open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Sangėliškių koplyčia

**Sangėliškių koplyčia** – veikianti Šalčininkėlių Šv. Jurgio parapijos koplyčia Sangėliškių kaime, Šalčininkų rajone, prie kelio , 4,2 km į rytus nuo Šalčininkėlių. Šv. mišios laikomos lenkų kalba, du kartus per mėnesį. 

Koplyčią supa senųjų kaimo kapinaičių tvora, laisvai sudėta iš lauko riedulių, apsodinta senais medžiais. Į koplyčią patenkama pro naujai išmūrytus raudonų plytų vartus. Šventoriuje yra senų antkapių su geležiniais kryžiais. 200 m į rytus nuo koplyčios, link Kamenos upelio, stūkso mišku apaugusio Sangėliškių piliakalnio liekanos.

## Istorija

Sangėliškių kapinėse buvo laidojami vietos turtingi ir paprasti žmonės. Koplyčioje išlikusi atminimo lentelė su pavardėmis: Franciszek  Zniszczyński (miręs 1876 m.) ir Monika (z Andruszkiewiczów) Zniszczyńska (mirusi 1895 m.). Šalia koplyčios išlikę apie 30 antkapių, seniausi nuo 1859 m., tarp jų su pavardėmis: Łukaszewicze, Stankiewicze, Jagiełłowie.  Prie koplyčios yra Armijos Krajovos karių masinė kapavietė. 1945 m. vasario mėn. kaimo apylinkėse mūšyje su NKVD kariuomene  žuvo apie 20 Česlovo Stankevičiaus „Komaro“ būrio karių, kuriuos vėliau palaidojo vietos gyventojai. Kapavietė po 1991 m. pažymėta antkapiniu paminklu.

Sovietmečiu koplyčia neveikė, stovėjo uždaryta. Teritorija vietinių žmonių buvo minimaliai prižiūrima. Apie 1988 m. vietos kolūkio „Už taiką“ pirmininko Pavelo Griaznovo (g. 1942 m.) rūpesčiu koplyčia buvo remontuojama. Seniai neveikiančios kapinaitės 1998 m. buvo išvalytos ir sutvarkytos, koplyčia suremontuota. Ta proga į atnaujintą koplyčią atvyko pėsčiomis piligrimų žygio „Liublinas-Vilnius-Šalčininkėliai-Sangėliškės“ dalyviai, kurie atnešė ir padovanojo švč. Mergelės Marijos paveikslą. Per iškilmingas mišias altoriuje pakabintą paveikslą pašventino parapijos klebonas Juzefas Narkunas. Nuo to laiko kasmet iš Šalčininkėlių čia atvyksta piligrimų.

## Architektūra

Medinė koplyčia stačiakampio plano,  užsibaigianti trisiene apside. Priekiniame fasade – keturių kolonų portikas su trikampiu frontonu. Dvišlaitis stogas dengtas skardos lakštais, virš kraigo priekyje iškyla kvadratinis varpinės bokštelis su jame pakabintu varpeliu. Bokštelį vainikuoja didelis geležinis kryžius. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Sangiełowszczyzna – Miejsce Pamięci Narodowej (''kurierwilenski.lt'')
Knitelfeldas

**Knitelfeldas** () – miestelis Austrijoje, Štirijos žemėje, Murtalo rajone. Per miestelį teka Mura. Populiacija – 12 667 žmonės (2016 m. sausio 1 d. duomenys). Svarbus geležinkelio mazgas.

## Galerija

Knittelfeld Bahnhof.jpg|Geležinkelio stotis
Knittelfeld Hauptplatz.jpg|Aikštė
Marija Macijauskienė

**Marija Macijauskienė** (1930 m. kovo 11 d. Kaune – 2020 m. gegužės 8 d. Klaipėdoje) – lietuvių poetė, publicistė, literatūros darbuotoja.

Gimė Kaune. Mokėsi Pakruojo pradinėje mokykloje (1938–1942 m.), Linkuvos gimnazijoje (1942–1944 m.), Pakruojo progimnazijoje (1944–1945 m.), Kauno II mergaičių gimnazijoje (1945–1949 m.). 1954 m. Vilniaus universiteto Istorijos-filologijos fakultete baigė lietuvių kalbos ir literatūros studijas, 1950–1953 m. mokėsi Dramos studijoje prie Vilniaus akademinio dramos teatro.

Nuo 1954–1958 m. Marija Macijauskienė dirbo žurnalo „Jaunimo gretos“ redakcijoje literatūros darbuotoja, 1958–1967 m. – laikraščio „Kauno tiesa“ redakcijos kultūros ir mokyklų skyriaus literatūros bendradarbe (kuravo ir Kauno jaunųjų rašytojų sekciją), 1967–1968 m. žurnalo „Nemunas“ redakcijos Informacijos skyriaus redaktore, 1968–1969 m. laikraščio „Gimtasis kraštas“ redakcijos literatūros darbuotoja. 1969–1984 m. buvo LTSR literatūros muziejaus jaunesnioji mokslinė bendradarbė, vyresnioji mokslinė bendradarbė, o 1970–1981 m. direktorė.

Nuo 1957 m. Žurnalistų sąjungos narė, nuo 1983 m. – Rašytojų sąjungos narė.

## Bibliografija
* *Gyvenimo akimirkos*: apybraiža. – Vilnius: Mintis, 1968.
* *Žvaigždės*: apybraiža. – Vilnius: Mintis, 1973.
* *Nematomas tiltas*: esė. – Vilnius: Mintis, 1976.
* *Kaip laukiantis medis*: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1979.
* *Aguonų miestai*: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1983.
* *Kaip drugys į žiburį*: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1987.
* *Žaidimas su ugnimi*. – Jonava: Dobilas, 1994.
* *Lyg anglys pelenuos…*: atsiminimai. – Jonava: Dobilas, 1995.
* *Iš to paties žvaigždyno*: atsiminimai. – Jonava: Dobilas, 1996.
* *Į pačią širdį*: eilėraščiai. – Jonava: Dobilas, 1998.
* *Lyg visa Lietuva*: atsiminimai. – Jonava: Dobilas, 2000.
* *Kaip riksmas, pabėgantis medžių viršūnėm*: eilėraščių rinktinė. – Kaunas: Varpas, 2000.
* *Po aukštus kalnus vaikščiojau…*: atsiminimai. – Jonava: Jonava, 2002.
* *Mūsų skaitinėliai*: prozos knygelė vaikams. – Kaunas: Naujasis amžius, 2004.
* *Magnolija prie kelio*: esė. – Kaunas: Naujasis amžius, 2005.
* *Žiogo kalendorius*: eilėraščiai vaikams. – Kaunas: Aušra, 2006.

Žurnaluose „XXI amžius“, „Nemunas“, „Literatūra ir menas“ paskelbė nemažai straipsnių apie lietuvių literatus, menininkus.

## Šaltiniai
Taurupys (upė)

**Taurupys** – upelis Lietuvoje, Raseinių rajone, Ariogalos seniūnijoje; Dubysos dešinysis intakas. Prasideda pelkėtame miške prie Ramučių kaimo. Pradžioje teka į pietryčius Šilų miško pamiške, toliau – per arimus. Vidurupyje pasuka į pietvakarius. Aukštupio ir vidurupio vaga ištiesinta. Žemupyje giliu miškingu slėniu prateka po keliu  ir įteka į Dubysą (28,4 km nuo jos žiočių) ties Kunigiškiais, netoli vakarinio Ariogalos pakraščio.

Žemupys patenka į Dubysos regioninį parką.

Kaimai prie Taurupio: Lenčiai, Negirva, Taurupys, Kunigiškiai.

Upėvardis kilo nuo gyvūno pavadinimo *[[tauras]]*.

## Šaltiniai
Tabariškių Nukryžiuotojo Kristaus koplyčia

**Tabariškių kapinių Nukryžiuotojo Kristaus koplyčia** stovi Tabariškių kaimo veikiančiose kapinėse, Turgelių seniūnijoje, Šalčininkų rajone, prie kelio , 0,9 km į vakarus nuo pasienio su Baltarusija.

Renovuota medinė koplyčia yra 2013–2014 m. įgyvendinto projekto „Medinis kultūros kelias“ objektas, kuriuo siekiama skatinti turizmą kaimo vietovėse. Ji įamžina buvusių Tabariškių savininkų Skarbek–Važinskių giminės, besirūpinusios šiomis žemėmis, vardus. Tabariškių Šv. arkangelo Mykolo parapijoje stovinti koplyčia kultūros paminklo statuso neturi. 

## Istorija

Istoriniuose šaltiniuose minima, kad koplyčia yra medinė, su prancūziška spyna, 14 alkūnių ilgio ir 5 alkūnių pločio, altoriuje – Nukryžiuotojo paveikslas, pastatyta 1794 m. Antonijaus Važinskio, pašventinta Tabariškių klebono Marko Rostiko. 

Šalčininkų rajono savivaldybės pastangomis 2014 m. koplyčia buvo restauruota ir spalio 10 d. pašventinta Tabariškių klebono Valdemaro Ulčukevičiaus, praėjus 220 metų po pirmosios konsekracijos.

Tabariškių kapinių koplyčios renovacija vyko pagal programą „Leader“. Objektas buvo įtrauktas į renovuojamų objektų sąrašą kultūrinio turizmo maršrute „Medinė architektūra Vilniaus ir Šalčininkų rajonuose” ir po teigiamo paraiškos įvertinimo gavo lėšų iš ES struktūrinių fondų.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* VILNIAUS RAJONO VIETOS PLĖTROS STRATEGIJA 2014-2020 m. *vrvvg.lt*, p. 50
*
Kornoiburgas

**Kornoiburgas** () – miestelis Žemutinės Austrijos žemėje, Austrijoje. Kornoiburgo apskrities administracinis centras. Įsikūręs kairiajame Dunojaus krante, priešais Klosternoiburgą. Nutolęs 12 km į šiaurės vakarus nuo Vienos. Populiacija – 12 874 žmonės (2016 m. sausio 1 d. duomenys).

Pirmą kartą paminėtas 1136 m., kaip *Nivenburg*. 1298 m. oficialiai atsiskyrė nuo Klosternoiburgo.

## Galerija

Korneuburg Rathaus Stadturm 02.JPG
Korneuburg - Augustinerkirche.JPG
Korneuburg - Stadtturm.JPG
Kamena

:: *Apie kaimą Baltarusijoje žr. [[Kamena (Lahoiskas)]]*.

**Kamena** – upė daugiausia Lietuvoje, Šalčininkų rajone; Visinčios dešinysis intakas (Merkio baseinas). Prasideda Gudijoje, Ašmenos rajone, pelkėtuose miškuose prie Lukšėnų (*Лукшаны*) kaimo. Teka pradžioje į šiaurę pelkėtomis vietovėmis, paskui suka į vakarus. Įteka į Visinčią 42,8 km nuo jos žiočių, ties Gasčionimis.

Intakas – Juodupis (dešinysis).

Vaga Lietuvoje daugiausia ištiesinta (savaiminė tik tarp Akmenynės ir Sangėliškių). Prie upės yra įsikūrę Jankūnai, Slabada, Akmenynė, Sangėliškės.

## Etimologija

Upėvardis slaviškos kilmės () ir reiškia „akmenuota upė, akmena“.

## Šaltiniai
Witold Waszczykowski

**Vitoldas Janas Vaščikovskis** (, g. 1957 m. gegužės 5 d. Petrakave) – lenkų istorikas, politikas, diplomatas. Lenkijos užsienio reikalų ministras (nuo 2015 m. lapkričio 16 d.).

## Biografija
1980 m. baigė magistro studijas Lodzės universiteto Filosofijos-istorijos fakultete, 1991 m. – tarptautinius santykius Oregono universitete. 1993 m. apsigynė daktaro disertaciją tema „Jungtinės Amerikos Valstijos derybose dėl strateginio nusiginklavimo 1919–1936 m.“.

Užsienio reikalų ministerijoje pradėjo dirbti 1992 m., 1999–2002 m. buvo Lenkijos ambasadorius Irane. Vėliau dirbo Lenkijos URM Politikos ir strateginio planavimo departamente, buvo Artimųjų Rytų departamento direktorius. 2005–2008 m. dirbo URM viceministru, 2008–2010 m. – Lenkijos nacionalinio saugumo biuro direktoriaus pavaduotoju.

Nuo 2011 m. – Lenkijos Seimo narys, 2015 m. Seimo nariu išrinktas antrą kartą.

2015 m. lapkričio 16 d. V. Vaščikovskis paskirtas užsienio reikalų ministru Beatos Šidlo vyriausybėje.

## Nuorodos
* Lenkijos Seimo puslapis
* URM tinklapis .

|-
Leondingas

**Leondingas** () – miestas Aukštutinės Austrijos žemėje, Austrijoje. Į pietvakarius nuo Linco. Padalintas į 22 rajonus. Populiacija – 27 388 žmonės (2016 m. sausio 1 d. duomenys). Mieste įsikūrusios „Rosenbauer“, „Ebner Industrieofenbau“, „Poloplast/Neuson“ kompanijos.

Nuo 1898 iki 1905 m. Leondinge gyveno Adolfas Hitleris, kuris netoli Linco lankė pradinę, o vėliau ir vidurinę mokyklas. Arkangelo Mykolo bažnyčios teritorijoje palaidoti abu jo tėvai bei brolis Edmundas.

## Galerija

Leonding Stadtamt Weihnachten.jpg|Rotušė
Linzer Turmlinie Turm 9.jpg|Muziejus
Wohnhaus Hitler Leonding.jpg
Civilinė metrikacija

**Civilinė metrikacija** – civilinės būklės aktų valstybinė registracija. Aktuose paprastai nurodoma: gimimo liudijimuose – asmens gimimo, santuokos ar mirties data, vardas, pavardė, gimimo vieta, santuokos liudijimuose – susituokiančių asmenų civilinis statusas, jų amžius ir parašai, mirties liudijimuose – mirusiojo amžius ir palaidojimo data bei vieta.
 
## Istorija
Pirmieji valstybiniai civilinės būklės aktai – santuokos – pradėti registruoti XVI a. pabaigoje Nyderlanduose. Labiau jie paplito Europos valstybėse po Didžiosios Prancūzijos revoliucijos. Kai kuriose valstybėse ji tapo privaloma, kitose veikė greta bažnyčiose registruotų metrikų.
 
## Lietuvoje
Lietuvoje iki 1940 m. metrikus tvarkė ir saugojo Bažnyčia pagal 1927 m. pasirašytą konkordatą su Vatikanu. Klaipėdos krašte nuo 1876 m. iki 1923 m. aktus registravo civilinės būklės aktų registravimo įstaiga. Sovietinės okupacijos metu civilinės būklės aktus registravo miestų ir rajonų civilinės metrikacijos skyriai. Atkūrus Lietuvos valstybingumą civilinės būklės aktus pavesta tvarkyti vietos savivaldybėms, seniūnijoms bei konsulinėms įstaigoms. Civilinę metrikaciją reglamentuoja 2000 m. priimtas Lietuvos Respublikos civilinis kodeksas, kiti poįstatyminiai aktai.
 
## Šaltiniai
Kondoa Irangio uolų piešiniai

**Kondoa Irangio uolų piešiniai** () – archeologinis objektas vidurio Tanzanijoje, 9 km į rytus nuo Kondoa–Arušos kelio, 20 km į šiaurę nuo Kondoa. Savanose esančių olų sienos puoštos senovine tapyba, datuojama ~V a. Apskaičiuota tarp 150 ir 450 skirtingų olų ir priedangų su piešiniais. Vaizduojami žmonės, gyvūnai, medžioklės scenos.

Kondoa Irangio uolų piešiniai 2006 m. įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Koa slėnis

**Koa slėnis** () – slėnis ir archeologinė vietovė Portugalijos šiaurės rytuose, Vila Nova de Foz Koa savivaldybėje, prie Koa upės. Vietovė atrasta ~1980 m., statant hidroelektrinę ant Koa upės (dėl šių radinių statybos nutrauktos).

~200 m² plote rasta uolų atskalų, nuolaužų, kuriose išgrandyti įvairūs piešiniai, vaizduojantys arklius, taurus, žmones, apibendrintas figūras. Manoma, kad šie uolų raižiniai sukurti maždaug tarp XXIII ir X tūkstm. pr. m. e. Tiesa, ir vėliau (I a. pr. m. e.– V a., XVII–XX a.) ant Koa slėnio akmenų raižyti įvairūs piešiniai (geometrinės, zoomorfinės figūros, simboliai).

Iš viso Koa slėnyje yra 23 archeologinės vietovės, kuriose rasta ~230 senovinių raižinių.

Koa slėnis kartu su Siega Verdės archeologine vietove Ispanijoje 1998 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

## Nuorodos
* Koa muziejus
Siega Verdė

**Siega Verdė** () – archeologinė vietovė Ispanijoje, Salamankos provincijoje, šalia Viljar de la Jegvos miestelio, Portugalijos pasienyje, Agvedos upės slėnyje.

Vietovę 1988 m. atrado archeologai Manuelis Santocha ir Rosarijus Peresas. Uolų raižiniuose vaizduojami arkliai, ožiai, taurai, elniai, bizonai, gauruotieji raganosiai ir kt. Šie kūriniai priskiriami aukštutinio paleolito (~XVIII tūkstm. pr. m. e.) Gravetės kultūrai. Taip pat yra vėlyvesnių (~X tūkstm. pr. m. e.), Madleno kultūros raižinių. Vietovę sudaro 94 paveikslai, išsidėstę 3 km juostoje.

Siega Verdės archeologinė vietovė 2010 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą kaip Koa slėnio pasaulio paveldo objekto (nuo 1998 m.) papildymas.


Siega Verde 01 by-dpc.jpg|Siega Verdės uolos prie Agvedos upės
Estación de Arte Rupestre de Siega Verde.jpg|Agvedos slėnis
Siega Verde 4.jpg|Tauras


## Nuorodos
* Siega Verdės tinklapis
Liencas

**Liencas** () – viduramžių miestelis Tirolyje, Austrijoje. Lienco apskrities administracinis centras. Įsikūręs Iselo ir Dravos upių santakoje, Rytinių Alpių dalyje, tarp Aukštojo Tauerno šiaurėje ir Pietinių Klintinių Alpių pietuose. Populiacija – 12 046 žmonės (2016 m. sausio 1 d. duomenys).

Vietovėje žmonių gyventa nuo Bronzos amžiaus. Maždaug nuo 300 m. pr. m. e. gyveno keltai. Pirmą kartą paminėtas 1030 m., kaip *Luenzina*.

## Miestų partnerystė
*  Goricija, Italija
*  Džaksonas, Vajomingas, JAV
*  Selčukas, Turkija

## Galerija

Lienz - Stadtpfarrkirche St. Andrä2.jpg|Bažnyčia
Lienz - Schloss Bruck2.JPG|Bruko pilis
Liebburg.jpg|Rotušė
Lienz vor 1898.jpg|Liencas 1898 m.
Marchtrenkas

**Marchtrenkas** () – miestelis ir savivialdybė, Vest-Lando apskrityje, Aukštutinės Austrijos žemėje, Austrijoje. Per miestelį teka Traunas. Populiacija – 12 954 žmonės (2016 m. sausio 1 d. duomenys).

## Galerija

Marchtrenk katholische Kirche.JPG|Bažnyčia
Marchtrenk Bahnhof.JPG|Geležinkelio stotis
Francesca Michielin

**Frančeska Mikielin** (; g. 1995 m. vasario 25 d. Basano del Grapa) – italų dainininkė ir dainų autorė. Šlovės sulaukė po pergalės penktajame Italijos „X Faktoriaus“ sezone 2011 m.

Italijos atstovė 2016 m. Sanremo muzikos festivalyje ir 2016 m. „Eurovizijoje“. Abiejuose konkursuose atliko dainą „Nessun grado di separazione“.

## Biografija
Frančeska gimė Basano del Grapa, Vanos Moro ir Ticiano Mikielino šeimoje. Turi vyresnįjį brolį Filipą. Pirmoji pažintis su muzika buvo pianino pamokos, vėliau ji mokėsi groti bosiniu instrumentu. Būdama paauglė ji buvo vietinio gospelo choro narė. Dėka brolio vėliau susidomėjo roko muzika.

## Karjera
Frančeska dalyvavo penktojo Italijos „X Faktoriaus“ sezono, vykusio 2011 m., atrankoje. Joje atliko grupės „Led Zeppelin“ dainą „Whole Lotta Love“. Palaikoma savo vadovės Simonos Ventura, muzikiniame projekte atliko Adele dainą „Someone Like You“, taip pat „Roadhouse Blues“ („The Doors“) bei „Higher Ground“ (Stevie Wonder). Nugalėjusi projektą sulaukė šlovės.

Pirmasis atlikėjos singlas „Distratto“ debiutavo Italijos muzikos įrašų topų viršūnėje ir Italijos muzikos industrijos federacijos buvo paskelbtas dukart platininiu. F. Mikielin debiutinis albumas „Riflessi di me“ pasirodė 2012 m. spalį, išreklamuotas singlo „Sola“.

F. Mikielin antrasis į topų dešimtuką Italijoje patekęs singlas buvo „L’amore esiste“, pasirodęs prieš albumo „di20“ išleidimą 2015 m. 2016 m. atlikėja su daina „Nessun grado di separazione“ dalyvavo 66-ajame Sanremo muzikos festivalyje ir užėmė antrąją vietą, o singlas iškopė į šalies singlų topo viršūnę. Tais pačiais metais ji atstovavo Italijai 2016 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse.

## Diskografija
* *Riflessi di me* (2012)
* *Distratto* (2012)
* *Di20* (2015)
* *Nice to meet you* (2016) (Akustinė versija)

## Išnašos

## Nuorodos

* Francesca Michielin svetainėje Allmusic
* Francesca Michielin svetainėje Discogs

|-
Turgelių šv. Felikso Valua koplyčia

**Turgelių šv. Felikso Valua koplyčia** – mauzoliejinė Kobylinskių šeimos koplyčia, stovinti Turgelių kaimo veikiančiose kapinėse, Šalčininkų rajone, 18 km į šiaurę nuo Šalčininkų, prie kelio į Mikniškes.

 

Pavadinta trinitorių ordino įkūrėjo, šventojo Felikso Valua vardu. Netoli koplyčios yra Vilniaus universiteto rektoriaus teisininko, ekonomisto Simono Malevskio (1760-1832) kapas.

Koplyčia yra architektūros paminklas, įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). 

## Istorija

Dvarininkų Jozefo ir Kotrynos Kobylinskių šeimos memorialinė koplyčia pastatyta 1850 m. Kobilinskiai į šias vietas atkeliavo 1834 m., įsigiję Merkinės dvarą. Koplyčia stūkso Turgelių Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų parapijos kapinių kalnelyje gausių palaidojimų apsuptyje.

Turgelių bažnyčios statybos metais XX a. pradžioje koplyčioje buvo laikomos pamaldos.

## Architektūra

Koplyčios statinys yra rotondinio tūrio, su kupolu, darnių formų, vėlyvojo klasicistinio stiliaus pastatas su priestatais. Rotondinę koplyčią gaubiantis kupolas užbaigtas kvadratiniu bokšteliu, o du žemesni stačiakampiai priestatai dengti dvišlaičiais stogeliais. Vietinė statybinė medžiaga – lauko akmenys klasicistinį statinį papildo liaudiška išraiška.

Kitos panašios, apvalaus plano koplyčios:
* Didžiokų koplyčia (Molėtų raj.)
* Nariūnų koplyčia (Zarasų raj.)

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Turgelių seniūnija 
* Kaplica grobowa Kobylińskich (nuotraukos)
Beata Szydło

**Beata Šidlo** (, g. 1963 m. balandžio 15 d. Osvencime) – lenkų politikė, Lenkijos ministrė pirmininkė (nuo 2015 iki 2017 m.).

## Biografija
1989 m. baigė Jogailos universiteto etnografijos fakultetą. 1987–1995 m. buvo Krokuvos istorijos muziejaus asistentė, vėliau dirbo Libionžo kultūros centre. 1997–1998 m. vadovavo Bžeščės kultūros centrui, o 1998 m. tapo šio miesto mere. 1998–2002 m. taip pat buvo Osvencimo pavieto Tarybos narė nuo Solidarumo rinkimų akcijos.

2005 m. pagal partijos Teisė ir Teisingumas sąrašą tapo Lenkijos Seimo deputate, perrinkta į parlamentą 2007 ir 2011 m., o po sėkmingų jos partijai rinkimų, nuo 2015 m. lapkričio 16 d. iki 2017 m. gruodžio 11 d. vadovavo Lenkijos vyriausybei (trečioji moteris šiose pareigose Lenkijos istorijoje).

## Nuorodos
* Partijos „Teisė ir Teisingumas“ puslapis 
* Vyriausybės tinklapis 

|-
Paminklinis akmuo Stanislovui Rapolioniui

**Paminklinis akmuo Stanislovui Rapolioniui** stovi Gornostajiškių kaime, Eišiškių seniūnijoje, Šalčininkų rajone, 0,5 km į šiaurę nuo kelio , buvusio Gornostajiškių dvaro sodyboje. Pastatytas atminti vienam lietuvių raštijos pradininkų, kilusiam iš Eišiškių apylinkių, Stanislovui Rapolioniui (1485–1545).

Akmuo yra nacionalinės reikšmės dailės ir memorialinis paminklas, įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).

## Paminklas

Paminklinio akmens autoriai: skulpt. Konstantinas Bogdanas, archit. Rimantas Buivydas, Jūras Balkevičius.

Vertikalus granito akmuo įtaisytas ant trijų laiptų gaubto cokolio. Buvo bronzinių raidžių užrašas: „*Stanislovas Rapolionis/1485-1545*“. Akmenyje ištašytoje nišoje įrengta vieta biustui ant pjedestalo. Ji tuščia – šiuo metu bronzinis 43 cm dydžio Rapolionio biustas saugomas Eišiškių Stanislovo Rapolionio gimnazijos muziejuje. Čia kasmet teikiamos Stanislovo Rapolionio premijos, laureatai aplanko Gornostajiškių paminklinį akmenį.

## Istorija

Paminklas pastatytas 1986 m. parke priešais Gornostajiškių dvaro rūmus, minint S. Rapolionio 500-ąsias gimimo metines. Jo pastatymo iniciatorius buvo vietos kolūkio pirmininkas, laisvės kovų dalyvis Bronius Skiauterė (1924–2013). Jis prisidėjo prie Gornostajiškių dvaro, jo aplinkos sutvarkymo, nes tai buvo jo vadovaujamo kolūkio „Lenino priesaikai“ centras. Paminklui panaudotas apylinkėse rastas riedulys. Prasidėjus Atgimimui paminklinis akmuo buvo nuniokotas, vėliau vėl atstatytas. Baiminantis, kad bronzinis S. Rapolionio biustas gali atsirasti metalo supirktuvėje, jis buvo perkeltas į S. Rapolionio gimnaziją. Pasak buvusio mokyklos direktoriaus Vytauto Dailidkos, biusto kopijos iš akmens idėją kėlė skulptorius K. Bogdanas, tačiau šio sumanymo įgyvendinti nespėjo.  

2016 m. duomenimis, dvaro rūmų pastatas buvo nenaudojamas, užrakintas, aplinka minimaliai prižiūrima. Planuojama, kad LR Seimo paskelbtais 2017 m., Reformacijos metais, minint S. Rapolionio mirties metines (gegužės 13 d.), paminklas prie Gornostajiškių dvaro rūmų bus tinkamai sutvarkytas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Eišiškių seniūnijos lankytinos vietos
Pirėnų pusiasalio Viduržemio jūros baseino uolų menas

**Pirėnų pusiasalio Viduržemio jūros baseino uolų menas** () – UNESCO pasaulio paveldo objektas (nuo 1998 m.) rytų Ispanijoje. Apima eilę archeologinių vietovių, išsibarsčiusių Katalonijos, Valensijos, Aragono, Kastilijos-La Mančos, Mursijos ir Andalūzijos regionuose.

Objektas apima įvairias uolas, urvus, akmenynus, natūralias pastoges, skardžius, išraižytus ar ištapytus vėlyvojo paleolito bei mezolito žmonių. Rytų Ispanijoje yra viena didžiausių tokio meno santalkų visame pasaulyje. Piešiniai vaizduoja įvairius to meto medžiojamuosius žvėris (elnius, ožius, šernus, taurus), taip pat šunis, žmones (ypač medžiojančius, šokančius). Gyvūnai vaizduojami profiliu, bet ragai ir snukiai atsukti į priekį. Žmonės vaizduojami su apranga arba nuogi, su ginklais, galvos kriaušiškos arba kūgiškos.

Kūriniai datuojami maždaug tarp VIII ir IV tūkstm. pr. m. e. Seniausiuose piešiniuose matoma medžiotojų–rankiotojų bendruomenės pasaulėžiūra, o vėlesniuose jau vaizduojami žmonės (klajokliai–piemenys), raiti ant žirgų, prijaukinti galvijai. Šie piešiniai susiję su naujakurių banga iš Šiaurės Afrikos. Kai kuriose iš vietovių rasta vėlyvų įrašų iberų ir lotynų kalbomis.

Iš viso šiam objektui priklauso 727 vietovės, išsibarsčiusios po 16 Ispanijos provincijų.


COVA DEL TABAC - CAMARASA - IB-071.JPG|Tabako urvas (Katalonija)
Orants del Pla de Petracos, art macroesquemàtic. Reproducció al MARQ.JPG|*Pla de Petracos* urvo (Valensija) piešinio reprodukcija
Art rupestre Chimiachas.jpg|Elnias (Čimiačos urvas, Aragonas)
Tortosilla 01.jpg|Elnio medžioklė (Tortosiljos urvas, Valensija)
Pėš Merl urvas

**Pėš Merl urvas** () – urvas su vėlyvojo paleolito piešiniais ir raižiniais, esantis Lo departamente, Pietų-Pirėnų regione, Pietų Prancūzijoje.

Tarp tame urve esančių piešinių esama žmogaus rankų, kitų žmonių atvaizdų ir priešistorinių žinduolių tapybos kūrinių, tokių kaip mamutų, tarpanų, šiaurinių elnių, stumbrų ir taurų, iš kurių žymiausi yra dėmėtieji arkliai. Mokslininkai mano, jog jie turėjo simbolinę reikšmę.

Mokslininkai spėja, kad jie buvo sukurti prieš maždaug 25 tūkst. metų Gravetės kultūros žmonių. Taip pat aptinkama kitų piešinių, kurie buvo nutapyti prieš maždaug 17 tūkst. metų Madleno kultūros žmonių. Mokslininkų nuomone, urvas buvo šamanų šventvietė, kurioje buvo atliekamos ritualinės praktikos.

Urvas buvo atrastas kelių paauglių 1922 m. Juos iš dalies paakstino piešinių ieškoti vienas iš jų tėvų – Amédée Lemozi, kuris buvo archeologas mėgėjas.

## Šaltiniai
Holenšteino urvo liūtažmogis

**Holenšteino urvo liūtažmogis** () – priešistorinė skulptūra, rasta pietų Vokietijoje, Švabijos Alpėse esančiame Holenšteino urve. Šis vėlyvojo paleolito artefaktas laikomas seniausia pasaulyje zoomorfine skulptūra bei seniausiu neginčytinu figūratyvinio meno dirbiniu. Pagal kultūrinio sluoksnio, kuriame šis dirbinys rastas, datavimą Holenšteino urvo liūtažmogis sukurtas maždaug prieš 40 000 metų ir siejamas su Orinjako kultūra. Dirbinys išraižytas titnaginiu peiliu iš dramblio kaulo (tiksliau, iš gauruotojo mamuto kaulo), yra 29,6 cm aukščio, 5,6 cm pločio, 5,9 cm storio.

Holenšteino urvo liūtažmogis rastas 1939 m., bet dėl prasidėjusio karo užmirštas ir vėliau atrastas iš naujo. 1997–1998 m. urve dar rasta skulptūros nuolaužų. Keletas mažesnių liūtažmogių taip pat rasta pietų Vokietijoje, panašių motyvų turi vėlyvesni Prancūzijos uolų piešiniai. Panašu, kad liūtažmogio motyvas buvo svarbus vėlyvojo paleolito pasaulėžiūroje.

Radinys saugomas Ulmo muziejuje.

## Taip pat skaitykite
* Priešistorinis menas
* Holefelso venera
* Sfinksas
* Narasimha

## Šaltiniai
La Repubblica

**„la Repubblica“** – italų dienraštis, leidžiamas Romoje, Italijoje. Įsteigtas 1976 m. Laikraščio leidėjas – „Gruppo Editoriale L’Espresso“. Laikraštis spausdinamas spalvotai, paprastai iki 96 puslapių. Taip pat kartu leidžiami septyni savaitiniai priedai. Be nacionalinio leidimo, taip pat platinami dešimt regioninių leidimų, turintys apytiksliai po 32 puslapius: Romoje, Milane, Turine, Bolonijoje, Florencijoje, Neapolyje, Palerme, Parmoje ir Baryje.

## Istorija
Laikraštį Romoje 1976 m. sausio 14 d. įsteigė Eugenio Scalfari ir Carlo Caracciolo vadovaujama „Gruppo Editoriale L’Espresso“ ir „Arnoldo Mondadori Editore“. E.Scalfari vadovavo laikraščio redakcijai iki 1996 m.

1990 m. laikraštį įsigijo Silvio Berlusconi, bet vėliau pardavė konkurentui, kairiųjų politinių pažiūrų žiniasklaidos koncernui, vadovaujamam Carlo de Benedetti.

2009 m. laikraštis parengė keletą straipsnių S.Berlusconi interesų konflikto tema, dėl ko pastarasis padavė laikraštį į teismą. Tiek internetinėje, tiek spausdintinėje „Repubblica“ versijose buvo nuolat skelbiami S.Berlusconi adresuotų 10 klausimų, susijusių su Noemi Letizia.

## Tiražas

## Išnašos
Zavadskis

* Adomas Zavadskis – Lietuvos spaustuvininkas ir leidėjas;
* Audrius Zavadskis – Lietuvos fotomenininkas, fotožurnalistas;
* Juozapas Zavadskis – Lietuvos spaustuvininkas, Zavadskio spaustuvės ir leidyklos įkūrėjas.
Tundrastepė

**Tundrastepė** – biomas, paskutinio apledėjimo metu plačiausiai nusidriekęs visoje žemėje. Ši ekosistema dengė daugelį Šiaurės pusrutulio vietų ir išliko nepakitusi apie 100 tūkst. metų, o vėliau staigiai pranyko maždaug apie 12 tūkst. metų, pasibaigus ledynmečiui.

Šiam biomui buvo būdingas šaltas ir sausas klimatas, kuriame beveik neaugo jokie medžiai, vešėjo pievos. Tundrastepėse ganėsi stambūs žolėdžiai – mamutai, avijaučiai, taurai, stumbrai, gauruotieji raganosiai, gigantiškieji elniai, tarpanai.

Šylant ir drėgnėjant klimatui šie gyvūnai išmirė arba atsitraukė į šiauresnes vietas, o kraštovaizdį pakeitė krūmynai, samanoti miškai, tundros, ežerai, raistai. Manoma, kad medžiotojai neturėjo lemiamos įtakos pastarosios megafaunos išnykimui, bet prie to prisidėjo.

## Šaltiniai
Šokantis miškas

**Šokantis miškas** () – pušynas, pasižymintis neįprastai susirangiusiomis ir išsiraičiusiomis pušimis Kuršių nerijoje. Miškas yra Kuršių nerijos nacionalinis parke, Rusijos Kaliningrado srityje. Tikroje medžių išsiraitymo priežastis nežinoma, tačiau mokslininkai spėja, kad tai gali būti stipraus vėjo gairinimo pasekmė. Tokių neįprastų formų medžių sutinkama visoje Kuršių Nerijoje.

## Padavimai

Taip pat yra išlikęs ir padavimas: „Kadaise vietiniai gyventojai nenorėję į neriją įsileisti atvykėlių ir uoliai saugoję pakrantę. Tačiau kartą atplaukė valtimi mergina, kuri nieko su savimi neturėjo, tik arfą. Vietiniai gyventojai įsileido merginą, kuri buvo neapsakomo grožio ir puikiai grojo arfa. Jai grojant, arfos garsai privertė šokti net medžius, o merginai baigus groti, pušys taip ir liko stovėti šokio judesyje. Sakoma, kad pučiant stipriam vėjui, šokančių pušų šakose pasigirsta arfos melodija.“


File:Wald der tanzenden Bäume01.jpg
File:Танцующий лес 2.jpg
File:Танцующий лес 51.jpg


## Šaltiniai
Dvietės lankų gamtos parkas

**Dvietės lankų gamtos parkas** – saugoma teritorija Latvijos pietrytinėje dalyje, kairiajame Dauguvos krante, Aukšzemėje. Tai viena iš didžiausių išsaugotų natūralių upių salpų visoje Europoje. Parkas įsteigtas 2004 m. siekiant atkurti ir išsaugoti natūralias lankas. Plotas apima beveik 5 tūkst. ha.

Gamtos parko draustinio teritorija įtraukta į Europos Sąjungos saugomų gamtos teritorijų tinklą Natura 2000, kaip svarbi paukščių buveinė. Gamtos parko ribose aptinkama 12 ypatingai saugomų augalų ir gyvūnų rūšių, daugiau kaip 40 Latvijoje arba ES saugomų paukščių rūšių, 7 Europoje ir 2 Latvijoje saugomi biotopai.

## Istorija
Senasis Dvietės slėnis yra viena iš seniausiai apgyvendintų Latvijos vietovių. Manoma, jog pirmieji gyventojai čia atsikraustė dar ledynmečio pabaigoje, prieš maždaug 11 tūkst. metų. Randama archeologinių paminklų – akmens amžiaus, vėlyvojo geležies amžiaus ir viduramžių gyvenviečių. Aptinkami ankstyvojo geležies amžiaus piliakalniai ir vėlyvojo geležies amžiaus senkapiai.

## Gyvūnija

### Paukščiai
Tarp laikinai pavasarį apsistojančių vandens paukščių galime išvardinti gausius želmeninių ir baltakakčių žąsų, gulbių būrius, visų rūšių antis bei įvairius gandrinius paukščius. Tuo metu pievose ieško sau laimikio plėšrieji paukščiai – didysis erelis rėksnys, mažasis erelis rėksnys, rečiau jūrinis erelis, erelis žuvininkas.

Vasarą užliejamose pievose ir susidarančiuose salpiniuose ežeruose peri griežlės, stulgys ir švygžda, ypač saugomi paukščiai. Pievose veda jauniklius ir kiti paukščiai – upiniai ir margieji žiogeliai, lakštingalos, perkūno oželiai, rečiau putpelės ir kurapkos. Ežeruose telkiasi gulbės, baltasparnės ir juodosios žuvėdros, įvairios lingės. Kartais pastebimi ir juodieji gandrai. Aplinkiniuose miškuose gausu įvairių geninių paukščių.

Rudenį praskrenda baltieji ir pilkieji garniai, dideli gervių ir baltųjų gandrų pulkai. Taip pat žąsys.

Žiemą pasilieka žiemoti geniniai paukščiai, kurapkos, sklando plėšrieji paukščiai.

### Žvėrys
Nuo anksčiau būta briedžių, tauriųjų elnių, vilkų, lūšių.

Nuo 2006 m. parke įveisti konikų veislės laukiniai arkliai ir laukiniai hailanderių veislės jaučiai. Šie atstoja išnykusius tarpanus ir taurus. Bandoma išvesti taurams artimiausius gentainius.

Stambieji žolėdžiai užliejamose pievose ganosi ištisus metus. Jie neleidžia užželti lankoms. Tokiu būdu apsaugomos užliejamų pievų augalų ir jose perinčių paukščių rūšys.

## Šaltiniai
Rewilding Europe

**Rewilding Europe** () – projektas, kuris iš dalies siekia atkurti laukinę gamtą Europoje. 

Užsimota iki 2022 m. atkovoti 1 milijoną hektarų ploto laukinės gamtos 10 Europos vietovių. Kiekvienos iš tų vietovių plotis sieks 100 tūkstančių hektarų. Tarp jų Dunojaus ir Odros delta, kalnų grandinės – Karpatai, Velebitas, Apeninai, Rodopai – Pirėnų pusiasalis ir Laplandija.

Mokslininkai siekia grąžinti didžiuosius žolėdžius gyvūnus, kurie anksčiau gyveno Europos žemyne. Tai tarpanai, stumbrai, briedžiai bei taurieji elniai. Be to, šiuo metu dedamos pastangos iš šiuolaikinių karvių išvesti galvijus, kurie kiek įmanoma labiau primintų taurus. O šių žolėdžių populiacija būtų kontroliuojama lūšių, lokių ir vilkų.

## Nuorodos
* Oficialus puslapis
Igor Mitoraj

**Igoris Mitorajus** (, 1944−2014 m.) – XX a. pb ir XXI a. pr. lenkų kilmės skulptorius, kūrė Italijoje.

## Biografija

Igoris Mitorajus gimė 1944 m. kovo 26 d. Ederane Saksonijoje, Vokietijoje. Jo motina buvo lenkė, tėvas − prancūzas. Po antrojo pasaulinio karo jis gyveno Pietų Lenkijoje. 19 metų būdamas I. Mitorajus įstojo į Krokuvos dailės akademiją, kur mokėsi tapybos vadovaujamas avangardinio dailininko ir teatro režisieriaus Tadeusz Kantor. 1967 m. I. Mitorajus dalyvavo bendroje parodoje Krokuvoje. Mokytojo paskatintas 1968 m. išvyko į Paryžių, mokėsi Nacionalinėje dailės mokykloje. Po 1970 m. I. Mitorajus apsilankė Centrinėje Amerikoje, susidomėjo ikikolumbinių kultūrų menu ir pradėjo užsiimti skulptūra. 1976 m. Paryžiaus *La Hune* galerijoje įvyko jo personalinė skulptūros paroda. Iš pradžių I. Mitorajus dirbo su bronza ir terakota, 1979 m. apsilankęs Kararoje pradėjo dirbi su marmuru.

1983 m. I. Mitorajus įkūrė studiją Pjetrosantoje Italijoje, palaikė ryšius su Paryžiaus aplinka. 1986 m. jis dalyvavo Venecijos bienalėje, išgarsėjo tarptautiniu mastu. Daugelis jo viešų skulptūrų buvo užsakytos Italijoje. Garsiausiu jo kūriniu įvardijamos 2006 m. sukurtos bronzinės durys Romos *[[Santa Maria degli Angeli e dei Martiri]]* bažnyčiai. Kitas durys skulptorius sukūrė *Matka Boża Łaskawa* bažnyčiai Varšuvoje. 2001 m. jis apdovanotas Vittorio De Sica prizu Italijoje, 2007 m. jam Krokuvos dailės akademija suteikė garbės laipsnį ir 2012 m. jis apdovanotas Lenkijos Atgimimo ordino komandoro kryžiumi. Igoris Mitorajus mirė 2014 m. spalio 6 d. Paryžiuje. Savo kūryboje jis daugiausiai vaizdavo senovės dievų, herojų, mūzų, titanų figūras su tarsi nukirstomis dalimis: be galūnių, galvos fragmentų. Jo kūryba turi ryškių sąsajų su antikine skulptūra, tačiau savo žinia ir estetika išliko šiuolaikiška, modernistine.

## Viešų skulptūrų pavyzdžiai

Vaizdas:Centaur - Igor Mitoraj 1.jpg| „Kentauras“, Londonas
Vaizdas:Bronzeplastik "Centurione I".jpg| „Centurionas“, Bambergas
Vaizdas:Scheveningen-001.JPG| „Kaukė“, Ševeningenas
Vaizdas:Rzeźba Ikaro Alato Igora Mitoraja Centrum Olimpijskie.JPG| „Ikaras“, Varšuva


## Darbų galerijos

* artsy.net
* artnet.com

## Šaltiniai

* „The Guardian“
* Vankuverio bienalė
Mistelbachas

**Mistelbachas** (, pilnas pav. *Mistelbach an der Zaya*) – miestelis Žemutinės Austrijos žemėje, šiaurės rytų Austrijoje. Nutolęs 40 km į šiaurės rytus nuo Vienos, maždaug 30 km nuo Čekijos bei Slovakijos pasienių. Sudarytas iš aštuonių savivaldybių. Populiacija – 11 314 žmonių (2016 m. sausio 1 d. duomenys).

Pirmą kartą paminėtas apie 1130 m. 1372 m. suteiktos teisės prekybai mieste. 1874 m. liepos 5 d. suteiktos miesto teisės. XIX a. nutiesta geležinkelio linija.

Mistelbache yra kelios pradinės bei profesinės mokyklos, taip pat gotikinė bažnyčia (statyta maždaug 1500 m.), barokinė pilis, vienuolynas, keli muziejai, rotušė, kt.

## Galerija

Mistelbach noe 01.jpg
Mistelbach noe 03.jpg
7Hirten, Schule und Kirche.jpg
Vaindlo

**Vaindlo** (; ) – nedidelė sala Suomijos įlankoje, Baltijos jūroje. Šiauriausias Estijos taškas. Nutolusi 26 km į šiaurę nuo šalies krantų. Salos plotas – 6,2 hektarai. Vaindlo priklauso Vihulos kaimo savivaldybei, kuri yra Vakarų Viru apskrityje.

Sala yra atvaizduota 2 eurų estiškoje monetoje

## Gyvūnija
Saloje peri upinės žuvėdros, poliarinės žuvėdros, lututės, didžiosios zylės, jūriniai bėgikai, raguotajieji vieversai, plėšriosios medšarkės, geltonosios startos bei kiti paukščiai.

## Istorija
Iki 1721 m. sala priklausė Švedijai. Pagal tais metais pasirašytą Ništato taikos sutartį, ji atiteko Rusijai. Antrojo pasaulinio karo metu šalia salos vyko aktyvūs karo veiksmai. Sala vėl priklauso Estijai, jai atkūrus valstybingumą. 1718 m. saloje buvo pastatytas medinis švyturys. Vėliau jo vietoje, 1871 m. pastatytas naujas švyturys, vadinamas *Vaindloo tuletorn*, kurį prižiūri šalies Jūros administracija (). Taip pat saloje yra 50 m sargybos bokštas su radaru, kuriame įsikūręs šalies pasienio sargybos postas. Turistai į salą neįleidžiami.

## Galerija

Mohni Vaindloo Uhtju.png|Sala žemėlapyje
Vaindloo island.jpg|Vaindlo sala
Vaindloo tuletorn, 2005.jpg|Švyturys. 2005 m.
Vaindloo hiidrahn (2023) (03).jpg
05 Vaidloo saar (Juuni 2023).jpg


## Šaltiniai

## Nuorodos
Notama

**Notama** () – nedidelė sala rytinėje Baltijos jūros dalyje. Priklauso Estijai. Labiausiai į vakarus nutolęs šalies taškas, esantis į vakarus nuo Saremos. Salos plotas 58 000 m². Priklauso Vilsandžio nacionaliniam parkui. Saloje peri daug paukščių.

Sala priskirta administruoti Atlos kaimo savivaldybei, kuri yra Lenės–Sarės valsčiaus sudėtyje, Sarės apskrityje.

## Nuorodos
* Salos vaizdas
Rimantas Bagdonas

**Rimantas Bagdonas**:

* Rimantas Bagdonas (1938) – imtynininkas;
* Rimantas Bagdonas (1952) – kompozitorius, pianistas, aranžuotojas, džiazo muzikos atlikėjas.
Širdis (knyga)

**Širdis** () – italų rašytojo Edmondo De Amičio romanas vaikams, pirmą kartą išleistas Italijoje 1886 m. Tai žymiausias rašytojo kūrinys, atnešęs jam šlovę visame pasaulyje.

Romanas parašytas berniuko Enriko dienoraščio forma, ištisinio siužeto beveik nėra. Knygą sudaro atskiri pasakojimai apie Enriko klasės draugus, jų tėvus ir kilnius žmonių poelgius. Knygoje stipri itališkojo nacionalizmo dvasia, aukštinama šalies vienybė ir stiprybė. Taip pat gausu pamokymų, kaip reikėtų elgtis įvairiose gyvenimo situacijose.

Svarbi romano dalis – vadinamieji mėnesiniai apsakymai, kuriuos Enrikui ir jo klasės draugams kiekvieną mėnesį duoda nusirašyti jų mokytojas. Apsakymų centre – kilnūs vaikų poelgiai, pasiaukojimas dėl tėvynės, šeimos ir kitų žmonių gyvybės.

Knyga išversta į daugelį pasaulio kalbų. Lietuviškai „Širdis“ pirmą kartą pasirodė 1915 m. Vertėjas – Matas Grigonis. 1929–1930 m. pasirodė Jono Jablonskio vertimas. 1989 m. pasirodė naujas Algimanto Gudaičio vertimas. Iš viso Lietuvoje ši knyga perleista septynis kartus.

## Nuorodos ir šaltiniai

* Tarpkultūrinės teksto ir konteksto erdvės Edmondo De Amičio romane „Širdis“. ''Rubinaitis'', 2010 m.
Mastodontai

**Mastodontai** (*Mammutidae*) – priešistorinių straublinių (*Proboscidea*) žinduolių šeima, gyvenusi nuo oligoceno (maždaug prieš 35 mln. metų) iki holoceno (prieš 10 tūkst. metų) Afrikoje, Eurazijoje, Amerikoje. Šeima aprašyta 1922 m., žinoma ne mažiau kaip 20 rūšių.

## Mastodontų požymiai

Mastodontai skyrėsi nuo mamutų ir dabar gyvenančių dramblių pagal daugelį požymių, kurie labiausiai susiję su dantų sandara. Mastodontų krūminių dantų kramtomajame paviršiuje yra eilė porinių į čiulptukus panašių iškilimų. Šių gyvūnų pavadinimas susijęs su graikų kalbos žodžiais μαστός „krūtis“ ir ὀδούς „dantis“. Tuo tarpu mamutų ir dramblių krūminių dantų paviršiuje išsidėsčiusi eilė skersinių iškilimų, atskirtų cementu. Daugelio mastodontų viršutiniame ir apatiniame žandikaulyje  antrieji kandžiai buvo virtę durklais (o kai kurių *Gomphotheriidae* šeimos straublinių atstovų apatiniai durklai buvo panašūs į kastuvus ir naudoti rausimui). Vėlesnieji mastodontai durklų porą turėjo tik viršutiniuose žandikauliuose, be to, jie buvo tiesesni nei mamutų. 

Priešingai nei mamutų, mastodontų galinė kūno dalis nebuvo žemesnė už priekinę. Mastodontų kūną dengė tankus kailis, jų ausys buvo mažesnės už dramblių. Mastodontai buvo augalėdžiai – vienos rūšys kramtė medžių ir krūmų šakas, kitos evoliucijos eigoje vis labiau linko į maitinimąsi žole. 

Stambus amerikinio mastodonto (*Mammut americanum*) patinas buvo iki 3 m ūgio per pečius, tačiau nei viena šios grupės rūšis su jų ilgu masyviu kūnu ir savotiška nusklembta kaukole nepranoko savo išmatavimais šiuolaikinių dramblių. Suaugę patinai gyveno atskirai nuo bandos, kurią sudarė patelės ir jauniklai. Lytiškai subręsdavo 10–15 metų, gyvenimo trukmė buvo apie 60 metų.

## Gentys

* *[[Mammut]]* (Blumenbach, 1799)
* *[[Eozygodon]]* (Tassy & Pickford, 1983)
* *[[Zygolophodon]]* (Vacek, 1877) 

## Nuorodos

* Mastodontai (''krugosvet.ru'')
Oh, Serafina!

**Oh, Serafina!** – 1976 m. Italijoje sukurta komiška drama.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Renato Pozzetto – Augusto
* Dalila Di Lazzaro – Serafina
* Angelica Ippolito – Palmira
* Lilla Brignone – vienuolė
* Marisa Merlini – Belinda
* Sofia Lusy
* Aldo Giuffre
* Daniele Vargas
* Maria Monti
* Ettore Manni

## Turinys

Augusto, kuris visą gyvenimą žavėjosi paukščiais, priverstas vadovauti sagų fabrikui, po to kai šio šeimininkas, jo dėdė, po ginčo su žmona nušoko nuo varpinės. Apžiūrėdamas gamyklą, jis susipažįsta su čia dirbančia Palmira ir ją įsimyli, o apsukri mergina netrunka apsukti jam galvą ir ištekėti. Kol Augusto svajoja toliau dirbti senoviniais senelio metodais ir tausoti gamtą, jo žmona sukurpia planą, kaip fabriko vietoje įrengti pramoninį parką. Kad pasiektu ko nori, ji suvilioja keletą įtakingų miesto vyrų, tačiau Augusto kategoriškai atsisako jos siūlomų planų, todėl Palmira paskelbia jam seksualinį boikotą. Vyras nenusileidžia ir toliau mieliau leidžia laiką su paukščiais, todėl žmonos ir jos meilužių pastangomis Augusto atsiduria psichiatrinėje ligoninėje. Čia jis susipažįsta su kita paciente, Serafina, kurią čia už darė jos šeima ir kuri taip pat žavisi paukščiais. Norėdami būti kartu, jie atsisako visko: Augusto – savo fabriko, o Serafina – tėvų palikimo...

## Apdovanojimai
* David di Donatello – specialus apdovanojimas už vaidybą (A. Ippolito)
* Italijos nacionalinis kino žurnalistų sindikatas – geriausia muzika (F. Bongusto)
Nuoboda (filmas)

**Nuoboda** () – 1973 m. Prancūzijoje sukurta komedija. 2008 m. buvo sukurtas filmo perdirbinys, 1981 m. – JAV perfilmuota versija, pavadinta „Buddy, Buddy“ su Jack Lemmon ir Walter Matthau, o 2012 m. – indų filmas „Bumboo“.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Lino Ventura – Ralfas Milanas
* Jacques Brel – Fransua Pinjonas
* Caroline Cellier – Luiza Pinjon
* Jean-Pierre Darras – gydytojas Fuksas
* Nino Castelnuovo
* Angela Cardile
* Xavier Depraz
* Pierre Collet

## Turinys

Anksti ryte Paryžiuje susprogdinamas automobilis, tačiau už vairo buvo ne taikinys – svarbios bylos liudininkas, - bet kiemsargis. Netrukus nužudomas ir samdomas žudikas, neįvykdęs užduoties, o naujai pasamdomas kitas specialistas – Ralfas Milanas. Jis išsinuomoja viešbučio kambarį su vaizdu į teismo rūmus ir, parengęs šautuvą, ima laukti atvykstančio liudininko.

Tuo metu gretimame kambaryje nesėkmingai mėgina nusižudyti žmonos paliktas Fransua Pinjonas. Kartu su viešbučio patarnautoju jie šį išgelbsti, tačiau dėl įkyraus vyro visa operacija patenka į pavojų. Ralfas priverstas jam padėti susitikti su žmona, tikėdamasis, kad tada bus paliktas ramybėje, tačiau Luiza nenori kalbėtis su Fransua ir, grįžęs į viešbutį, jis vėl bando nusižudyti, o Ralfas – vėl jį išgelbėti, tačiau pats iškrinta pro langą. Atvyksta gydytojas Fuksas, kuris pasirodo besąs Luizos meilužis, ir, supainiojęs Ralfą su Fransua, suleidžia jam raminamųjų. Kiek atsigavęs Ralfas su Fransua važiuoja į Fukso kliniką, kad šis kuo greičiau jį pastatytų ant kojų. Čia jie vėl susitinka Luizą, o pastatytas ant kojų Ralfas skuba į viešbutį. Jis atvyksta prieš pat atgabenant liudininką, tačiau iš paskos atskuba ir Fransua, norintis pasigirti, jog susitaikė su žmona, taip pat ir policija, susidomėjusi kas neseniai iššoko pro langą...
Vanessa Incontrada

**Vanesa Inkontrada** (g. 1978 m. lapkričio 24 d. Barselona) – ispanų kilmės italų aktorė, modelis, televizijos laidų vedėja.

Gimė Ispanijoje, italo ir ispanės šeimoje, turi jaunesnę seserį Alisą.

Nuo 17 m. ėmė dirbti modeliu, vėliau dėl šio darbo persikėlė į Milaną.

1998 m. ji debiutavo televizijoje „Super 1“ kaip muzikinės programos vedėja. 2001 m. ėmė vesti laidas radijuje „Hit Channel“.

2003 m. nusifilmavo pirmajame filme „Il cuore altrove“, rodytame Kanų kino festivalyje.

## Filmografija
* Incantato|Il cuore altrove (2003)
* A/R andata+ritorno (2004)
* Quale amore (2006)
* La cena per farli conoscere (2007)
* Tutte le donne della mia vita (2007)
* Todos estamos invitados (2008)
* Aspettando il sole (2008)
* Un paradiso per due (2010)

## Apdovanojimai
* Golden Graal nominacija – geriausia komedijos aktorė (2005)

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
* IMDb profilis
Žmogus be atminties

**Žmogus be atminties** () – 1974 m. Italijoje sukurtas trileris, kurio režisierius Duccio Tessari.

## Siužetas

Automobilio avarijoje atmintį praradęs Edvardas lankosi pas psichiatrą, tačiau jau 8 mėnesiai seansų neatneša jokio pagerėjimo. Negana to, pasirodo buvę Edvardo kompanionai, kurie tvirtina, jog šis skolingas milijoną dolerių ir privalo juos atiduoti per savaitę. Jie inscenizuoja jo ir žmonos Saros susitikimą, tikėdamiesi, kad kuris nors iš jų išsiduos, tačiau net ir sulaukdamas grasinimų sau ir žmonai, Edvardas tvirtina nieko neprisimenantis. Aiškėja, kad jie ieško milijono verto kokaino krovinio, kurį Edvardas turėjo nugabenti į JAV, o geriausiu Saros draugu tapęs Danielis iš tiesų yra pagrindinis kontrabandos užsakovas...

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Luc Merenda – Edvardas
* Senta Berger – Sara
* Umberto Orsini – Danielis
* Anita Strindberg – Merė
* Bruno Corazzi – Džordžas
* Rosario Borelli – policijos seržantas
* Carla Mancini

## Šaltiniai
Prekiautojas akmenimis

**Prekiautojas akmenimis** () – 2006 m. sukurtas trileris, nominuotas David di Donatello prizui už geriausius specialiuosius efektus. Režisierius ir scenarijaus autorius Renzo Martinelli, pagrindinį vaidmenį atliko Harvey Keitel. Filmas paremtas Corrado Calabrò romanu „Ricordati di dimenticarla“.

## Siužetas

Profesorius Alsejo, universitete dėstantis paskaitas apie terorizmą, pats yra tapęs išpuolio Kenijoje auka ir praradęs kojas. Jo žmona Leda tampa išpuolio geležinkelio stotyje liudininke ir trumpam paimama įkaite. Siekdami atgauti pusiausvyrą, sutuoktiniai išvyksta trumpų atostogų į Kapadokiją, kur susipažįsta su musulmonų dvasininku Šachidu ir paslaptingu italu Liudoviku, vadinamu prekeiviu akmenimis.

Grįžusi į Italiją, Leda vėl jį susitinka ir netrukus tampa šio meiluže. Ėmęs įtarinėti žmoną, Alsejo išsiaiškina, kad Liudovikas anksčiau pakeitė tikėjimą ir tapo musulmonu. Įtardamas, kad jis planuoja teroro išpuolį, Alsejo apie viską papasakoja žmonai, tačiau šiai tai nerūpi, ji tik nori būti su Liudoviku. Pastarasis taip pat ima abejoti dėl savo pasirinkimo ir nori atidėti pasikėsinimą, tačiau Šachidas ir kiti su tuo nesutinka. Liudovikas ir Leda bando bėgti laivu, tačiau jis sulaikomas ir į Angliją išplaukia viena Leda. Kuomet laivas pasiekia uostą, detonuojamas mašinoje paslėptas sprogmuo, o išpuolio organizatoriai atsikrato ir Liudoviku…

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Harvey Keitel – Liudovikas Vičedominis
* Jane March – Leda
* Jordi Molla – Alsejo
* F. Murray Abraham – Šachidas
* Lucilla Agosti – Lidija
* Federica Martinelli – Rita
* Bruno Bilotta – Libero

## Išnašos
Nyka

**Nyka** – upelis Lietuvoje, Šakių rajone; Nemuno kairysis intakas. Prasideda Zyplinio miške, ties Sutkais (9 km į šiaurės rytus nuo Lukšių). Teka į šiaurę giliu, miškingu slėniu. Įteka į Nemuną 161,2 km nuo jo žiočių, ties Ilguva.

Intakai: Smilgupis (I), Pacupis, Smilgupis (II), Lukašius (dešinieji), bevardis (kairysis).

Beveik visa Nykos vaga ir slėnis (išskyrus ištiesintą aukštupį) patenka į Panemunių regioninį parką. Prie upelio įsikūrę kaimai: Sutkai, Morkai, Žeimis, Margava, Šalnynė, Liepalotėliai, Meškeliūnai, Tūbiškiai, Andriūniškė, Ilguva, Dulinčiškiai. Žemupio pakrantėje stūkso Dulinčiškių piliakalnis.

Upėvardis kildinamas arba nuo žodžio *nykti* („mažėti, menkti, gaišti“), arba siejamas su  („vieta pavandeniui“), slav. *ниць* („sukniubęs“),  („žemas“),  („žemuma, slėnis“).

## Šaltiniai