Nikaragvos istorija

**Nikaragvos istorija** - tautų ir valstybių dabartinės Nikaragvos teritorijoje raida nuo seniausių laikų iki dabarties.

Ikikolumbiniais laikais Nikaragvos teritorijoje dominavo misumalpų kalbomis kalbėję gentys. Ramiojo vandenyno pakrantėje gyvenę čorotegai, subtiabai ir nikarao sukūrė aukšto lygio visuomenes, gyveno susikaidę į kasikatus.
   
1524 m. Nikaragvą kolonizavo Ispanija ir ji buvo dalimi Gvatemalos karalystės. 1821 m. Nikaragva iškovojo nepriklausomybę ir prisijungė prie Jungtinių Centrinės Amerikos Provincijų. 1838 m. ji paliko šią federaciją ir 1854 m. tapo visiškai suverenia respublika. 

Nuo XIX a. Nikaragvos teritorija tapo strategiškai svarbi JAV interesams. JAV ilgą laiką kišosi į valstybės vidaus reikalus, 1909-1933 m. pavertė ją savo protektoratu. 1936-1979 m. buvo palaikoma Somosų šeimos diktatūra, dėl kurios šalis patyrė ekonominę ir ekologinę krizę. Tai 1961 m. sukėlė sandinistų (pagal generolo Sandino, kuris 1927–1933 m. kovojo partizaninį karą prieš amerikiečius, pavardę) revoliucinį judėjimą.

1979 m. Somosų diktatūra buvo nuversta ir baigėsi Nikaragvos revoliucija. 1984 m. prezidentu išrinktas sandinistas Danielis Ortega, kuris pradėjo socialistines reformas. Tačiau jas lydėjo pilietinis karas tarp sandinistų ir kontrarevoliucionierių, kuriuos finansavo JAV ir ypač prezidentas Ronaldas Reiganas.

1990 m. Nikaragvoje buvo surengti demokratiški parlamento rinkimai. Taip baigėsi pilietinis karas, šalyje įvyko daug pažangių reformų. Nuo 2006 m. į valdžią sugrįžo D. Ortega, kuris mažina laisves šalyje. 

## Ikikolonijinis laikotarpis

Iki europiečių atvykimo XVI a. Nikaragvos teritorija priklausė dviem skirtingiems kultūriniams regionams. 

Vakarinės Nikaragvos pakrantės priklausė Centroamerikos kultūrinei zonai, ir jų istorija buvo artimai susijusi su gretimo vakarų Hondūro, Salvadoro bei šiaurės vakarinės Kosta Rikos raida. Šią teritoriją I tūkst. pr. m. e. iš šiaurės veikė Olmekų kultūra, o vėliau - Majų civilizacija. Vietos gyventojai gyveno sėsliai ir perėmė Mezoamerikos žemės ūkio kultūras.

Nuo I tūkst. vidurio Nikaragvos teritorija patyrė jūrinę kolonizaciją, kuomet iš šiaurės (dab. Meksikos pajūrio) kėlėsi naujos tautos. Jos pavergė senuosius gyventojus, kuriuos vadino čontaliais („svetimas“) arba karibsiais. Pirmosios kolonizacijos bangos metu (apie VI a.) čia atsikėlė otomangų kalbomis kalbantys subtiabai ir čorotegai. Vėliau, apie XIII a., čia migravo nauatlių kalba kalbantys nikarao.

Pastarieji visą Nikaragvos Ramiojo vandenyno pakrantę kartu su Nikojos pusiasaliu vadino *Nicānāhuac* („Čia, apsupta vandenų“). Jie, subtiabai (šiaurėje) bei čorotegai (pietuose) sukūrė keletą smulkių valstybinių junginių, ispanai vadinamų kasikatais ().

Rytinė Nikaragvos teritorija ikikolonijiniais laikais sudarė šiauriausią Tarpinės Amerikos zonos dalį. Čia buvo paplitę misumalpų kalbos. Centrinių aukštumų į rytus nuo  ežerų pagrindinė tauta buvo matagalpai. Jos vykdė organizuotą karą: gentys kovojo tarpuavyje, o XV a. vyko karas su nikarao.

Karibų pakrantės žemumų džiunglėse svarbiausios tautos buvo sumai, bavinkai (miskitai) ir ramai (pastarieji kalbėjo čibčų kalba). Jie buvo medžiotojai, žvejai, augino manijokus, ananasus. Nekūrė politinių junginių. Miskitai patyrė didelę kultūrinę įtaką iš tainų ir karibų tautų.

Nicaragua_Ometepe_pétroglyphes_1.jpg|Priešistoriniai petroglifai Ometepės saloje
Guanacaste-Nicoya - Shaman Effigy Vessel - Walters 20092056 - Three Quarter Left.jpg|Čorotegų keramika
PreColumbian_Nicarao_vase_featuring_Quetzalcoatl_800_1350_AD.jpg|Nikarao vaza
Ceramic 2.JPG|Keramika
Pre-Columbian Stone Figures - Altagracia - Ometepe Island - Nicaragua (31816230695).jpg|Skulptūros


## Kolonizacija

Pirmasis europietis, pasiekęs Nikaragvos teritoriją buvo Kolumbas, kuris 1502 m. savo ketvirtosios kelionės metu praplaukė pro rytines (Karibų jūros) Nikaragvos pakrantes. Šios naujai atrastos žemės formaliai priskirtos Veragvos gubernijai, tačiau nebuvo pradėtos kolonizuoti.

Prielaidos Nikaragvos kolonizacijai susidarė, kuomet Panamos sąmaukoje Ramiojo vandenyno pakrantėje 1519 m. įkurtas Panamos miestas. Iš čia 1522 m. konkistadoras Gil González Pereira su nedideliu būriu pasiekė vakarų Nikaragvą, kur rado klestinčias čorotegų, nikarao ir subtiabų karalystes. Jis susitiko su tuo metu svarbiausiu vietos kasiku Nikarao, prisirinko aukso ir grįžo atgal. Atsiminimuose aprašė draugiškas vietos tautas, kurios noriai priėmė krikščionybę. Savo atrastą teritoriją jis pavadino Nikaragva. Šis žodis kildinamas iš  nikarao termino *Nicānāhuac*. 

Tuo pat metu šiaurėje Hernanas Kortesas 1521 m. baigė Actekų imperijos užkariavimą ir pasiuntė ekpedicijas į pietus. Todėl 1524 m. vakarinėje Nikaragvoje susitiko trys konkistadorų būriai: González Dávila, kuris išsilaipino rytinėje pakrantėje, iš Panamos atsiųstas Francisco Hernández de Córdoba ir iš Meksikos atsiųstas Pedro de Alvarado. Konkistadorai pradėjo tarpusavio karus, kurie truko iki 1529 m. Šiuo metu buvo įkurti pirmieji kolonijiniai miestai Granada ir Leonas. Laimėtoju konkistadorų kare išėjo Pedrarias Dávila, Panamos valdytojas, kuris įtvirtino savo pozicijas Leone.

Vakarų Nikaragvos indėnų vadai Diriangenas (*Diriangen*), Makuilmikictlis (*Macuilmiquiztli*), Vemakas (*Wemak*), Akatekutlis (*Akatekwtli*) ir jų palikuonys pradėjo pasipriešinimo kovą prieš konkistadorus. Jiems pralaimėjus sunaikinta vietinė civilizacija, indėnai paversti vergais, o žemė išdalinta tarp ispanų. Dėl naikinimo, vergovės ir epidemijų vietos gyventojų skaičius drastiškai sumažėjo. Kai kuriais vertinimais, iki 1580 m. senųjų gyventojų krašte liko vos 5 tūkst., t.y. vos 3% pirminės populiacijos.

1530 m. matagalpai centrinėse aukštumose pradėjo išpuolius prieš ispanų gyvenvietes. 1533 m. Pedrarias Dávila pasiuntė baudžiamąją ekpediciją prieš juos, siekdamas suvaldyti genčių puldinėjimus. 1543 m. Francisco de Castañeda matagalpų žemėse įkūrė Naujosios Segovijos miestą, kuris pagreitino krašto kolonizaciją.

1538 m. Nikaragvos teritorijos priskirtos Naujosios Ispanijos vicekaralystei, o nuo 1570 m. perėjo jai pavaldžiai Gvatemalos audiencijai. Jos sudėtyje suformuota Nikaragvos gubernija, kurią sudarė Leono ir Granados provincijos. Administracinis centras buvo Leone. 1610 m. Leoną sugriovus ugnikalnio išsiveržimui, naujas miestas atstatytas netoliese.

Tiesa Nikaragvos gubernija apėmė tik Nikaragvos Ramiojo vandenyno pakrantę ir Centrines aukštumas. Rytinė Nikaragvos dalis buvo beveik nekontroliuojama. Formaliai ji kartu su dab. rytų Hondūru ir Kosta Rika sudarė Naujosios Kartagenos ir Kosta Rikos provinciją (vėliau - Tagusgalpos provincija). 

Ispanų kontrolės trūkumas nuo XVII a. leido čia įsitvirtinti britams, kurie įsteigė neoficialią koloniją, žinomą kaip Moskitų krantas. Vietos indėnai miskitai buvo susimaišę su pabėgusiais juodaodžiais vergais. Britams aprūpinus juos ginklais, jie kolonizavo Nikaragvą iš rytinės pakrantės, stiprindami kontrolę savo vakarinių kaimynų sumų sąskaita. Regionas patyrė Karibų jūros piratų antpuolius. Miskitai 1655 m. įkūrė Miskitų karalystę.

## Nepriklausomybės šimtmetis

XIX a. padžioje Amerikoje prasidėjus išsivadavimo kovai, 1821 metais Nikaragva tapo nepriklauoma, kaip ir visa Naujosios Ispanijos vicekaralytė. Iš karto po to ji prijungta prie Pirmosios Meksikos imperijos. Jau 1823 m. nuo Meksikos atsiskyrė Jungtinės Centrinės Amerikos Provincijos, kurios sudarytos buvusios Gvatemalos audiencijos teritorijų pagrindu. Tačiau vidiniai skirtumai lėmė tolimesnę dezintegraciją, ir 1838 metais ji paliko šią federaciją. 

1842 m. buvęs prezidentas Francisco Morazán bandė atkurti Centrinės Amerikos valstybę. Jo sukurta Centrinės Amerikos konfederacija () išsilaikė tik iki 1844 m. ir baigėsi karu tarp Nikaragvos ir Salvadoro. Vėliau, 1852 m. rudenį Salvadoras, Hondūras ir Nikaragva įkūrė Centrinės Amerikos Federaciją (). Gvatemalos prezidentas Justo Rufino Barrios bandė šias valstybes užimti jėga. 1854 Nikaragva galiausiai tapo suverenia respublika. Dar vienas nesėkmingas bandymas sukurti sąjungą su Hondūru ir Salvadoru buvo Didžioji Centrinės Amerikos Respublika (*Republica Mayor de Centroamerica*), egzistavusi 1896-1898 m.

Nepriklausomos Nikaragvos teritorija suformuota buvusios Nikaragvos intendencijos pagrindu, tiesa, Nikojos pusiasalis nuo 1825 m. priskirtas gretimai Kosta Rikai. Tačiau ji siekė priėjimo prie Karibų jūros, t.y. perimti Miskitų karalystę, kuri buvo britų protektoratas. Tai padaryti pavyko 1860 m., o karalystės autonomija panaikinta 1894 m.

Nikaragva nuo nepriklausomybės paskelbimo buvo strategiškai svarbi JAV interesams. Per Nikaragvą ėjo prekybinis kelias, kuriuo buvo siunčiami kroviniai į aukso kasybos vietas Kalifornijoje. 1854 m. valdžią Nikaragvoje užgrobė amerikietis flibustjeras William Walker. Prieš jį susivienijo kitų Centrinės Amerikos valstybių armijos, kurios sugebėjo jį išvyti. Tačiau vėliau, per Bananų karus JAV vyriausybė ne kartą kišosi į Nikaragvos vidaus reikalus, vyko karinės intervencijos. Galiausiai 1909 m. pasinaudodamos politine krize, JAV įvedė savo kariuomenę ir *de facto* pavertė Nikaragvą protektoratu. Jos siekė čia iškasti Nikaragvos kanalą kaip alternatyvą Panamos kanalui.

## Somosų valdymas
 
Nepasitenkinimas korumpuota valdžia ir JAV dominavimu augo. 1927 m. Augusto César Sandino su bendražygiais pradėjo partizaninį karą. JAV remiamas karinių pajėgų vadas Anastasio Somoza García 1934 m. sugebėjo nužudyti Sandiną, ir po to buvo susidorota su kitais sukilėliais.

1936 m. laimėjęs prezidento rinkimus A. Samosa ėmė konsoliduoti valdžią, įtvirtindamas diktatūrą. Pakeisti įstatymai jam leido likti valdžioje 20 metų, užvaldyti armiją, susidoroti su politiniais priešininkais, riboti laisves. 1941 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, Nikaragva paskelbė karą Vokietijai, kas tapo pretekstu nusavinti vokiečių diasporos turtą šalyje. Samosos diktatūra buvo palaikoma JAV – tiek pinigais, tiek karine parama.

1956 m. A. Samosa buvo nužudytas Leono mieste. Tačiau netrukus valdžią perėmė jo sūnus Luis Somoza Debayle, o nuo 1974 m. Anastasio Somoza Debayle. Iš viso Samosų dinastijos valdžia truko 43 metus. Per šį laikotarpį diktatūra padarė milžiniškos žalos tiek šalies gamtai, tiek žmonėms. 

Nikaragva tapo svarbiausiu JAV jautienos tiekėju. Tuo tikslu vystant gyvulininkystę (kuri buvo vienas iš pelningų Samosų šeimos verslų), iš gimtųjų žemių buvo išvaromi valstiečiai. Tapę bežemiais, jie galėdavo dirbti tik trumpu derliaus ėmimo metu už ypač mažą uždarbį. Daug jų migravo į džiungles rytuose, bandydami čia įsisavinti naujas žemes. Tai skatino masines migracijas į rytus, iki tol beveik neapgyvendintą Nikaragvos dalį.

Buvo masiškai kertami miškai, dėl ko prasidėjo dirvos erozija ir prasidėjo dulkių audros. Tai buvo daroma JAV kompanijos *Long Leaf Pine Company* (NIPCO) interesams, kuri už tai mokėjo Samosoms. Be to, buvo masiškai naudojami amerikietiški pesticidai, uždrausti beveik visur kitur pasaulyje. 1968 m. nustatyta, kad Nikaragvos vanduo buvo stipriai užterštas, kas sukeldavo net 17% mirčių šalyje. 1977 m. studija parodė, kad Leono motinų piene buvo 45 kartų daugiau DDT negu leidžiama norma. Managvos ežeras dėl taršos buvo laikomas mirusiu.

1972 metais įvyko žemės drebėjimas, sugriovęs sostinę Managvą, ir palikęs be pastogės 500 000 gyventojų. Didžiulė dalis tarptautinės paramos nusėdo Somosų šeimos sąskaitose.

## Sandinistų valdymas

Didėjantis nepasitenkinimas diktatūra inspiravo sandinistų judėjimą, kuris rėmėsi Augusto Cesar Sandino, 1927–1933 m. kovojusio partizaninį karą, idėjomis. 1961 m. Carlos Fonseca įkūrė Sandinistų nacionalinį išvadavimo frontą (FSLN). Dėl aktyvaus persekiojimo sandinizmas tapo vis populiaresnis liaudyje, ypač džiunglėmis apaugusioje rytinėje šalies dalyje. Taip prasidėjo Nikaragvos revoliucija. Sandinistams padėjo Kubos režimas, o netiesiogiai ir TSRS.

1978 m. šalyje galutinai prasiveržė pilietinis karas, kurį valdžia su JAV pagalba žiauriai malšino. JAV parama diktatūrai susilaukė kritikos pačiose JAV, dėl ko Amerika galiausiai turėjo patraukti savo pajėgas. Iki 1979 m. sandinistai paėmė valdžią voje šalyje, o Anastasio Somoza su artimiausiais kariškiais pabėgo. Jis nužudytas Paragvajuje.

Sandinitai suformavo laikiną vyriausybę, kuri paruošė šalį rinkimams. 1984 m. jų metu prezidentu išrinktas sandinistas Danielis Ortega. Naujoji valdžia užsibrėžė atstatyti nualintą šalį, pakelti ekonomiką, raštingumą, pagerinti sveikatos apaugą, atlikti žemės reformas. Ideologijoje buvo remiamasi socializmu. 

JAV buvo baiminamasi socializmo plitimo Centrinėje Amerikoje. 1980 m. JAV prezidentu tapus Ronaldui Reiganui, Nikaragvai pritaikytos ekonominės sankcijos ir prekybos embargas. Dėl to Nikaragvą ištiko dar viena ekonominė krizė.

Iš pabėgusių Nikaragvos armijos karių JAV formavo sukarintu būrius contras. Jie treniruodavosi gretimuose Hondūre ir Kosta Rikoje ir rengdavo reidus į Nikaragvos kaimiškąsias vietoves. Jų tikslas buvo naikinti socialistinės vyriausybės infrastruktūrą, ligonines, mokyklas, kooperatyvus. Buvo užfiksuoti gausūs žmogaus teisių pažeidimai, prievartavimai, kankinimai. Sandinistų armija irgi vykdė kankinimus, išgarinimus ir masines žudynes. 

## Demokratija

1990 metais Nikaragvoje įvyko parlamento rinkimai, kuriuose sandinistai pralaimėjo dešiniųjų koalicijai. Tai baigė pilietinį karą ir prekybos embargą su JAV. Prezidentė Violeta Chamorro (1990-1997) pradėjo visą eilę demokratinių reformų, buvo privatizuotas turtas, skatinama ekonomika, reformuota armija, policija. Prezidentas liberalas Arnoldo Alemán (1997-2002) toliau tęsė pažangias reformas. Buvo sėkmingai šalinami 1998 m. Mičo uragano padariniai, įsisavinant tarptautinę paramą tiesiami keliai, tiltai. 2002-2006 m. prezidentu buvo Enrique Bolaños.

2006 m. rinkimus laimėjo Danielis Ortega, antrą kartą tapęs prezidentu. Jis perrinktas 2011 ir 2016 m. 2014 m. Ortegos iniciatyva pakeistas įstatymas, kad prezidentu būtų galima būti neribotą kadencijų skaičių. Nikaragvoje pradėtas vystyti turizmas, nes ji pripažinta taikia šalimi. Atnaujinti Nikaragvos kanalo planai, vykdomos socialinės, mokesčių reformos.

2014 m. ėmė didėti visuomenės kritika valdžiai, kuri sukėlė vis prasiveržiančius protestus. Jie kritikavo Ortegos sprendimus, kėlė klausimus dėl rinkimų skaidrumo, išsakė nerimą dėl varžomų laisvių, priemonių Covid-19 suvaldyti ir kt. Vyriausybė atsakė griežtomis priemonėmis. Buvo uždarinėjami universitetai, laikraščiai, NGO, persekiojami oponentai. Daug opozicionierių kabėgo iš šalies 2021 m. 

2024 m. pabaigoje D. Ortega pateikė parlamentui siūlymą pratęsti prezidento kadenciją iki 6 metų ir įtvirtinti galimybę turėti du prezidentus (). 2025 m. antrąja prezidente paskelbta jo žmona Rosario Murillo. Nikaragva tapo vienintele pasaulio šalimi, valdoma prezidentų poros.

## Išnašos