordiljeros gentys japorai ir čibčų gentis sutagao. Vakariniai kaimynai Kaukos upės slėnyje buvo Kalimos kultūra ir kimbajai, o pietvakariuose – guambijai. Pietvakariuose driekėsi Tatakoa dykuma.

Pichao sudarė daug smulkių genčių. *Poina (Yaporoge), Cacataima, Coyaima, Guarro, Natagaima, Ocaima, Behuni (Beuni, Biuni), Totumo* gyveno upių slėniuose. *Bulira, Ambeina, Paloma, Anaitoma, Amoya, Tumbo, Mayto (Maito, Marto)* gyveno aukštikalnėse. Kitos gentys buvo *Aype, Mola, Atayma (Otaima), Tuamo, Ombecho, Pana (Pamao), Hamay, Zeraco, Lucira ir Tonuro*.

Šiuo metu pichao pasklidę Tolimos, Huilos departamentuose, jų diaspora sutinkama visoje pietų Kolumbijoje.

## Istorija ir visuomenė

Nors pichao kalba nėra identifikuota, jie, kaip ir šiauriniai kaimynai pančiai, nuo X a. patyrė stiprią karibų kultūrinę įtaką, kuri plito iš šiaurės Magdalenos upe. Ši įtaka nulėmė sukarintą visuomenės pobūdį. Karingos gentys nuolat kovojo su kaimynais. Ispanų amžininkai aprašo kanibalizmo atvejus, kuomet buvo suvalgomi nugalėti priešai.
   
Skirtingai nei jų kaimynai, pichao nesukūrė stipresnės konfederacijos. Jie gyveno susiskaldę mažomis gentimis. Vietoj gyvenviečių statydavo didžiulius bendruomenių namus, kur gyvendavo visa kaimo bendruomenė. Miegodavo hamakuose. Maistas buvo gaminamas greta įrengtuose priestatuose *caney*.

Bendruomeniniai susirinkimai (*minga*) vykdavo po seibos medžiais, kurie buvo garbinami. Po jais buvo atliekamos karo, vadų karūnavimo, vestuvių ir kitos ceremonijos. Susisiekimui naudojo gausias krašto upes, kurias įveikdavo kanojomis. Pats žodis kilęs iš pichao kalbos *kanoha*. Ypač geri irkluotojai buvo gerbiami visuomenėje ir vadinami *boha*. Tarpgentinei komunikacijai buvo naudojami laužų dūmų signalai.

XVI a. Jie aktyviai priešinosi ispanų užkariavimui ir ne kartą atmušė priešus. Pasipriešinimas truko daugiau nei du šimtmečius. Kovodami prieš juos žuvo daugiau nei keturi šimtai ispanų konkistadorų ir keturiasdešimt tūkstančių indėnų iš sąjungininkų genčių. Nepaisant to, XVI a. jų skaičius mažėjo, didžioji dalis pasitraukė į aukštikalnes. Čia buvo sukurti rezervatai.

XIX a. pabaigoje pichao rezervatai buvo panaikinti. Tai 1914 m. inspiravo sukilimą, kuriam vadovavo paesas Quintíno Lame. Jis buvo apkaltintas separatizmu ir kankintas. 1924 m. parašė knygą: „Indėno, išsilavinusio Kolumbijos džiunglėse, mintis“. Pichao kova davė vaisių: 1938 m. rezervatai atkurti. Tačiau po 1945 m. smurtas prieš čiabuvius sustiprėjo, o kulminacija buvo žemių atėmimas, priverstinė migracija ir masiniai perkėlimai. Nuo tada pichao pasklido iš savo tradicinių teritorijų, galutinai prarado kalbą.

Quintíno Lame idėjos atgimė XX a. pabaigoje. 1982 m. įvyko pirmasis Tolimos čiabuvių kongresas. Nors naujajam judėjimui pavyko atgauti tik 20 procentų kolonijinių laikų čiabuvių rezervatų, pavyko užsitikrinti valstybės pripažinimą nedideliems rezervatams 17 savivaldybių. Šie rezervatai sudaro teritorinį pagrindą savivaldos programoms, sveikatos priežiūrai, kultūros bei švietimo sistemoms.

## Kultūra
Pichao buvo žemdirbiai, kurie augino bulves, manijokus, kukurūzus, papajas, mangus, guavas ir kitas kultūras. Racioną papildydavo žuvis ir sumedžiota mėsa. Svarbus jų užsiėmimas buvo tabako (*tenú*) auginimas. Jie naudojo tabaką įvairiems tikslams ir gamino vaistinius preparatus *ambi*. Šis žodis paplito ir į kečujų bei tupių kalbas.

Kaip ir didelė dalis Magdalenos slėnio kultūrų, pichao propagavo kūno deformavimą, kad suteiktų grėsmingą išvaizdą arba simbolizuotų statusą. Berniukams prie galvų buvo pririšamos lentutės, kad pakeistų kaukolės formą. Virvelėmis buvo deformuojamos galūnės, sulaužomos nosys.

Kūno papuošalus vadino *wualaka* (*balaca*). Puošėsi vainikėliais, kaukėmis, plunksnų diademomis, apyrankėmis, nosies žiedais, auskarais ir kitais pakabučiais. Ceremonijų metu dažydavo kūnus raudonais dažais (ačiote, *bija*). Iš šių dažų kildinamas pichao pavadinimas.

Pichao paliko daug petroglifų olose, kuriuos išraižydavo kaltais. Mene ypač populiarios antropomorfinės formos (*ka*). Jas išreikšdavo ne tik petroglifais, bet ir metalurgijoje, ypač aukso dirbiniuose. Aukso lydime naudojo vaškinių formų, filigrano technikas. Svarbiausi jų gaminiai – waualaca (kūno aksesuarai) ir *poporo* – nedideli indeliai, skirti sudėti kalkes, naudotas kokos lapams.

Savo mirusius protėvius jie vadino *tata*. Iš šio žodžio kilęs Tatakoa dykumos pavadinimas. Žynius vadino *mohán*, o gydytojus – *tegua*. Praktikavo animizmo formą, kurioje viskas buvo vienos dieviškos vienybės dalis. Tikėjo, kad žmogaus veiksmai veikia dvasių pasaulį, ir tam, kad išlaikyti trapią pusiausvyrą, atliko ritualus. Kūrė atvaizdus iš aukso, keramikos ar medienos, puošė juos strėlytėmis ar ietimis, spalvino. Aukojo įvairius objektus: nuo ​​žmogaus kraujo iki čičos gėrimo.

## Išnašos