open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Bolonas (instrumentas)

**Bolonas** (bamb. *M'bolon* ߓߐ߬ߟߐ߲) – styginis muzikos instrumentas (mušamasis chordofonas), paplitęs Vakarų Afrikoje (daugiausia Gvinėjoje ir Malyje, bet taip pat Gambijoje ir kitur).

## Aprašymas
Tai yra seniausias žinomas iš visų styginių instrumentų Vakarų Afrikoje, nadojamas greta koros, simbingo ir kitų. Jis buvo ypač naudojamas prieš mūšį, kad įkvėptų karius kovai.

Instrumentą sudaro didelis tuščiaviduris išdžiovintas moliūgas, aptrauktas ožkos oda. Medinis kaklelis naudojamas įtempti stygas. Grojant instrumentas laikomas tarp kojų. Stygos yra gnaibomos išgaunant garsą, tačiau moliūgas kartu naudojamas ir kaip mušamasis instrumentas mušant juo ritmą. Kaip papildomas rezonatorius naudojama metalinė plokštelė (*nyenmyemo*) rišama prie muzikanto rankos.

Instrumento stygų skaičius įvairuoja. Vienastygiai ir dvistygiai naudojami religinių ceremonijų ir švenčių metu. Tristygiai ir keturstygiai yra dažniausiai pasitaikantys, ir naudojami keliaujančių dainių apdainuoti valdovų žygdarbius, įkvėpti karius kovai ar žemdirbius darbui. Kartais bolono muziką lydi balafonas, būgnas ar fleita.

Instrumento tradicija yra tęsiama, tačiau juo galinčių groti skaičius tolydžio mažėja. Siekiant atkreipti visuomenės ir pasaulio dėmesį ir apsaugoti instrumento kultūrą, 2021 m. kultūrinė praktika ir išraiškos, susijusios su bolonu Malyje buvo įtrauktos į nematerialiojo pasaulio paveldo sąrašą, kuris reikalingas skubios apsaugos.

## Susijusios pasaulio paveldo tradicijos
* Airiškasis grojimas arfa (2019, )
* Madi lyros muzika ir šokiai (2016, , reikalingas skubios apsaugos)
* Semsemija: instrumento gamyba ir atlikimas (2024, , )

## Išnašos
D dyzelinis traukinys

**D** – dyzelinių traukinių serija, kurią 1960–1964 m. gamino Vengrijos gamykla „Ganz-MÁVAG“. Traukinius sudarė 3 vagonai, iš kurių 2 vienodi varikliniai. Iš viso pagaminti 89 vienetai (267 vagonai), jie eksploatuoti TSRS (taip pat ir Lietuvoje) priemiestiniuose maršrutuose. Traukiniai buvo dažomi vienodai: tamsiai žalia apačia, šviesiai žalia juosta po langais, viršutinė dalis – sidabrinė. D traukiniai pakeitė DP naujosios serijos traukinius, bet dėl mažo vietų skaičiaus D traukinius 1965 m. pakeitė D1 dyzeliniai traukiniai, eksploatuoti iki pat XXI a. pradžios. Išlikusių D traukinių nebėra.

## Istorija

Pirmasis D traukinys buvo pagamintas 1960 m. (vienintelis tais metais; vėlesni gaminti iki 1964 m.). Tų metų vasarą jis atvyko į TSRS ir vertintas kaip bandomasis traukinys (, santr. *Д-О*). 1961 m. vasarį šis traukinys atvyko į Latviją, Zasulauko stoties depą ir ėmė važinėti priemiestiniais maršrutais. Vėliau D traukiniai imti naudoti įvairiuose TSRS regionuose. 1976 m. Pabaltijo geležinkelis turėjo 15 tokių traukinių.

Nuo 1980 m. D traukiniai imti nurašinėti, 1984 m. nurašyti visiškai.

## Lietuva

D traukiniai į Lietuvą pateko 1962 m. rudenį, kai buvo perduoti Vilniaus dyzelinių traukinių depui. Jie daugiausia važinėjo maršrutais iš Vilniaus į Kauną, Kaišiadoris, Švenčionėlius. 1965 m. atsiradus D1 traukiniams, iš Vilniaus D traukiniai perduoti Radviliškio depui ir važinėjo maršrutu Radviliškis–Šiauliai. 1968–1974 m. Radviliškiui perduoti ir D traukiniai iš Karaliaučiaus bei Taškento. Taip 1974 m. Radviliškyje jau buvo 16 D traukinių, jie važinėjo maršrutais į Klaipėdą, Šiaulius, taip pat eksploatuoti ruože Mažeikiai–Ryga. Traukiniai buvo naudojami iki 9-ojo dešimtmečio, kol Pabaltijo geležinkeliai 1987 m. nurašė paskutinius D traukinius. Radviliškio depe jie dar laikyti iki XXI a. pradžios, bet vėliau supjaustyti.

## Šaltiniai
Soso Bala

**Soso Bala** (manink. *Sosso Bala*, ߛߏ߬ߛߏ߬ ߓߟߊ) – sudievintas muzikos instrumentas, balafonas, religinė relikvija turinti ypatingą prasmę Vakarų Afrikos tautose (ypač tarp mandingų). Šio instrumento pavadinimas reiškia „Soso (senovinės karalystės) balafonas“, ir jis laikomas visų pasaulio balafonų pirmtaku. Taip pat tai yra mandingų tautų didingos istorijos, tapatybės simbolis.

Jis yra saugomas Niagasolos (*Nyasola* ߢߊ߰ߛߏ߬ߟߊ߫) miestelyje, kuris yra Gvinėjos šiaurės rytuose, netoli sienos su Maliu (Kankano regionas, Sigirio prefektūra). Aplink jo legendą sukurta garbinimo tradicija, kuri tęsiama iki dabar. Ši tradicija 2001 m. buvo įrašyta į UNESCO žodinio ir nematerialaus žmonijos paveldo šedevrų sąrašą kaip **Soso Balos kultūrinė erdvė**. Tai - vienas pirmųjų elementų pasaulyje, patekęs į šį sąrašą.

## Raida
Senovinė legenda, pasakojama Sundiatos epe, teigia, kad XIII a. pradžioje keliaujantis dainius *Bala Faséké Kouyaté* įtikino Soso karalystės valdovą Sumanguru Kante įdarbinti jį rūmuose po to, kai atliko nuostabų kūrinį balafonu. Pasak kitų versijų, instrumentą pasigamino pats valdovas arba gavo jį iš džino.

Vėliau Malio imperijos įkūrėjas Sundiata Keita (ߛߏ߲߬ߖߘߊ߬ ߞߋߕߊ߬) nukariavo Soso karalystę, nuvertė šį karalių, o garsųjį balafoną išsivežė. Nuo tada per šimtmečius jis kelis kartus keitė savo vietą. Šiuo metu jis saugomas Niagasoloje, o dainiaus palikuonių šeima *Kouyaté* puoselėja muzikines tradicijas iki mūsų laikų.

Sundiata Keita laikais *Bala Faséké Kouyaté* buvo paskirtas instrumento saugotoju, atsakingu už ritualų priežiūrą, ir jis vienintelis galėjo juo groti. Saugotojas perdavė šią teisę savo palikuonims. Jie yra vadinami **Balatigui** („balafono šeimininkais“) ir turi ypatingą statusą mandingų kultūroje. Balatigui dinastija tęsiama iki mūsų dienų, ir ši teisė priklauso *Dökala* giminei.  2022 m. naujuoju balatigui tapo *Siriman Dokala Kouyaté*.

Pats instrumentas yra apie 1,5 m ilgio, sudarytas iš 20 klavišų. Jis įtvirtintas į spacialius rėmus, ir papildytas moliūginiais rezonatoriais. Instrumentas kartu su kitomis relikvijomis saugomas nedidelėje molinėje lūšnelėje. Pastaraisiais dešimtmečiais tradicijos tęstinumas susiduria su naujais iššūkiais dėl vietos gyventojų migracijos į kitus miestus, prastos infrastruktūros. Tačiau Balatigui siekia tęsti tradiciją. Kasmet vyksta ceremonija, sutraukianti daug piligrimų.

## Susijusios pasaulio paveldo tradicijos
* Gongų kultūrinė erdvė (2005, )
* Kultūrinės apraiškos, susiję su balafonu ir kolintangu Malyje, Burkina Fase, Dramblio Kaulo Krante ir Indonezijoje (2012, , , , nuo 2024 )

## Išnašos
Nadeždos Nagornienės namas

**Nadeždos Nagornienės namas** – daugiabutis pastatas Kauno mieste, Naujamiestyje, V.  Putvinskio gatvėje, šalia Menininkų namų. Tarpukario laikotarpio architektūros ir istorijos paminklas, vienas iš Kauno modernizmo architektūros objektų, įrašytų į Kultūros vertybių registrą, pažymėtų Europos paveldo ženklu. Pastatas prie gatvės viena siena, rytų pusėje, sujungtas su vėliau statytu Bero Goldbergo namu. 

Nagornienės namą 1933 m. suprojektavo architektas Adolfas Netyksa. Šio namo kieme, V. Putvinskio g. 54A, nuo 1927 m. stovi ankstesnės statybos mūrinis dviejų aukštų namas, kuriam projektą rengė Pranas Morkūnas (1873-1964).

## Istorija

1910 m. valda priklausė Kauno gubernijos sekretoriaus žmonai Nadeždai Nagornienei, nuo 1925 m. - gydytojai Verai Nagornienei. 1933 m. rytinė sklypo pusė parduota Vandai ir Vytautui Gyliams. Prie gatvės, stovėjo medinis namas. Jo vietoje 1933 m. pradėtas statyti mūrinis trijų aukštų namas. Statybų eigoje išaiškinta pažeidimų dėl projekto nepaisymo, todėl darbai ne kartą buvo stabdomi. Pradėti keli teisminiai procesai dėl savavališkos statybos. Jau pastačius namą, teisiniai ginčai tęsėsi dar dvejus metus. Statybos metu nukrypta nuo projekto – įrengta stogo terasa.

Namas atliko vaidmenį Lietuvos ir Vengrijos santykių istorijoje – viename iš butų 1938-1939 m. buvo įsikūręs Vengrijos karalystės garbės konsulatas (pakabinta atminimo lenta). 

## Architektūra

Nagornienės namas patraukia dėmesį išraiškingu laiptuotu atiku pastato viršuje. Už pastarojo įrengtas atikinis aukštas. Fasadas suskaidytas į du erkerius, kurie antrame ir trečiame aukštuose sujungti balkonais. Erkerių vidiniai kampai, balkonų kraštai užapvalinti. Stogo liniją, atiko pakopas, liniją tarp pirmo ir antro aukštų pabrėžia masyvūs profiliuoti karnizai. Ant stogo įrengta terasa su metaline tvorele į kiemo pusę. Tarpukario Kaune terasa ant daugiabučio namo stogo buvo ypač retai pasitaikantis dalykas.

Kiekviename aukšte buvo įrengta po butą, numatytą žmonėms, besiverčiantiems privačia veikla. Butų erdvių išplanavimas tiko gydytojams, teisininkams, kuriems reikėjo įsirengti darbui reikalingus kabinetus. Iš laiptinės vedė atskiri įėjimai į laukiamuosius klientų priėmimui, buvo galima tiesiogiai patekti ir į virtuves. 

## Šaltiniai
Monopolis (reikšmės)

Žodis **Monopolis** reiškia:

* Monopolis – išimtinė asmens, asmenų grupės ar valstybės teisė vykdyti tam tikrą ekonominę veiklą be konkurencijos;
* Monopolis – miestas Italijoje;
* Monopolis – stalo žaidimas.
Kalvenė

**Kalvenė** () – kaimas Latvijoje, Pietų Kuršo savivaldybėje. Įsikūręs Vakarų Kuršo aukštumos Bandavos kalvyne, Ventos ir Tebros vandenskyroje, 15 km į pietryčius nuo Aizputės. Kaimu eina regioninės reikšmės kelias į Aizputę (P115), netoliese praeina Rygos–Liepojos plentas (A9) ir Jelgavos–Liepojos geležinkelis, už 3 km nuo kaimo veikia Kalvenės geležinkelio stotis. Valsčiaus centras.

2025 m. duomenimis, veikia valsčiaus administracija, kultūros namai, biblioteka, viešbutis, lentpjūvė. Buvusiuose Tašių Padurės dvaro rūmuose (kultūros paminklas) įsikūrusi pagrindinė mokykla. Dvaro rūmus supa parkas.

Gyvenvietė kūrėsi prie Tašių Padurės dvaro, tapo valsčiaus centru. Sovietmečiu buvo apylinkės ir kolūkio „Kurzeme” centras. 1989 m. buvo 374, 2000 m. – 346 gyventojai. Tašių Padurės dvare 1855 m. gimė baltvokiečių rašytojas Eduardas fon Keizerlingas.

## Šaltiniai
Tydų ežeras

**Tydų ežeras** () – ežeras Latvijos vakaruose, Pietų Kuršo savivaldybėje, Kalvenės valsčiuje. Telkšo Vakarų Kuršo aukštumos Bandavos kalvyne, apie 13 km į pietryčius nuo Aizputės. Plotas 30,5 ha. Ilgis (šiaurės rytų–pietvakarių kryptimi) 0,8 km, plotis iki 0,6 km (šiaurinėje dalyje). Baseinas 2,3 km². Ežero dubuo lėkštas, viduryje yra sekluma (gylis apie 1 m). Krantai nuolaidūs, šiaurinėje dalyje statūs, vietomis apaugę mišku. Ežeras eutrofinis, užžėlimas nedidelis. Dugnas pietinėje dalyje dumblinas. Paviršiaus altitudė 103,2 m.

Įteka keli grioviai, išteka Aluokstė (Tebros intakas).

Veisiasi plakiai, ešeriai, karpiai, lydekos, karšiai, kuojos, raudės ir kitos žuvys.

## Šaltiniai
DP senoji serija

**DP** () – dyzelinių traukinių serija, kurią 1940 ir 1945–1946 m. gamino Vengrijos gamykla „Ganz“. Traukinius sudarė 3 vagonai, iš kurių 2 varikliniai. Iš viso pagaminta 10 vienetų, jie eksploatuoti TSRS, taip pat ir Lietuvoje maždaug iki 1960 m.

## Istorija

Traukiniai buvo gaminami Budapešte pagal Argentinos užsakymą 1000 mm vėžės geležinkeliams. Jie pavadinti „Rosario“ vardu (tikriausiai pagal Rosarijaus miestą). Dėl prasidėjusio II pasaulinio karo traukiniai nebuvo pristatyti Argentinai, o buvo paslėpti Vengrijos miškuose nuo oro antskrydžių. 1945 m. buvo nuspręsta juos pristatyti į TSRS kaip dalį reparacijų, jie atvyko 1945 m. pabaigoje ir 1946 m. pradžioje. Perdarant pagal rusišką 1524 mm vėžės standartą, traukinio plotis (2800 mm) nepakeistas. Nuo 1946 m. jie naudoti Užkaukazės, Ordžonikidzės, Vidurio Azijos ir Taškento geležinkeliuose.

6-ojo dešimtmečio pabaigoje DP buvo nurašyti, juos pakeitė DP naujoji serija.

## Lietuva

Į Lietuvą DP pateko 1945 m., nors kai kur nurodoma, kad tik 1949 m., kai pasiekė Naujosios Vilnios dyzelinių traukinių depą. Maršrutu Minskas–Vilnius–Ryga traukinys važiuodavo 10 valandų, taip pat važinėjo maršrutu Vilnius–Ryga–Talinas. 1949 m. dauguma DP traukinių priklausė Vilniaus depui.

## Šaltiniai
Naujosios Akmenės autobusų stotis

**Naujosios Akmenės autobusų stotis** – autobusų stotis, įsikūrusi Naujojoje Akmenėje, V. Kudirkos g. 21A, netoli prekybos centro „Maxima“.

## Istorija
Ilgą laiką autobusų stotis stovėjo dabartinės Nepriklausomybės alėjos pabaigoje. Nauja stotis dabartinėje V. Kudirkos g. iškilo 1975 m. Per 40 m. jos būklė suprastėjo ir nebeatitiko šiuolaikinių reikalavimų. Vietoj senosios autobusų stoties pastatyta nauja su prekybos centru bei autobusų peronu, veikianti nuo 2016 m. gegužės 4 d.

2016 m. duomenimis, metinis keleivių srautas sudarė 296,5 tūkst.

## Šaltiniai
Sepenės ežeras

**Sepenės ežeras** () – ežeras Latvijos vakaruose, Pietų Kuršo savivaldybėje, Embutės valsčiuje (šiaurinis krantas – Kalvenės valsčiuje). Telkšo Vakarų Kuršo aukštumos Bandavos kalvyne, Vartajos slėnio pradžioje, apie 15 km į šiaurės rytus nuo Priekulės. Plotas 67 ha. Ilgis (šiaurės rytų–pietvakarių kryptimi) 1,2 km, plotis iki 0,82 km. Baseino plotas 29,3 km². Ežero dubuo lygus, ovalus, su įlankomis vakaruose ir pietryčiuose. Krantai lėkšti, pietvakarinėje dalyje žemi, pelkėti, vietomis šaltiniuoti, rytinis krantas miškingas. Dugnas dumblinas. Ežeras eutrofinis, užžėlimas ~60 %. Auga nendrės, viksvameldžiai, švendrai, lūgnės, plūdės. Veisiasi Latvijos ežerams būdingos žuvys (kuojos, lydekos ir kitos), vėžiai, užveisti lynai, sidabriniai karosai, karšiai.

Ežero apylinkės kalvotos. Vandens paviršiaus altitudė 88,1 m. Įteka Strykiupė bei keli grioviai ir upokšniai, išteka Vartaja. Šiauriniame krante įrengta turizmo infrastruktūra – svečių namai, kempingas, sporto aikštynai.

## Šaltiniai
Aluokstė

**Aluokstė** () – upė Latvijoje, Pietų Kuršo savivaldybėje, Tebros dešinysis intakas. Išteka iš Tydų ežero Vakarų Kuršo aukštumos Bandavos kalvyne, teka ryškiu slėniu su gana stačiais krantais šiaurės kryptimi, už Kazdangos – šiaurės vakarų, netoli žiočių – pietvakarių kryptimi. Įteka į Tebrą ties Aprikiais. Srauni, vingiuota, melioracijos beveik nepaliesta upė. Patvenkta ties Kazdanga (Kazdangos malūno tvenkinys, 23 ha), Lanksėžiais (Aluokstės hidroelektrinės tvenkinys, 54 ha) ir Aprikiais (Baronų hidroelektrinės tvenkinys, 34 ha).

Didžiausi intakai: dešinieji – Mysika, Vaipa (10 km), Brūžupytė, Skalda (18 km), Driepų upelis; kairieji – Pinkiupytė (4 km), Akmenvalkas, Berzų upelis (7 km).

Didesnės gyvenvietės prie Aluokstės: Kaneniekai, Kazdanga, Lanksėžiai, Aprikiai. Aukštupio kairiajame krante stūkso Valatos piliakalnis. Upę kerta Jelgavos–Liepojos geležinkelis bei regioninės reikšmės keliai Aizputė–Skrunda (P117) ir Kuldyga–Aizputė–Lyčiai (P112).

## Šaltiniai
Paulinos Kalvaitytės ir Vlado Lašo namas

**Paulinos Kalvaitytės ir Vlado Lašo namas** – daugiabutis pastatas Kauno mieste, Naujamiestyje, Laisvės alėjoje. Namas stovi pačioje alėjos pradžioje, ties sankirta su Trakų gatve ir laiptais į Vytauto parko šlaitą. 

Namas pastatytas 1933 m. pagal architekto Stasio Kudoko projektą. Daugiabučio bendrasavininkė Paulina Kalvaitytė-Karvelienė – viena pirmųjų Lietuvos rentgenologių, Kauno miesto ligoninės rentgeno skyriaus vadovė. Kauno klinikų kūrėjas profesorius Vladas Lašas, perėmęs namą iš P. Kalvaitytės, čia pats negyveno. 

Pastatas priskiriamas žymiausiems tarpukario Kauno modernizmo architektūros pavyzdžiams. 2018 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą, jam suteiktas vietinės reikšmės architektūros paminklo statusas. Pažymėtas Europos paveldo ženklu. 

## Architektūra

Garsiems gydytojams priklausęs namas išsiskiria fasado estetika. Jis turi dvi laiptines – ūkinė laiptinė įrengta kitoje namo pusėje, skirta aptarnaujančiam personalui. Fasado arkiniai apvadai viršuje papuošti tradicinėmis „tulpelėmis“. Tokia ornamentika buvo dažna Kauno tarpukario pastatuose ir mažojoje architektūroje.

Pastatas trijų aukštų su mansarda ir cokoliniu aukštu, iš kiemo pusės – keturių aukštų su mansarda. Priekiniame fasade iškeltas parapetas slepia dvišlaitį stogą. Kiemo ketvirtame aukšte tūris pakeistas įstiklinant balkonus. Pagrindinis fasadas turi nežymiai laiptuotą siluetą. Centrinėje dalyje išryškintos trys liaunos reljefinės arkos, rėminančios patalpų langus kraštuose ir aukštą laiptinės langą virš įėjimo portalo. Arkų viršuje vidurinėse dalyse įtaisyti dekoratyviniai bareljefai.

## Šaltiniai
Kolomnos gamykla

**Kolomnos gamykla** () – Rusijos įmonė, įsikūrusi Kolomnos mieste (Maskvos sritis) ir gaminanti riedmenis. „Transmašholding“ įmonių grupės narė. Per savo istoriją gamykloje pagaminta per 45 000 dyzelinių variklių, 3000 keleivinių ir prekinių šilumvežių sekcijų, per 500 elektrovežių sekcijų.

## Istorija

Įkurta 1863 m. kaip laikinos dirbtuvės prie geležinkelio tilto per Okos upę. 1864 m. pavadintas *Механический и литейный завод А. Е. Струве*, 1866 m. – *Завод инженеров братьев Струве*, 1871 m. įkurta akcinė bendrovė *Коломенский машиностроительный завод*. Gamykla gamino tiltus, prekinius vagonus, geležinkelio platformas. 1869 m. pagamino pirmuosius 15 Rusijos imperijos garvežių. 1891 m. ėmė gaminti tramvajus. 1918 m. buvo nacionalizuotas, 1923 m. pradėjo gaminti ir traktorius. 1930 m. ėmė gaminti pirmuosius TSRS šilumvežius, o 1932 m. – pirmuosius elektrovežius. II pasaulinio karo metais remontavo tankus, gamino šarvuočius traukinius. 1946 m. pavadinta *Паровозостроительный завод*, 1956 m. suteiktas dabartinis pavadinimas.

Gamykloje gaminti populiarūs XX a. viduryje L garvežiai. 1960 m. gamykla pradėjo gaminti keleivinius šilumvežius TEP60, 1973 m. – TEP70, 1975 m. – TEP75 (galingiausias pasaulyje vienos sekcijos šilumvežis).

## Galerija

Vilnius Л 0236.jpg | L-0236 Vilniaus stotyje
Л-0814, Литва, Каунасский уезд, станция Каунас (Trainpix 118604).jpg | L-08-14 Kauno stotyje
L2289 Ignalina (2).JPG | L-2289 Ignalinoje
TEP60-0926 Ignalina.JPG | TEP60 šilumvežis Ignalinos stotyje 2006 m.
TEP70BS-002 + TEP70-0235.jpg | TEP70 šilumvežis Vilniaus stotyje 2017 m.


## Šaltiniai
Arklinis tramvajus

**Arklinis tramvajus** (arba ***konkė***, nuo ) – arklių traukiamas tramvajus, dažniausiai riedantis geležinkelio bėgiais. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje buvo viena iš pagrindinių viešojo transporto priemonių didmiesčiuose. Vagoną traukdavo arklių dvikinkė, stačiose įkalnėse – dar 1–2 poros arklių. Tramvajų parkuose buvo laikomi arkliai, prižiūrima technika, saugomi vagonai. Vagonai būdavo vieno arba dviejų aukštų. Kai kuriais atvejais vietoje arklių naudoti mulai, pirmaisiais dešimtmečiais kai kur naudoti ne geležiniai, bet mediniai bėgiai.

Lietuvoje buvo Kauno arklinis tramvajus (1892–1929 m.) ir Vilniaus arklinis tramvajus (1893–1925 m.).

## Istorija

Pirmasis pasaulyje arklinis tramvajus 1852 m. atidarytas Niujorke ir 1854 m. Paryžiuje. Tačiau dar 1801 m. pirmasis arklinis tramvajus imtas naudoti Anglijoje kroviniams pervežti, nors kai kurie šaltiniai nurodo 1794 m. Rusijos imperijoje pirmasis arklinis tramvajus atsirado 1854 m. Sankt Peterburgo apylinkėse. 1875 m. Maskvoje įkurta Pirmoji arklinių geležinkelių bendrovė. XX a. pradžioje arklinį tramvajų įsirengė Odesa, Kijevas, Kazanė, Minskas, Varšuva ir kiti miestai, tačiau tarpukariu daugelis jų panaikinta, jų vietoje įsigalėjo elektriniai tramvajai ir autobusai. XX a. pabaigoje kai kur arklinio tramvajaus ruožai buvo atkurti turistinėms reikmėms.

## Šaltiniai
Elijošiaus Šneiderio namas

**Elijošiaus Šneiderio namas** – daugiabutis pastatas Kauno mieste, Naujamiestyje, Vaidilutės gatvėje, nutolęs per vieną namą nuo sankirtos su Kęstučio gatve. 

Pastatas priskiriamas žymiausiems tarpukario Kauno modernizmo architektūros pavyzdžiams. 2018 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą, jam suteiktas vietinės reikšmės architektūros paminklo statusas. Pažymėtas Europos paveldo ženklu. 

Jo autorystės nepasidalino du iškilūs architektai: namas pradėtas statyti pagal Broniaus Elsbergo projektą, o baigtas greitai, vos per keletą mėnesių 1938 m. pagal Stasio Kudoko projektą. Jo pirmieji savininkai buvo žydų kilmės šeima: Elijošius Šneideris, žmona Liuba ir jų dukra Rūta, gimusi 1938 m. Namą nacionalizavus, šeima 1941 m. buvo sovietų valdžios ištremta į Tomsko sritį Vakarų Sibire. Ten E. Šneideris mirė.

## Architektūra

Pastatas 4 aukštų, su mansarda ir aiškiai išreikštu pusrūsiu, ugniasiene sublokuotas su gretimu namu. Vizualiai atrodo žemesnis dėl atitraukto ketvirtojo aukšto nuo gatvės pusės. Betoninė atraminė sienutė, buvusios metalinės tvorelės pamatas, atidalija cokolinį aukštą nuo gatvės šaligatvio plokštumos. Namas uždengtas daugiašlaičiu stogu su keraminėmis čerpėmis. Pastato išplanavimas asimetrinės kompozicijos, nežymiai išreikštas perstumtas „L“ formos planas.
 
Gyvenamąsias patalpas sudaro 11 įvairaus dydžio butų: vienas vieno kambario su virtuve butas, penki trijų kambarių butai ir penki penkių kambarių butai. Juos jungia viena laiptinė ir lifto šachta su durimis į kiekvieną aukštą. Laiptinės „vertikalė“ suskaidyta masyviais karnizais ir siaurais pailgais langais. Įgilintas įėjimas akcentuotas ją remiančia kolona. Platūs pailgi fasado langai horizontaliai sujungti palangių traukomis. Lenkti atviri balkonai apjuosia namo kampą. Tarp langų įtaisytos puošybinės rozetės.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Modernist Kaunas: Architecture of Optimism, 1919-1939. Nomination Dossier. 1.1.28. Apartment Building of Elijošius Šneideris
Tomas Nipernadis

**Tomas Nipernadis** () – estų rašytojo August Gailit novelių romanas, išleistas 1928 m.

Romanas Estijoje iš karto labai išpopuliarėjo. A. Gailit už jį skirta Estijos valstybinė premija, o pagrindinis veikėjas tapo toks populiarus, kad jam įamžinti pastatyti trys paminklai. „Tomą Nipernadį“ galima laikyti pirmuoju estų pikareskiniu romanu, be kita ko, jis lyginamas su „Don Kichotu“.

## Personažas

Kūrinys sudarytas iš septynių atskirų dalių, kurias sieja pagrindinis veikėjas – plepus, linksmas bastūnas, krečiantis eibes ir besigiriantis nebūtais dalykais. Pavasarį palikęs miestą, jis patraukia į kelionę be tikslo, trunkančią iki žiemos. Veiksmas vyksta tarpukario Estijos Pernu apylinkėse. Kiekvienoje dalyje pagrindinis veikėjas aplanko vis kitas vietas ir patiria įvairių nuotykių.

Iš pirmo žvilgsnio Nipernadis atrodo apsimetėlis, kuris savo lakia vaizduote, pomėgiu pasakoti istorijas ir prasimanymais apdumia moterims akis, kad šios jį įsimylėtų, o paskui dingsta iš jų gyvenimo. Visgi galiausiai paliktos moterys nelieka apgautos, nes entuziastingas poetas atvėrė joms akis į kitą pasaulį, į alternatyvas ir svajones. Šitaip jis galiausiai suteikė joms viltį, kad savo gyvenime gali pasiekti kažką daugiau. Galų gale patį apsimetėlį apninka melancholija, kai atėjus žiemai turi grįžti namo.

A. Gailit sukurti pagrindinį veikėją įkvėpė estų poetas-klajūnas Kristjan Jaak Peterson. Vardas Tomas kilęs iš Senojo Tomo (*Vana Toomas*), Talino sergėtojo, o pavardė autoriui atėjo į galvą, besiklausant kažkieno žingsnių teatre. 

## Vertimai ir adaptacijos
1931 m. knyga išversta į vokiečių, o vėliau į olandų (1942 m.), prancūzų (1946 m.) ir anglų (1952 m.) kalbas. 1938–1939 m. į lenkų kalba išverstas kūrinys (vertė Alicja Maciejewska, jai talkino Zofia Nałkowska) buvo išleistas dalimis žurnale „Czas“; kaip atskira knyga, lenkų kalba išleistas 1988 m. Lietuvių kalba išleistas 1938, 1951 ir 1971 m.

Romanas Estijoje ne sykį adaptuotas teatrui – 1938, 1939, 1942 ir 1965 m. Holivude pagal romaną planuota pastatyti filmą, tačiau tam sukliudė ekonominė krizė. Romanas ekranizuotas 1983 m. Estijoje (filmą režisavo Kalio Kiiska).

## Estijos kultūroje

Šis kūrinys iki šiol užima ypatingą vietą estų kultūrinėje sąmonėje, ekspertų sudarytame 50 geriausių estų romanų sąraše jis įrašytas 5 numeriu.

2009 m., įgyvendinant Jaak Soans sumanymą, Valgos *Säde* parke pastatyta 4,5 m aukščio Nipernadžio bronzinė skulptūra.

Žodis *nipernaadi* kartais vartojamas bendrine prasme, taip įvardijant nuotykių ištroškusį keliautoją, ieškantį naujų potyrių atokesniuose keliuose, toliau nuo įprasto gyvenimo. Pavyzdžiui, „Kuku Raadio“ eteryje transliuota kelionių laida „Nipernaadid“. Žiniasklaidoje „nipernaadiga“ netgi lyginama su Europos Sąjunga.

Talino centrinės bibliotekos autobusas pavadintas „Katarina Jee“ (pagal vieną knygos veikėjų).

Nuo 2001 m. veikia „Nipernaadi“ kelionių klubas.

## Išnašos
Mions Klintas

**Mions Klintas** arba **Miono skardis** () – 6 km ilgio skardis (klifas) Danijoje, Miono salos rytinėje pakrantėje.

Mions Klintas susidarė ledynmečiu ledynų masei slenkant į vakarus, o prieš 11 tūkstančių metų, ledams ištirpus, pasiliko didelis skardis. Jis sudarytas iš kreidos – mikroskopinių kokolitoforidų, gyvenusių prieš 70 milijonų metų jūros dugne kiaukutų. Erozijos veikiami skardžiai tolydžio yra ir kinta. Dalis skardžių siekia 120 m aukštį, o pats aukščiausias – Droningestolenas – 128 m. Teritorija virš skardžių – daugiausia miškai, krūmynai, ganyklos. Čia iškilusi viena aukščiausių Danijos kalvų – Aborebjergas (143 m). Šalia veikia (atidarytas 2007 m.) gamtos istorijos muziejus „GeoCenter Møns Klint“, XVIII a. Liselundo parkas.

Mions Klintas kartu su apylinkėmis paskelbtas gamtiniu draustiniu, o nuo 2025 m. – UNESCO pasaulio paveldo objektu. Čia randamos retos gegužraibių rūšys (18 rūšių, pvz., purpurinė gegužraibė *Orchis purpurea*), stebimas retas drugys juodataškis melsvys. Lankytojams įrengti pėsčiųjų, dviračių takai, regyklos.


Møns Klint 3 (Dronningestolen).jpg|Droningestoleno skardis
Møns Klint airphoto.JPG|Mions Klintas iš aukštai
Møn krijtkliffen 3.jpg|Mions Klintas nuo jūros
Møns Klint - erosion.jpg|Skardžio atbraila


## Šaltiniai
Spanish Town Police FC

**Spanish Town Police Football Club**, o trumpiau vadinamas **Spanish Town Police** – Jamaikos futbolo klubas iš Spaniš Tauno. Namų rungtynes žaidė *Spanish Town Prison Oval* stadione, talpinančiame 3,5 tūkst. žiūrovų.

## Istorija
1978 m. įkurtas klubas. Kitados rungtyniavo JFF Championship, o vėliau pateko į stipriausią šalies lygą. 2024–2025 m. sezone buvo vienu iš JFF Championship lyderių, o finaliniame etape nugalėjo varžovus ir iškovojo lygos nugalėtojų titulą. 

Nuo 2025–2026 m. sezono rungtyniavo Jamaica Premier League. Sezoną pradėjo pralaimėjimais, o 2025 m. rugsėjo 23 d. iškovojo pirmąjį tašką, kai išvykoje nulinėmis lygiosiomis (0-0) sužaidė prieš Chapelton Maroons.

## Pasiekimai
;  **[[Jamaica Premier League]]:**
*  **Čempionai (0):**

;  **[[JFF Championship]] (II):**
*  **Nugalėtojai (1):** 2024–2025 m.

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai
* Namuose rungtyniauja tradicine apranga.

## Garsesni žaidėjai
; Žaidėjai, atstovavę Jamaikos nacionalinei rinktinei
*  *Richard Brown*, gynėjas;
*  *Diamond Clarke*, saugas;
; Užsieniečiai
* 

## Treneriai
*  

## Išnašos

## Nuorodos
* ****
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Elite SC

**Elite Sports Club**, o trumpiau vadinamas **Elite SC** – Kaimanų Salų futbolo klubas iš Vest Bėjaus.

## Istorija
2006 m. įkurtas klubas. Varžėsi pajėgiausioje šalies futbolo lygoje. 2008–2009, 2010–2011 ir 2024–2025 m. tapo šalies čempionais.

## Pasiekimai
;  **[[Cayman Islands Premier League|CIFA Premier League]]:**
*  **Čempionai (3):** 2008–2009, 2010–2011, 2024–2025 m.

;  **Cayman Islands FA Cup:**
*  **Nugalėtojai (3)**:  2013–2014, 2015–2016, 2018–2019 m.

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai
* Namuose rungtyniauja tradicine apranga.

## Garsesni žaidėjai
; Žaidėjai, atstovavę nacionalinei rinktinei
*  Wesley Robinson, gynėjas;
*  Jah Dain Alexander, gynėjas;
*  Christopher Reeves, puolėjas;
*  Benjamin Cupid, gynėjas;
*  Jedd Ebanks, gynėjas;

## Treneriai
*  Gregory Ebanks

## Išnašos

## Nuorodos
* ****
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Dirija

**Dirija** () – miestas Saudo Arabijoje, Rijado provincijoje, Hanifos vadžio slėnyje, vakarinis Rijado priemiestis. Yra „Diriyah ePrix“ formulės lenktynių trasa, Dirijos arena, al Maarefos universitetas.

## Istorija
Dirijos miesto Turaifo rajone yra archeologinė vieta – XV a. Dirijos miesto griuvėsiai. Miesto įkūrėju ir pirmuoju emyru laikomas Saudų dinastijos pradininkas Mani ibn Rabija al Muraidis. 1744 m. Muchamadas ibn Abd al Vahabas tapo Saudų dinastijos valdovu ir įkūrė Pirmąją Saudų valstybę, kurios sostinė buvo Dirija. Miestas tapo pagrindiniu salafizmo centru regione. Saudams užkariavus Nedždą ir įsiveržus į Iraką, miestas smarkiai suklestėjo, tačiau 1811–1818 m. Saudai įsivėlė į karą su Osmanais. 1818 m., po keleto mėnesių apgulties, Osmanai užėmė Diriją ir ją sunaikino. 1824 m. Saudams atkūrus valstybę, naująja sostine tapo Rijadas. Dirija buvo visiškai apleista, bet pradėjo vėl atsikurti XX a., čia pradėjus kurtis beduinams, o oficialiai Dirijos miestas vėl įsteigtas XX a. 8-ajame dešimtmetyje.

## Paveldas
Senojoje Dirijoje (Turaifo rajone) likę senojo miesto griuvėsių – Salvos rūmų (pagrindiniai Saudų valdovų rūmai) liekanos, Saado rūmai (po 1980 m. atstatyti), svečių namai su pirtimi, XVIII a. imamo Muchamado bin Saudo mečetė, gyvenamųjų pastatų liekanos. Dabar dalis statinių atstatyta, veikia muziejai.

2010 m. Dirijos Turaifo rajonas paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.


File:قصر_سلوى.jpg|Salvos rūmų griuvėsiai
At-Turaif District in ad-Dir'iyah (3).jpg|Gatvelė Turaifos rajone
Diriyyah3.JPG|Dirijos mečetė
Diriyah5.jpg|Turaifos archeologinis kompleksas


## Šaltiniai
Flou kraštas

**Flou kraštas** (, ) – šlapynių sritis Jungtinėje Karalystėje, Škotijos šiaurėje, Kaitno ir Saterlando istorinėse žemėse, į pietvakarius nuo Terso. Pasaulio paveldo objektas nuo 2024 m.

Flou kraštas – tai 9000 metų besiklostanti aukštapelkių ekosistema. Būdingas aukštapelkinis kiminų kilimas su gausybe ežerėlių, protakų, kauburynų. Teritorija užima ~190 tūkst. hektarų ir yra didžiausia Europoje durpinė aukštapelkė. Durpių storymė vietomis siekia 8 metrus. Flou pelkėje aptiktos 29–34 kiminų rūšys, taip pat auga apskritalapės, ilgalapės saulašarės, tuklės. Svarbi pelkinių, migruojančių paukščių buveinė (gyvena rudakaklis naras, juodakaklis naras, juodoji antis, įvairūs sėjikiniai paukščiai, javinė lingė ir kt.).

XX a. 8–9 dešimtmečiais Flou kraštas nukentėjo nuo melioracijos darbų ir miškų sodinimo, dabar vietovei pavojų kelia statomos vėjo jėgainės. Flou krašte įsteigtas Forsinard Flou valstybinis gamtos rezervatas, Kaitno ir Saterlando Ramsaro saugomų šlapynių objektas. UNESCO pasaulio paveldą sudaro 7 nesusijungiantys sklypai. Teritorija saugoma kaip unikalus geologinis ir pelkėdaros objektas, svarbi rūšių buveinė.


Picture for Heart of Sutherland website.jpg|Pažintinis takas į Flou pelkę
Dubh Lochan - geograph.org.uk - 1432679.jpg|Dub Lochano pelkinis ežerėlis
View across Flow Country towards Ben Griam Beg, Sutherland - geograph.org.uk - 4741583.jpg|Ben Griam Bego kalnas ir Flou pelkės
Course of Lon Dubh and flow country lochans, Sutherland - geograph.org.uk - 4731850.jpg|Flou krašto tyrai
Heading south across the Flow country bog - geograph.org.uk - 5737511.jpg|Kupstynų plotai


## Šaltiniai
Pantalikos nekropolis

**Pantalikos nekropolis** () – eilė senovinių kapų uolose pietryčių Sicilijoje, tarp Ferlos ir Sortino miestų. Manoma, kad šioje vietoje yra apie 4000-5000 kapų, įrengtų nuo XIII iki VII a. p. m. e. Kapų vietos driekiasi aplink didelio kyšulio, esančio Anapo upės ir jos intako Kalčinaros santakoje, šlaitus, maždaug 23 km į šiaurės vakarus nuo Sirakūzų.

Kartu su Sirakūzais Pantalikos nekropolis 2005 m. buvo įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo objektų sąrašą.

Be senovinių kapų uolose ši vieta yra ir svarbus gamtinis objektas – čia įkurtas Pantalikos gamtinis rezervatas (*Riserva Naturale Orientata Pantalica*).

## Kompleksas
Iš viso vietovę sudaro 5 skirtingos kapų teritorijos:
* **Filiporto nekropolį** sudaro beveik 1000 kapų, esančių pietvakarinėje kyšulio pusėje (pasiekiamas keliu iš Ferlos). Toje pačioje vietovėje yra vėlesnio laikotarpio (tikriausiai IV a. p. m. e.) gynybinio griovio, kertančio kyšulį siauriausioje vietoje, liekanos.
* **Šiaurės vakarų nekropolis** yra vienas iš ankstyviausių (XII ir XI a. p. m. e.), jį kerta asfaltuotas kelias iš Ferlos.
* **Kavetos nekropolyje** yra priešistorinių ir vėlesnių laikotarpių kapų ir uolose iškaltų namų, kuriuos galima pamatyti nuo kelio ir specialių apžvalgos platformų.
* **Šiaurinis nekropolis** – tai įspūdingos kapinės, kuriose yra apie 1000 kapų. Jos driekiasi labai stačiais šlaitais, iš kurių atsiveria vaizdas į Kalčinaros upę. Geriausiai jas galima pamatyti važiuojant taku iš Sortino ir iš apžvalgos aikštelių šalia tako. Nuosalesniuose rytiniuose šlaituose yra didelių uolose iškaltų būstų liekanos.
* **Pietinis nekropolis** driekiasi palei Anapo upę daugiau nei 1 kilometrą ir yra lengvai matomas nuo slėnio apačioje esančio tako. Restauruotoje senojoje geležinkelio stotyje yra informacijos apie vietos fauną ir florą.

## Galerija

File:Site marker Pantalica.jpg|Pantalikos nekropolio ženklas
Pantalica1770.jpg|Pantalikos nekropolio kapas
Pantalica1757.jpg|Pantalikos nekropolio kapas
The view looking out.jpg|Pantalikos nekropolio kapas iš vidaus


## Nuorodos
*Oficiali svetainė

## Šaltiniai
Luhansko šilumvežių gamykla

**Luhansko šilumvežių gamykla** () – Ukrainos įmonė, įsikūrusi Luhansko mieste ir gaminanti riedmenis bei tramvajus. „Transmaš“ įmonių grupės narė, įmonę faktiškai valdo Rusija, okupavusi Luhansko sritį. Gamyklos traukiniai buvo eksploatuojami įvairiose TSRS respublikose, taip pat ir Lietuvoje.

## Istorija

Įkurta 1896 m. gegužės 3 d. kaip *Паровозостроительный завод Русского общества машиностроительных заводов Гартмана в Луганске*. Gamykla priklausė vokiečių pramonininkui G. Hartmanui. Pirmąjį prekinį garvežį (OD) pagamino 1900 m. Iki sovietų užėjimo taip pat gamino garo katilus, plieno ir ketaus gaminius.

1918 m. sovietų nacionalizuotas, 1922 m. suteiktas Spalio revoliucijos vardas (*имени Октябрьской революции*). Tarpukariu gamino FD ir IS garvežius. 1928–1933 m. gamykla rekonstruota. 1935–1958 m. ir 1970–1990 m. vadinosi *Ворошиловградский завод имени Октябрьской революции* (ВЗОР), kadangi tuo metu Luhanskas vadinosi Vorošilovgradu. II pasaulinio karo metu 1942–1943 m. gamykla sugriauta. Po karo atstatyta, ėmė gaminti SO, L serijos, LV garvežius, TEZ šilumvežius. 1947 m. suteiktas Lenino ordinas. Nuo 1957 m. ėmė specializuotis magistralinių šilumvežių gamyboje.

2007 m. parduota rusų „Transmašholding“ kompanijai už 58 mln. JAV dolerių.

## Galerija

Vilnius rail museum 2025 06.jpg | SO-17 garvežys Vilniaus geležinkelių muziejuje
M62K-1612.jpg | M62 krovininis šilumvežis Lentvario stotyje
ТЭМ2-2719, Литва, Каунасский уезд, станция Каунас (Trainpix 149268).jpg | TEM2 šilumvežis Kaune


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 25-tūkstantojo garvežio išleidimas 1977 m. (Youtube.com)
Manevrinis lokomotyvas

**Manevrinis lokomotyvas** – specialus lokomotyvas, skirtas manevriniams darbams geležinkelio stotyse ir privažiuojamuose keliuose: perstumti vagonams stočių keliuose, formuoti sąstatams, perstumti traukinius ir vagonus remontui ir pan. XXI a. pradžioje dauguma manevrinių lokomotyvų yra šilumvežiai, kadangi ne visur yra elektrifikuoti geležinkelio ruožai.

Kadangi manevriniai lokomotyvai stumia didelius traukinių ir vagonų svorius, jiems visų pirma keliami galingumo, o ne greičio reikalavimai. Maždaug iki 1970 m. jų galingumas siekė 550–770 kW, vėliau pasiekė 1000 kW ir daugiau. Kartais kaip manevriniai naudojami magistraliniai lokomotyvai, tačiau jų našumas yra mažesnis.


ТГК2-7846, Литва, Каунасский уезд, станция Палемонас, подъездной путь (Trainpix 113941).jpg | TGK2 šilumvežis Palemone
ЧМЭ3Т-6334, Литва, Вильнюсский уезд, подъездной путь от станции Вальчюнай (Trainpix 123030).jpg | ČME3 šilumvežis Valčiūnuose
ТЭМ-ТМХ-051, Литва, Вильнюс, подъездной путь от станции Панеряй (Trainpix 165398).jpg | TEM-TMH Paneriuose


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Manevriniai šilumvežiai Lietuvoje (Miestai.net)
Maborosi

***Maborosi***, Japonijoje vadinamas ***Maboroshi no Hikari*** (; pažodžiui 'pamėkliška šviesa', o tiksliau 'šviesos žaismas'), – 1995 m. japonų režisieriaus Hirokazu Koreeda draminis filmas, kuriame vaidina Makiko Esumi, Tadanobu Asano ir Takashi Naito. Tai Teru Miyamoto trumpo pasakojimo „Maboroshi no Hikari“ ekranizacija.

„Maborosi“ 1995 m. Venecijos kino festivalyje laimėjo „Golden Osella“ apdovanojimą už geriausią kinematografiją.

## Siužetas

Yumiko (Esumi) ir Ikuo (Asano) – jauna pora iš Osakos, neseniai susilaukusi kūdikio. Vieną dieną, Ikuo einant palei geležinkelio bėgius, jį partrenkia traukinys. Susidaro įspūdis, kad vaikinas taip pasielgė tyčia, tačiau nėra jokio akivaizdaus motyvo. Praeina keleri metai. Yumiko, sutikusi su sutartine santuoka, išteka už našlio Tamio (Naitō) ir su sūnumi Yuichi (dabar vaidina Gohki Kashima) persikrausto į Tamio namus kaime prie Japonijos jūros kranto.

Sykį įkaušę sutuoktiniai susikivirčija dėl varpelio, kurį prieš pat mirtį Yumiko padovanojo Ikuo, tai juodu priverčia aptarti savo stiprius jausmus prarastiems mylimiesiems. Netrukus po to Yumiko seka laidotuvių procesiją ir užsibūna kremacijos vietoje. Kai Tamio atvažiuoja automobiliu jos paimti, Yumiko sakosi norinti žinoti, kodėl Ikuo nusižudė. Tuomet Tamio papasakoja istoriją. Jūra esanti apgaulingai kerinti, jo tėvas sykį jūros toliuose išvydo neįprastą pamėklišką šviesą (*maborosi*), kuri taip gundė, jog tėvas užsimanė paskui ją sekti. Anot Tamio, taip atsitinka daug kam.

## Įvertinimas
„Rotten Tomatoes“ recenzijų suvestinėje iš 24 kritikų apie filmą teigiamai atsiliepė 100 %, vidutinis filmo įvertinimas – 8,1/10. „Metacritic“ svetainėje „Maborosi“, remiantis 15 kritikų, įvertintas 92 balais iš 100 galimų.

Kino kritikas Roger Ebert šiam filmui skyrė visas keturias žvaigždutes ir, be kita ko, pasidalijo tokiomis mintimis: „*Maboroshi* mūsų neapgaudinės paprasta siužeto linija. Tai ne muilo opera. Kartais gyvenimas mums pažeria didelių, skausmingų, neišsprendžiamų klausimų ir mes nebegalime tiesiog „grįžti prie įprastų reikalų“. Filme nesama nė vieno kadro, kuris nebūtų orus ir iškilmingas.“

## Išnašos
Division 1

**Division 1** ('pirmas divizionas') gali reikšti:
* Division 1 (Prancūzija) – Prancūzijos aukščiausioji futbolo lyga; dabartinės Ligue 1 (I) pirmtakė;
* Division 1 (Švedija) – Švedijos futbolo lyga; dabartinės Ettan (III) atitikmuo.
Chemnico Niners

**Chemnico „Niners“** arba **Chemnico 99** (*Niners Chemnitz*) – krepšinio klubas iš Vokietijos miesto Chemnico, besivaržantis Vokietijos „Bundeslygoje“.

## Istorija
Klubas įkurtas 1999 m., sujungus dvi Chemnico komandas – „BG“ ir „Lok“. Pagal įkūrimo datą komandai prigijo pavadinimas *Niners*. Nuo 2002 m. pradėjo varžytis antrajame pagal pajėgumą Vokietijos divizione (ProA). Nuo 2017 m. Chemnico „BV Chemnitz 99“ oficialiai persivadino į „Niners“.

2019–2020 m. sezone Chemnico „Niners“ lyderiavo ProA lygoje, tačiau turnyrą sustabdė COVID-19 pandemija. Pagal tuo metu buvusius reguliariojo sezono rezultatus Chemnico klubas paskelbtas lygos nugalėtojais ir pateko į Bundeslygą. 2022–2023 m. sezone debiutavo FIBA Europos taurėje, o kitą sezoną ją laimėjo. 2024–2025 m. varžėsi FIBA Čempionų lygoje, o nuo 2025 m. – Europos taurėje.

## Pasiekimai
* FIBA Europos taurė: 2023–24 m.

## Lietuviai
* Arnas Velička (2022–2023 m.)

## Treneriai
*  Bill Magarity (2007–2008)
*  Anton Mirolybov (2009–2011)
*  Torsten Loibl (2002–2006, 2008, 2010–2011)
*  Felix Schreier (2011–2014)
*  Kai Buchmann (2014–2015)
*  Pete Miller (2015)
*  Rodrigo Pastore (2015–)

## Šaltiniai
Laimingos žvaigždės

**Laimingos žvaigždės** – lietuvių filmas, kurį režisavo Justinas Krisiūnas. Premjera Lietuvoje įvyko 2025 m. spalio 31 d. Filmas yra ketvirtasis režisieriaus J. Krisiūno pilnametražis vaidybinis kino darbas.

2025 m. lapkričio 8 d. įvyko filmo premjera Jungtinėje Karalystėje, kur filmas buvo rodytas kino teatruose daugiau negu 30 miestų.

## Siužetas

Filmas pasakoja apie vienišą, talentingą kompozitorių Robertą (Justinas Jankevičius), kuris po žmonos netekties gyvena ramiai ir sėsliai pajūrio name, groję trikampiu orkestre. Po skaudžių gyvenimo išmėginimų jis atsiribojęs nuo pilnavertiško gyvenimo.
Tačiau jo gyvenimas pasikeičia, kai netikėtai sutinka televizijos žvaigždę (Ineta Stasiulytė). Nuo pirmojo susitikimo prasideda džiaugsminga ir liūdna, paslapčių ir laimės kupina dviejų žmonių kelionė per meilę, išbandymus ir nesusipratimus. Pajūrio name ir įspūdinguose saulėlydžiuose susipina lengvumas, grožis bei itin jautri istorija.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Munakatos maldykla

**Munakatos maldykla** () – šintoizmo maldykla, esanti Fukuokos prefektūros Munakatos miesto savivaldybėje. Ją sudaro trijų geografiškai atskirtų maldyklų kompleksas.

2017 m. Munakatos maldyklos kartu su Okinošimos sala ir kitais Munakatos šintoistiniais objektais įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

## Aprašymas
Munakata minima seniausiuose japonų šaltiniuose – Kodžikyje ir Nihon Šiokyje. Pasak legendos, deivė Amaterasu ir dievas Susanoo susipyko, ir Amaterasu sulaužė Susanoo šventąjį kardą. Iš jo gabalėlių gimė trys deivės. Amaterasu pasiuntė jas į Cukušio žemę (dab. šiaurės vakaų Kiūšiū), kad jos padėtų anūui Ninigiui valdyti Japonijos salas. Joms garbinti Genkajaus jūroje išdygo trys maldyklos, kurios ir sudaro Munakatos maldyklą.

Visos trys maldyklos yra trijose salose ir išsidėsčiusios tiesia linija. Kiūšiū pakrantėje yra **Hecu** (), kurioje garbinama *Ičikišimahimė*. Toliau į vakarus, Ošimos saloje yra **Nakacu** (), kur garbinama *Tagicuhimė*. Labiausiai į jūrą nutolusi, Okinošimos saloje yra **Okicu** (), kur garbinama *Takiribimė*. Šios deivės kartu žinomos kaip Trys Munakatos deivės () Pasak legendų aprašytų Čikudzeno fudokyje, Okicu maldykloje yra saugomas mėlynas brangakmenis, Nakacu – purpurinis brangakmenis, o Hecu – šventasis Jatagara veidrodis. Nakacu nuo Hetsu yra nutolusi per 11 km, o Okicuu – per 49 km.

Maldykla buvo labai svarbi ankstyvajame šintoizme ir Jamato valstybėje. Čia atvykdavo melstis imperatoriai. Maldyklos atšakos buvo statomos rūmuose. Ši teritorija buvo paskelbta šventa ir atiduota šintoizmo šventikams. Į Okinošimos salą su Okicu maldykla iki dabar draudžiama įžengti neatlikus specialios apvalymo ceremonijos. 1901 m. maldyklų kompleksui suteiktas imperatoriškosios maldyklos statusas.

Maldykloje yra daug svarbių kultūrinių vertybių, tarp kurių XVI a. statiniai Hecu ir Nakacu, XIII a. komainu akmeninės skulptūros, XI–XIX a. maldyklos metraščiai, XI a. budistinės sūtros ir kt.

Haiden_of_Munakata_Grand_Shrine_(Hetsu_Shrine).JPG|Hecu maldykla
Haiden_of_Munakata_Grand_Shrine_(Nakatsu_Shrine).JPG|Nakacu maldykla
宗像大社沖津宮.JPG|Okicu maldykla


## Pasaulio paveldas
Į pasaulio paveldo sąrašą įrašyti aštuoni susiję objektai.

## Susiję pasaulio paveldo objektai
* : Icukušimos šintoistinė maldykla (1996)
* : Nikko šventvietės ir šventyklos (1999)

## Šaltiniai
Postpozicija

**Postpozicija** ( 'po' +  'padėtis') – inversiškai (sukeistąja tvarka) pavartotas žodis, pavyzdžiui, pažyminys po pažymimojo žodžio (*Tik plaka krūtinėj širdis <u>geidulinga</u>* (P. Vaičiūnas) vietoj *geidulinga širdis*), žodžio vieta po kito su juo susijusio žodžio (*Teka <u>saulė</u>*) arba prie žodžio galo prijungtas formantas (*kalba-<u>si</u>*). Termino *postpozicija* reikšmė gali būti susiaurinta iki polinksnio reikšmės (*Tavo <u>dėka</u>*). Priešingas reiškinys postpozicijai – prepozicija.

Inversija susijusi su žodžių tvarka (sintakse), kuri gali priklausyti nuo aktualiosios sakinio skaidos. Aktualiojoje sakinio skaidoje į antrą vietą nukeliama nauja informacija (rema): *Namą nupirko <u>tėvas</u>* (norint pabrėžti, kad nupirko tėvas, o ne kas kitas). Šiame pavyzdyje daiktavardis *tėvas* yra postpozicija veiksmažodžio *nupirko* atžvilgiu. Stilistiniais sumetimais inversija dažna poezijoje, pavyzdžiui, dėl rimo ir emocinio vertinimo: *Kas tą vietelę <u>aplankys</u>,/ Tai rankai ačiū <u>pasakys</u>* (Maironis), plg. sakinį be inversijos *Kas aplankys tą vietelę, pasakys tai rankai ačiū*. Taip pat ir be inversijos bet kuris po kito, su juo susijusio einantis žodis rodo postpozicinę vartoseną: *Tai sesers <u>sodas</u>* (daiktavardis *sodas* yra postpozicija daiktavardžio *sesers* atžvilgiu).

Trečiasis postpozicijos atvejis yra morfologinis. Baltų kalbose prie vardažodžio galo gali priaugti polinksniai. Iš polinksnių **nā* (> *-n*) 'link', **pie* (> *-p(i*) 'prie', **en* (> *-e*) 'į', priaugusių prie linksnių, buvo sudaryti rytų baltų postpoziciniai vietininkai:  'į orą, į lauką', sen.  'į lauką' (iliatyvas), sen. liet. *namop(i)* 'namo, į namus',  'aukštyn' (aliatyvas), sen. liet. *namiep(i)* 'namie, namuose' (adesyvas),  (inesyvas). Prie žodžio galo baltų kalbose priauga ir dalelytės (,  'dumiu, nešuosi', , ,  …, *ne-dz*… 'nei…, nei…',  'arba'), skaitvardžiai (), įvardžiai (liet. ir latv. *balta-jam, balta-jai*).

## Išnašos
Kazdanga

**Kazdanga** () – gyvenvietė Latvijoje, Pietų Kuršo savivaldybėje. Įsikūrusi Vakarų Kuršo aukštumos Bandavos kalvyno pakraštyje, prie Aluokstės, apie 7 km į rytus nuo Aizputės. Valsčiaus centras.

2025 m. duomenimis, veikia valsčiaus administracija, biblioteka, kultūros ir švietimo centras (renginių salė talpina iki 700 žiūrovų), Materių Jurio pagrindinė mokykla, vaikų darželis, muziejus, ambulatorija, valgykla, parduotuvė, turizmo informacijos centras, mėsos apdorojimo ir automobilių remonto įmonės. Stūkso Vytuolinių ir Valatos (Kazdangos) piliakalniai, telkšo Kazdangos malūno tvenkinys (patvenkta Aluokstė). Išlikęs klasicistinio Kazdangos dvaro pastatų kompleksas (valstybės saugomas kultūros paminklas) su parkais ir tvenkiniais. Šalia malūno tvenkinio įrengtas pažintinis takas su apžvalgos bokštu. Per Kazdangą eina regioninės reikšmės kelias Aizputė–Skrunda (P117), vietinės reikšmės keliai į Snėpelę, Mazbuojas ir Cildus.

1924–2009 m. Kazdangoje, buvusio dvaro rūmuose, veikė žemės ūkio technikumas.

## Istorija
Istorikų nuomone, Kazdangos piliakalnis ir jo apylinkės buvo svarbus kuršių administracinis centras. Spėjama, kad čia galėjo stovėti Eiliuotojoje Livonijos kronikoje minima kuršių Lažos pilis, kurią 1263 m. sudegino Livonijos ordinas. Kitų mokslininkų nuomone, piliakalnyje stovėjo ordino Vecpilio () pilis. Rašytiniuose šaltiniuose Kazdanga pirmąkart paminėta 1350 m., kai Kuršo vyskupas ją išnuomojo broliams Vygantams. Nuo 1520 m. iki XX a. pradžios Kazdangą valdė Manteifelių giminė. 1800–1804 m. Manteifeliai Kazdangoje pasistatė naujus rūmus, vėliau – spirito varyklą. malūną, pieninę. 1873 m. dvare įsteigė pirmąjį Latvijoje žuvininkystės ūkį. Prie dvaro kūrėsi ir dabartinė Kazdangos gyvenvietė.

Latvijai tapus nepriklausoma, Kazdangos dvaras nacionalizuotas, jo vietoje įkurtas valstybinio dvaro ūkis, valdęs apie 1000 ha. 1939 m. į Kazdangą iš Lygutų perkelta Žemutinio Kuršo bandymų stotis. Sovietmečiu Kazdanga buvo apylinkės ir tarybinio ūkio technikumo centras. 1989 m. Kazdangoje gyveno 549, 2000 m. – 543 gyventojai. XXI a. pradžioje prie Kazdangos prijungta gretima Valatos (*Valāta*) gyvenvietė (325 gyv. 1989 m., 316 gyv. 2000 m.).

## Nuotraukos

Stone bridge in Kazdanga.jpg|Akmens tiltas dvaro parke
Школа, Казданга.jpg|Kazdangos pagrindinė mokykla


## Šaltiniai
Okinošima

**Okinošima** () – nedidelė sala Japonijoje, Cušimos sąsiauryje, tarp Kiūšiū ir Honšiū salų rytuose bei Cušimos salos vakaruose, ~70 km nuo Kitakiūšiū ir Fukuokos miestų. Administraciškai patenka į Fukuokos prefektūrą, Munakatos miesto savivaldybės teritoriją. Plotas – 0,97 km². Aukštis iki 244 m..

Visa Okinošimos sala laikoma šintoistų šventviete (kami). Saloje nuolatos pakaitomis gyvena vienas šintoistų šventikas, prižiūrintis šventyklą ir saugantis salą nuo prašalaičių. Į Okinošimą galima patekti tik vyrams, net šintoistiniu požiūriu, moterys yra rituališkai nešvarios. Į salą įžengiantys vyrai taip pat turi atlikti ritualinį apsiplovimą vandenyne. Teigiama, kad iš salos negalima nieko išsinešti, taip pat apsilankiusiems draudžiama šnekėti apie tai, ką jie saloje matę. Į Okinošimą leidžiama įžengti tik šventikams, mokslininkams, žiniasklaidos atstovams, kariams. Žvejai laikosi tik prie Okinošimos uosto, o salos gilumą neįžengia.

Okinošima minima seniausiuose japonų šaltiniuose – Kodžikyje ir Nihon Šiokyje. Kodžikyje teigiama, kad iš deivės Amaterasu kalavijo gimusios trys dukterys – viena jų buvo garbinama Munakatos klano kaip Okinošimos sala. Šioje saloje yra viena iš trijų Munakatos klano maldyklų – Okicu.

Archeologiniai tyrimai rodo saloje buvus šventvietę nuo IV a. Čia gausu šventųjų ivakuros akmenų. Kadangi pro Okinošimą ėjo svarbus prekybinis kelias su Korėja, praplaukiantys pirkliai, tikėdamiesi saugių vandenų, saloje aukojo įvairias aukas (kalavijus, metalo liejinius, veidrodžius, bronzines drakonų galvas).

Okinošima kartu su aplinkinėmis uolomis – svarbi paukščių buveinė.

2017 m. Okinošima, kartu su kitais Munakatos šintoistiniais objektais, įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Nepaisant to, patekimas į salą išlieka labai apribotas.


Okinoshima only men's festival in 27, May.jpg|Okinošimos šventykla šventės metu, kai įleidžiami lankytojai
Okinoshima viewing 03.jpg|Reginys į salą
Painting of Okinoshima by Kuroda Tsunamasa.jpg|Okinošima. Kurodos Cunamasos piešinys (XVII–XVIII a.)
沖ノ島祭祀遺跡17号 模型.JPG|Aukos, rastos Okinošimoje, eksponuojamos muziejuje


## Pasaulio paveldas
Į pasaulio paveldo sąrašą įrašyti aštuoni susiję objektai.

## Susiję pasaulio paveldo objektai
* : Icukušimos šintoistinė maldykla (1996)
* : Nikko šventvietės ir šventyklos (1999)

## Šaltiniai