open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kijevo archeologinė kultūra

**Kijevo archeologinė kultūra** – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal prie Kijevo rastus būdingus paminklus. Kultūrą XX a. viduryje išskyrė Valentinas Danilenko.

## Arealas
Kijevo kultūra III a. – V a. buvo paplitusi nuo Vidurio ir Aukštutinės Padnieprės iki Seimo baseino. Tai dabartinė Šiaurės vakarų Ukraina, Rusijos Briansko sritis ir Kursko sritis, Baltarusijos Gomelio sritis ir Mogiliavo sritis. Manoma, kad Kijevo kultūra susiklostė iš Zarubincų kultūros.

## Kultūra
Kijevo kultūrai būdingos mažos neįtvirtintos gyvenvietės su šiek tiek įgilintais stačiakampio plano 10–17 m² dydžio, restinės arba stulpinės konstrukcijos pastatais, kuriuose buvo įrengti atviri židiniai. Kijevo kultūros žmonės vertėsi ariamąja ir lydimine žemdirbyste, gyvulininkyste, naudojo geležinius ir kaulinius darbo įrankius. Rasta geležinių peilių, ylų, pjautuvų su kilpele įkotėje, vienanarių žirklių, kaulinių adiklių ir adatų. Puošėsi romėniškojo laikotarpio (I a. – IV a.) papuošalais – lenkta kojele ir karių segėmis, lazdeliniais smeigtukais, storagalėmis apyrankėmis, trapecijos ir akinių formos kabučiais. Keramika lipdyta, briaunota, kartais šiek tiek profiliuota, lygiu ar gludintu paviršiumi.

Mirusieji laidoti sudeginti, kapo duobutėse, kapinynuose (Kozarovičiai, Abidnia, Taimanovas), rasta laidojimo apeigų ir įkapių liekanų – keramikos, gyvulių kaulų, kartais papuošalų, verpstukų. Aptikta įvežtinių dirbinių, būdingų Černiachovo kultūrai (žiesta keramika) ir Romos provincijoms – bronziniai indai, stiklo karoliai, amforos.

Kijevo kultūra priskiriama rytų baltams (Valentinas Sedovas, Irina Rusanova) arba slavams (V. Danilenko, P. Tretjakovas, L. Pobolis). Labiau tikėtina, kad ją paliko slavų protėviai, nes jai būdingų bruožų pastebima ankstyviausiuose slaviškų Prahos-Korčiako, Penkovo kultūros ir Koločino kultūros paminkluose. Kijevo kultūros regione jos tiesioginė įpėdinė buvo Koločino kultūra.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Artur Błażejewski: Starożytni Słowianie. Wrocław: Ossolineum, 2007.
* Magosci, Paul Robert. A History of Ukraine. University of Toronto Press. 1996. ISBN 0-8020-7820-6.
* Русанова И. П. Славянские древности VI–IX вв. между Днепром и Западным Бугом. – М.: 1973.
* Sedov, Valentin. Slavs in the Early Middle Ages. Archaeological Institute of Russian Academy of Sciences. 1995.
Juodmargis miškinukas

**Juodmargis miškinukas** (*Panthea coenobita*) – miškinukų (*Pantheidae*) šeimos naktinių drugių rūšis. Paplitusi Šiaurės, Pietų ir Rytų Europoje. 

Išskleistų sparnų plotis 40-50 mm. Skraido birželio – liepos mėn. pušynuose, eglynuose, pamiškėse, kirtimuose. Lervos minta pušimis, eglėmis, kėniais, maumedžiais.
Kobano kultūra

**Kobano kultūra** – bronzos ir ankstyvojo geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1869 m. surastą kapinyną prie Aukštutiniojo Kobano kaimo (Šiaurės Osetija).

## Arealas
Kobano kultūra 2 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje – 1 tūkstantmečio pr. m. e. viduryje buvo paplitusi Šiaurės Kaukaze. Kobano kultūra susiklostė iš vietinių kultūrų. Kobano kultūros paminklai – atviros gyvenvietės (Zmeiskoje, Šiaurės Osetija, Seržen-Jurtas, Čečėnija) ir kapinynai – paplitę nuo Kubanės aukštupio iki Dagestano. Pietiniame Kaukaze tuo metu gyvavo Kolchidės kultūra.

## Kultūra
Kobano kultūros žmonės ankstyvuoju laikotarpiu vertėsi gyvulininkyste, medžiokle, iš dalies žemdirbyste, vėlyvuoju (VIII a. pr. m. e. – IV a. pr. m. e.) – gyvulininkyste ir žemdirbyste, lydė spalvotuosius metalus.

Mirusiuosius laidojo po vieną, suriestus, akmeninėse dėžėse (kalnuotose srityse) arba duobėje, apdėtoje akmenimis, su įkapėmis. Kapuose rasta daug bronzinių dirbinių: kirvių, durklų, diržo sagčių, žirgo aprangos dalių, segių, įvijinių apyrankių, plokščiomis galvutėmis smeigtukų, papuošalai puošti geometriniai ornamentais ir gyvūnų piešiniais. Keramika plačiadugnė, lygintu paviršiumi, puošta geom. ornamentu. Kobano kultūros paminkluose t. p. rasta sidabrinių ir bronzinių indų, stiklo karolių. Kobano kultūros gyventojai palaikė ryšius su kitų Kaukazo sričių, pietvakarių Azijos, Krymo, Mažosios Azijos gyventojais, vėlyvuoju laikotarpiu kultūrai įtaką darė skitai ir sarmatai. Bendrai su Kolchidės kultūra išsivystė menas, vadinamas Kolchidės – Kobano bronza.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Joachim Śliwa (red.), Jan Chochorowski, Józef Andrzej Gierowski, Stanisław Grodziski, Jerzy Wyrozumski: Stary i nowy świat: od „rewolucji“ neolitycznej do podbojów Aleksandra Wielkiego. Kraków: Fogra ; Warszawa : Świat Książki, 2005, s. 422. ISBN 83-85719-83-0 (t. 2).
Kolchidės-Kobano bronza

**Kolchidės-Kobano bronza** – bronzos ir aukso dirbiniai, bronzos ir geležies amžių kultūrų, 2 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje – 1 tūkstantmečio pr. m. e. viduryje gyvavusių vakarų (Kolchidės kultūra) ir šiaurės (Kobano kultūra) Kaukaze, dirbiniai. 

Kolchidės-Kobano bronza – tai kovos kirviai, durklai, žirgo aprangos dalys, indai, segės, įvijinės apyrankės, žmones ir gyvūnus vaizduojančios figūrėlės ir kita. Jie dekoruoti geometriniais ornamentais, apibendrintais dinamiškais gyvūnų atvaizdais, būdingas meistriškas atlikimas, grakščios formos.

## Šaltiniai
Ngaujis

**Ngaujis** () – kalnas Adamavos plokščiakalnyje, Kamerūno ir Centrinės Afrikos Respublikos teritorijose. Aukštis 1410 m. Tai aukščiausia Centrinės Afrikos Respublikos vieta.

## Šaltiniai
Kolchidės kultūra

**Kolchidės kultūra** – bronzos ir ankstyvojo geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal radinius Kolchidės žemumoje.

## Arealas
Kolchidės kultūra 2 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje – 1 tūkstantmečio pr. m. e. viduryje buvo paplitusi Vakarų Kaukaze, prie Juodosios jūros, dabartinėje Vakarų Gruzijoje.

## Kultūra
Kolchidės kultūros žmonės ankstyvuoju laikotarpiu vertėsi gyvulininkyste, medžiokle, iš dalies žemdirbyste, vėlyvuoju (VIII a. pr. m. e. – IV a. pr. m. e.) – gyvulininkyste ir žemdirbyste. Ypač išgarsėjo bendra su Kobano kultūra Kolchidės – Kobano bronza. Į Kolchidę „aukso vilnų“ keliavo argonautai. VI a. pr. m. e. Mileto graikai čia įkūrė kolonijų – Dioskuriadą (dab. Suchumis), Fasį (dab. Potis) ir kitų, susikūrė Kolchidės karalystė.

## Literatūra
* Heinz Fähnrich: Geschichte Georgiens von den Anfängen bis zur Mongolenherrschaft. Shaker, Aachen 1993, ISBN 3-86111-683-9.
* O. Kimball Armayor: Did Herodotus ever go to the Black Sea? in: Harvard Studies in Classical Philology. Cambridge 82.1978, 45-62. ISSN 0073-0688
* O. Kimball Armayor: Sesostris and Herodotus' autopsy of Thrace, Colchis, inland Asia Minor, and the Levant. in: Harvard Studies in Classical Philology. Cambridge 84.1980, 51-74. ISSN 0073-0688
* Gustav Breddin: Bedenken gegen Herodot’s asiatische Reise. Magdeburg 1857.
* Patrick T. English: Cushites, Colchians, and Khazars. in: Journal of Near Eastern Studies. Chicago 18.1959,1, 49-53. ISSN 0022-2968

## Šaltiniai
Kadėjus

**Kadėjus** () – upė Kamerūne ir Centrinės Afrikos Respublikoje; viena iš Sangą (Kongo baseinas) sudarančių upių. Prasededa Adamavos plokščiakalnyje, ties Minduru miesteliu susiliejus Dumė ir Bumbė upėms. Teka į rytus miškingomis vietovėmis. Žemupyje pasuka į pietryčius. Ties Nola susilieja su Mamberė ir sudaro Sangą.

Žemupio vaga vingiuota, daug kur skaidosi į protakas. Svarbesnės gyvenvietės prie Kadėjaus: Minduru, Belingu, Mbanga (Kamerūnas), Gambula, Nakombo Sanga, Komasa, Nola (CAR).

## Šaltiniai
Durys

**Durys** – įtaisas namo įėjimui uždaryti. Pagal paskirtį būna išorinės, vidinės, specialiosios (nedegios, hermetiškos ir kt.); pagal konstrukciją – vienvėrės ir dvivėrės, lygios ir įsprūdinės, įstiklintos ir aklinos; pagal varstymo būdą – varstomosios (į vieną pusę), švaistinės (varstomos į abi puses, statomos intensyvaus judėjimo vietose, paprastai įstiklintos), stumdomosios (dažniausiai dvivėrės, statomos plačiose angose, mažo judėjimo vietose), sukamosios (statomos dažno, bet neintensyvaus judėjimo visuomeninių pastatų tamburuose).

Durys gaminamos iš pjautinės medienos, faneros, medienos drožlių ar pluošto plokščių, metalo (plieno, aliuminio), plastikų, stiklo; dažomos, apdailinamos plastikais, faneruojamos, lakuojamos.

Durys susidaro iš:
* Varčios – varstomos ar stumdomos durų dalies;
* Staktos, prie kurios dviem, o sunkesnės – trimis metaliniais vyriais tvirtinama varčia;
* Slenksčio. Išorinių, kartais ir vidinių, durų staktų apačioje būna slenkstis, sulaikantis šilumą, neleidžiantis pro išorines duris skverbtis vandeniui, sniegui.
* Apvadų – dekoratyvinių juostų, kuriomis uždengiamas tarpas ir montavimo medžiagos tarp sienos ir staktos. Modernios durys kartais neturi apvadų ir yra vadinamos beapvadinėmis durimis.

Stakta ir slenkstis sudaro stacionarų durų rėmą. Durų užsidarymui reguliuoti ir pritraukti montuojamas durų uždarytuvas.

## Lietuva

Lietuvių valstiečių senovės gyvenamųjų namų durys buvo sudarytos iš dviejų (viršutinės ir apatinės) varstomų dalių. Atidarius viršutinę dalį, būdavo išleidžiami dūmai. Kartais durys būdavo daromos dvigubos (iš 2 lentų sluoksnių).

Seniausios durys būdavo įtaisomos ant bėgūnų (medinių vyrių, kurie dar XIX a. vartoti kluonuose), vėlesnės – ant metalinių vyrių. Nuo XX a. 4 dešimtmečio visoje Lietuvoje valstiečių pastatuose daromos rėminės įsprūdinės konstrukcijos durys, dažnai dvivėrės. Durų puošybai dažniausiai naudojami konstrukciniai elementai (ornamentą sudaro įvairiai išdėstytos lentos, įsprūdos). Kartais durys puošiamos polichromine (daugiausia ornamentine) tapyba.

## Šaltiniai
Juodasis raganosis

**Juodasis raganosis** arba **siauralūpis raganosis** (*Diceros bicornis*) – raganosinių (*Rhinocerotidae*) šeimos stambus žinduolis. Paplitęs Afrikoje, daugiausia rytiniuose ir centriniuose regionuose.

## Išvaizda

Suaugusio juodojo raganosio aukštis ties krūtine 140–170 cm, kūno ilgis 3,3-3,6 m. Sveria 800–1300 kg. Patelės už patinus smulkesnės. Ant nosies turi du iš keratino sudarytus ragus: priekinis ragas didesnis, jo ilgis apie 50 cm, nors užfiksuota iki virš 140 cm. Kartais gali išsivystyti ir nedidelis trečias ragas. Raganosis ragą naudoja gynybai, žemės kasimui, šakų pralaužimui maitinantis. Odos spalva priklauso nuo individo gyvenamosios vietovės ir gali būti skirtinga, nebūtinai juoda. Nuo baltojo raganosio skiriasi ne kūno spalva, o galvos bruožais – trumpesniu apatiniu žandikauliu, siauresniu snukiu, mažesnėmis ausimis. Be to, juodasis raganosis smulkesnis už baltąjį.

## Elgsena

Mato gan prastai, todėl pasikliauna gera uosle ir klausa. Juodasis raganosis yra itin agresyvus ir pajutęs pavojų, baimę tuojau puola, tačiau dėl prastos regos ne visada pataiko į tikslą. Kartais per klaidą atakuoja net medžius ar termitynus. Gali bėgti 56 km/h greičiu.

Minta augalų lapais, šakomis, vaisiais, net spygliuotais krūmais. Sausros metu be vandens gali išgyventi 5 dienas. Maisto ieško ryte ir vakare. Dieną ilsisi, miega, maudosi purvynuose. Purvas padeda apsivalyti nuo parazitų, atvėsinti kūną. Nesant purvynų juodasis raganosis voliojasi dulkėse.

Nėštumas trunka 15-16 mėnesių. Ką tik gimęs jauniklis sveria 35-50 kg. Su motina gyvena 2-3 metus, kol ši atveda naują jauniklį. Lytiškai subręsta: patelės 5-7 metų, patinai 7-8 metų.

Juodasis raganosis gamtoje natūralių priešų neturi, nebent jaunikliai retkarčiais tampa liūtų ar hienų grobiu. Dėl raganosio nuožmumo visi plėšrūnai jo privengia. Natūraliomis sąlygomis išgyvena 35-50 metų.

## Populiacija

Iki XX a. juodieji raganosiai buvo plačiai paplitę po visas Afrikos savanas, tai buvo gausiausia raganosių rūšis. Tačiau dėl intensyvios brakonierių, medžiojusių raganosius dėl jų ragų, veiklos per amžių sunaikinta didžioji dalis jų populiacijos. 2004 m. apskaičiavimais juodųjų raganosių liko tik 2410, nors XX a. pradžioje jų būta per 70 tūkstančių.

## Porūšiai

Juodųjų raganosių rūšis skirstoma į 4 porūšius:
* *Diceros bicornis minor* – nuo Tanzanijos iki Zimbabvės, Mozambiko, rytų PAR;
* *Diceros bicornis bicornis* – Namibijos, Angolos, Botsvanos, vakarų PAR savanos;
* *Diceros bicornis michaeli* – Kenija, Tanzanija, seniau gyveno ir pietų Sudane, Etiopijoje;
* *Diceros bicornis longipes* – manoma, jau išnykęs porūšis. Gyveno daugiausia šiaurės Kamerūne.

## Šaltiniai
Manovo-Gundos-Sent Floriso nacionalinis parkas

**Manovo-Gundos-Sent Floriso nacionalinis parkas** () – saugoma teritorija Centrinės Afrikos Respublikos šiaurėje, Bamingio-Bangorano prefektūroje, netoli sienos su Čadu. Įkurtas 1979 m. Užima 17 400 km² plotą.

Būdinga savanos gamtinė zona su jai įprasta bioįvairove: juodieji raganosiai, drambliai, gepardai, įvairios gazelės, afrikiniai buivolai, liūtai, leopardai, žirafos, hieniniai šunys, vandeniniai ožiai ir kt.

1988 m. nacionalinis parkas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. 1997 m. paskelbtas esantis pavojuje dėl didelės žmonių įtakos parko gamtai.
Koločino kultūra

**Koločino kultūra** – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Koločino gyvenvietę ir piliakalnį (Rečicos rajonas, Gomelio sritis, Baltarusija), ją išskyrė E. Simonovičius.

## Arealas
Koločino kultūra V a. – VIII a. buvo paplitusi Seimo ir Desnos baseinuose ir Aukštutinėje Padnieprėje. Koločino kultūra susiklostė iš Kijevo kultūros ir Zarubincų kultūros, veikiant baltiškoms kultūroms (pagal V. Baraną).

## Kultūra
Koločino kultūrai būdingi piliakalniai slėptuvės su stulpinės konstrukcijos pastatais. Prie jų žmonės kūrė neįtvirtintas gyvenvietes, statė keturkampes pusiau žemines su akmeninėmis krosnimis. Vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste – rasta pjautuvų, noragų, lipdytos keramikos, gyvulių kaulų. Keramika – tulpės formos. Mirusiuosius laidojo sudegintus, urnose ir be jų, kapinynuose (Lebiažis, Kniaževas, Kartamiševas) ir pilkapynuose (aptikta Gomelio srityje).

Daugelio archeologų (Aleksejus Mitrofanovas, Irina Rusanova, Valentinas Sedovas) Koločino kultūra laikoma baltiška, kai kurie (Piotras Tretjakovas) priskiria slavams.

Koločino kultūrą jos regione pakeitė Volyncevo kultūra, kurioje formavosi senovės rytų slavų gentis severianai.
## Šaltiniai

## Literatūra
* Русанова И. П. Славянские древности VI–IX вв. между Днепром и Западным Бугом. – М.: 1973.
Vučedolo kultūra

**Vučedolo kultūra** () – eneolito archeologinė kultūra, pavadinta Vilkų slėnio () 6&nbsp;km nuo Vukovaro vardu. Slėnį 1875 m. tyrė Karlas Dežmanas. Kultūrą 1938 m. išskyrė Robertas Rudolfas Šmidtas. 

## Arealas
Vučedolo kultūra tarp 3000 ir 2200 m. pr. m. e. klestėjo Dunojaus slėnyje, dabartinės Kroatijos teritorijoje. Ji pakeitė Badeno kultūrą.

## Kultūra
Pagrindinis Vučedolo kultūros gyventojų verslas – gyvulininkystė. Gaminti vario dirbiniai, įvairių formų keramika (dubenys, ąsočiai, zoomorfiniai indai, kt.), dekoruota raižytais geometriniais ornamentais, inkrustacija (balandžio formos ritualinis indas, apie 2500 m. pr. m. e.).  Keramikoje kartais vaizduoti žvaigždynai, gyventojai jau turėjo kalendorių. Kultūra priskiriama indoeuropiečiams.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Robert Rudolf Schmidt. Die Burg Vučedol, Zagreb, 1945

## Nuorodos
*Vučedolo kalendorius
Kšemionkai

**Kšemionkai** () – neolito titnago kasyklos Pietų Lenkijoje, prie Opatovo Kšemionkų kaimo (Šventojo Kryžiaus vaivadija. Lenkija). 

## Paminklas

Kšemionkų titnago kasyklos priskiriamos piltuvėlinės keramikos kultūrai. Tai viena didžiausių šios archeologinės kultūros titnago kasyklų Europoje. 1919 m. rasta apie 700 šachtų. Jos 10–11 m skersmens ir 11 m gylio, sujungtos požeminiais takais, šachtose aptikta senovės kasybos įrankių ir titnaginių kirvių. Netoli Kšemionkų titnago kasyklų rasta Čmieluvo gyvenvietė su dirbtuvėmis, kuriose gaminti titnaginiai kirviai, naudoti Šiaurės Europoje; manoma, jie buvo gaminami iš Kšemionkų kasyklų titnago.

Nuo 1994 m. priskiriamas prie Lenkijos istorijos paminklų.

## Šaltiniai

## Literatūra
* S. Krukowski, Krzemionki Opatowskie. Warszawa 1939.
* Teresa Węgrzynowicz, Jacek Miśkiewicz, Wędrówki po wykopaliskach. Wiedza Powszechna, Warszawa 1972.
* Praca zbiorowa: Polska. Pradzieje – Piastowie. T. 31. Poznań: Polskie Media Amer. Com, ss. 18-19. ISBN 978-83-252-0200-2. 

## Nuorodos
* Kšemionkų rezervatas
Komornicos kultūra

**Komornicos kultūra** – ankstyvojo mezolito lokalinė archeologinė kultūra, pavadinta pagal Komornicos stovyklavietę Mozūrijoje, Lenkija.

## Arealas

Komornicos kultūra 8–7 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Vyslos baseine ir Oderio žemupyje, dab. Lenkijos teritorija, Maglemozės kultūros ankstyvasis laikotarpis.

## Kultūra
Komornicos kultūros žmonės laikinas gyvenvietes dažniausiai kūrė prie upių ar kitų vandens telkinių, gyveno mažose, greičiausiai palapinės tipo mediniuose pastatuose. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Naudojo titnaginius gremžtukus, rėžtukus, ovalius kirvelius ir kaulinius raginius durklus, kaplius, peiliukus, antgalius, žeberklus. Rasta daug titnaginių geometrinių mikrolitų, daugiausia lygiašoniai ir nelygiašoniai trikampiai, manoma, naudoti kaip antgaliai ir žeberklai. Komornicos kultūra turėjo įtakos Janislavičių kultūros susiklostymui.

## Lietuvoje
Lietuvoje Komornicos kultūrai būdingų lygiašonių trikampių mikrolitų ir mikrolitinių antgalių aptikta Kabelių 2 senovės gyvenvietėje (Varėnos rajono savivaldybės teritorija).

## Šaltiniai

## Literatūra
* Janusz K. Kozłowski, Wielka Historia Świata, t. I Świat przed „rewolucją“ neolityczną, Fogra, Kraków 2004.
* Janusz K. Kozłowski, Archeologia Prahistoryczna, t. I Starsza Epoka Kamienia, Nakładem Uniwersytetu Jagiellońskiego, Kraków 1972.
* Janusz K. Kozłowski, Stefan K. Kozłowski: Epoka kamienia na ziemiach polskich, PWN, Warszawa 1977.
* Piotr Kaczanowski, Janusz K. Kozłowski, Wielka Historia Polski, t.1 Najdawniejsze dzieje ziem polskich (do VII w.), Fogra, Kraków 1998.
* Janusz K. Kozłowski (opracowanie naukowe), Encyklopedia historyczna świata, t. I Prehistoria, Agencja Publicystyczno-Wydawnicza Opres, Kraków 1999.
* Bolesław Ginter, Janusz K. Kozłowski, Technika obróbki i typologia wyrobów kamiennych paleolitu, mezolitu i neolitu (wyd. III), PWN, Warszawa 1990.
Komsos kultūra

**Komsos kultūra** – mezolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1925 m. tirtą piliakalnį prie Komsos (Norvegija).

## Arealas
Komsos kultūra IX tūkst. pr. m. e.–III tūkst. pr. m. e. buvo paplitusi dabartinėje Šiaurės Norvegijoje ir gretimose Suomijos bei Rusijos vietovėse, netoli Arkties vandenyno, į šiaurę nuo poliarinio rato. Šios kultūros nešėjai buvo pirmieji gyventojai šiaurės Skandinavijoje, jūros pakrantės ruožu migravę iš Vakarų Norvegijos ir Triondelago (ten tuo metu klestėjo Fosnos kultūra).

Ilgą laiką buvo laikoma atskira kultūra, bet nuo XX a. 8 deš. laikoma Fosnos kultūros dalimi.

## Kultūra
Komsos kultūros žmonės kūrė nedideles gyvenvietes jūrų pakrantėse ir žemyne, jų žinoma apie 100. Gyveno lengvos konstrukcijos keturkampiuose ar ovalo formos pastatuose. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Naudojo akmeninius dirbinius, daugiausia mikrolitinius antgalius, gremžtukus. Rasta akmeninių dirbinių iš 9–8 tūkstantmečio pr. m. e., giminingų Fosnos kultūrai. Manoma, kad Komsos kultūrą paliko samių protėviai.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Tuija Rankama, Jarmo Kankaanpää. The Earliest Postglacial Inland Settlement of Lapland, / Kamennyi vek Evropeiskogo severa, Syktyvkar 2007, edited by A. V. Volokitin, V. N. Karmnov & P. Yu. Pavlov, ISBN 5-89606-291-5
Prancūzijos Somalilandas

**Prancūzijos Somalio pakrantė** (), geriau žinoma kaip **Prancūzijos Somalilandas** – buvusi Prancūzijos kolonija Rytų Afrikoje nuo 1896 m. iki 1967 m., kai ji buvo pervadinta į Prancūzijos afarų ir isų teritoriją. Užėmė dabartinio Džibučio teritoriją.

## Istorija
Prancūzijos Somalilandas buvo įkurtas 1883–1887 m., po to, kai Somalio ir Afaro sultonai pasirašė sutartį su prancūzais. 1862 m. kovo 11 d. Paryžiuje Afaro sultonas Raieta Dini Ahmet pasirašė sutartį, kuria pardavė Oboko teritoriją už 10 000 talerių. Vėliau šią sutartį Fleuriot de Langle naudojo kolonizuodamas kraštą į pietus nuo Tadjouros įlankos. 1885 m. kovo 26 d. prancūzai pasirašė kitą sutartį su somaliais, pagal kurią pastarieji priėmė pracūzų globą. Somaliečiai neatsisakė savo teisių į žemę, susitarimu jie siekė pasitelkti prancūzus apsaugant savo žemes nuo kitų priešininkų. Po to, kai 1886 m. Ambado saloje paslaptingai žuvo Prancūzijos laivo „Le Pingouin“ jūreiviai, prancūzai apkaltino britus ir somalius bei pasinaudojo šiuo incidentu kaip pretekstu pareiškti pretenzijas visai pietinei teritorijai. 

Po Antrojo pasaulinio karo kilo sukilimas ir 1946 m. ​teritorija tapo Prancūzijos užjūrio teritorija. 

1967 m. Prancūzijos Somalilandas buvo pervadintas į Prancūzijos teritoriją Afarą ir Issą. 

1977 m. ji tapo nepriklausoma Džibučio šalimi.

## Nuorodos
Prancūzijos Marokas

**Prancūzijos Marokas** (, ) – Prancūzijos protektoratas Maroke, gyvavęs 1912–1956 m. Jis apėmė dabartinę Maroko teritoriją, išskyrus šiaurinę dalį (Ispanijos Maroką), tarptautinę Tanžero zoną ir Ispanijos Vakarų Afriką.

## Istorija
1904 m. Prancūzija ir Ispanija slapta pasidalino sultonatą į įtakos zonas. 1912 m. kovo 30 d. Prancūzija ir Maroko sultonas Feso sutartimi susitarė dėl Prancūzijos protektorato įkūrimo Maroke, išskyrus Tanžerą. Valstybės vadovu oficialiai liko sultonas. 1912 m. lapkričio 27 d. Prancūzijos-Ispanijos sutartimi Prancūzija pripažino Ispanijos įtakos zoną Maroko šiaurėje, Tanžeras tapo tarptautinės demilitarizuotos srities centru.

Prancūzijos Maroko administraciniu centru buvo Rabatas. Pirmuoju Prancūzijos generaliniu rezidentu po protektorato sukūrimo  tapo Louis-Hubert Lyautey (1912 m. balandžio 28 d.-1925 m. rugpjūčio 25 d.). Savo tarnybos metu šalis buvo intensyviai modernizuojama. Naujos gyvenvietės buvo kuriamos už senųjų senamiesčių ribų. 

Antrojo pasaulinio karo metu Maroko sultonas palaikė bendradarbiavimą su prancūzais, Maroko berberų dalinys tarnavo Prancūzijos kariuomenėje.

Protektoratas nustojo egzistuoti 1956 m., kai Prancūzija ir Ispanija pripažino Maroko nepriklausomybę.

## Nuorodos
Komarovo kultūra

**Komarovo kultūra** – bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1934 m. tyrinėtą pilkapį prie Komarovo kaimo (Ivano Frankivsko sritis, Ukraina).

## Arealas
Komarovo kultūra XV a. pr. m. e. – VII a. pr. m. e. buvo paplitusi Priekarpatėje, Vakarų Podolėje, Voluinėje, abipus Bugo vidurupio ir Dniepro vidurupio dešiniajame krante. Susiklostė iš virvelinės keramikos kultūros ir Karpatų pietinio regiono vietinių kultūrų. Didesnėje teritorijos dalyje Komarovo kultūra gyvavo XV – XII a. pr. m. e., Priekarpatės vakarinėje dalyje – iki VII a. pr. m. e. pradžios.

## Kultūra
Komarovo kultūros žmonės kūrė atviras gyvenvietes, gyveno žeminėse ir antžeminiuose būstuose. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste. Naudojo lipdytus indus (puodus, dubenis ir vazas), puoštus geometriniu, dažniausiai virvelių ornamentu, akmeninius, kaulinius ir raginius įrankius, bronzinius, dažniausiai įvežtinius ginklus.

Mirusiuosius laidojo pilkapiuose ir kapinynuose nedegintus – akmeninėse dėžėse, sudegintus – duobėse, su įkapėmis. Rasta keramikos, akmeninių, kaulinių ir raginių įrankių, žalvarinių ir auksinių papuošalų. Komarovo kultūra artima Tšinieco kultūrai, kartais laikoma jos vietine kultūra. Manoma, ją paliko protoslavai arba dakai-trakai.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Березанская С. С., Средний период бронзового века в Северной Украине, К., 1972
* Tadeusz Sulimirski. Kurhany komarowskie. Stanisławów, 1939.
* Igor K. Smiesznikow. Kultura komarowska w: Archeologia Polski v. 12. str. 39-107, 1967
* Witold Hensel. Prahistoria ziem polskich t. III, 1978. Wydawnictwo PAN; t. IV, 1979.
Esvatinio istorija

Tradiciškai laikoma, kad dabartinės svazių Dlaminių karališkosios šeimos pasekėjai XVI a. pabaigoje migravo į petus iš dabartinio Mozambiko. Po keleto konfliktų su dabartinio Maputu apylinkėse gyvenančiais žmonėmis, ngvanė – kaip jie tuo metu save vadino, apie 1750 m. apsigyveno šiaurinėje Zulų karalystės dalyje.

XIX a. ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje svazių vadas Msvatis sukūrė didelę valstybę, dukart didesnę už dabartinį Svazilendą. 1843 m. šalis tapo apsupta Europos kolonijinių valstybių, kurios kėsinosi ir į Svazilendą. Labiausiai stengėsi būrai, pusvelčiui supirkę žemes iš vietinių vadų. 1894 m. Svazilendas tapo būrų respublikos Transvalio dalimi. 1903 m., po Anglų-būrų karo Svazilendas perėjo į Jungtinės Karalystės priklausomybę. 1968 m. šalis tapo nepriklausoma. 1970 m. karalius Sobuza II atšaukė konstituciją ir perėmė visą valdžią į savo rankas. Sobuza II mirė 1982 m., jo paveldėtoju tapo Msvatis III.

2018 m. balandžio 19 d., Svazilando karalius Msvatis III pranešė, kad oficialus pavadinimas Svazilando Karalystė yra pervadinamas į Esvatinio Karalystę, pažymint 50-as svazių valstybės nepriklausomybės metines. Naujas pavadinimas, Esvatinis (eSwatini), svazių kalboje reiškia „svazių žemę“.

## Nuorodos
Gražina Remeikaitė

**Gražina Konstancija Remeikaitė** (1934 m. lapkričio 25 d. Josvainiuose, Kėdainių apskrityje – 2020 m. liepos 23 d. Vilniuje) – lietuvių teatro ir kino dailininkė.

## Biografija
1942–1946 m. mokėsi Josvainių pradinėje mokykloje, 1946–1950 m. – Kėdainių 2-oje mergaičių gimnazijoje. Dailės mokėsi 1950–1954 m. Kauno vidurinėje dailės mokykloje, 1955–1961 m. Vilniaus dailės institute.

1961–1962 m. buvo Valstybinio dailės muziejaus dailininkė. 1962–1974 m. dirbo dailininke-modeliuotoja Vilniaus modelių namuose, 1974–1992 m. – kostiumų dailininkė Lietuvos kino studijoje.

1978 m. įstojo į Lietuvos dailininkų sąjungą, scenografų sekciją. Nuo 1989 m. – Lietuvos kinematografininkų sąjungos, o nuo 2000-ųjų – Lietuvos teatro sąjungos narė.

Palaidota Karveliškių kapinėse.

## Kūryba
Sukūrė kostiumus daugiau nei 30-čiai kino filmų ir teatro spektaklių.

**Teatre:**
* A. Strindbergo „Mirties šokis“ (1973), A. Laurinčiuko „Vidutinė amerikietė“ (1982) – rež. Juozas Miltinis
* A. Čechovo „Žuvėdra“ (1977), rež. D. Tamulevičiūtė
* V. A. Mocarto „Don Žuanas“ (opera, 1980), rež. G. Žilys
* K. Sajos „Sielų namai“ (1981), rež. I. Bučienė
* Dž. Pučinio „Bohema“ (opera, 1983), rež. E. Domarkas
* Ž. Ofenbacho „Gražioji Elena“ (operetė, 1989), G. Lorkos „Jerma“ (1992), V. Šekspyro „Makbetas“ (1993), P. Handkės „Valanda, kai mes nepažinojome vienas kito“ (1995), T. Kantoro „Dangaus pakraštys“ (1996), A. Čechovo „Dėdė Vania“ (1996; Zeliona Gora, Lenkija, 1998), V. Asovskio ir L. M. Zaikausko „Dangaus krantas“ (1997; Radovas, Lenkija, 1999), S. I. Vitkievičiaus „Mažame dvarelyje“ (Radovas, Lenkija, 1999) – rež. L. M. Zaikauskas
* „Vindzoro šmaikštuolės“ (komiška opera1999) – rež. N. Petrokas
* K. Porterio „Bučiuok mane, Ket“ (miuziklas, 1999) – rež. J. Smoryginas
* A. Bražinsko „Šnekučiai“ (miuziklas, 1999) – rež. R. Kaubrys
* Švarco pasaka „Batuotas Katinas“ (1997) rež. O. Popovas.

**Filmografija:**
* 1973 – Linksmos istorijos, rež. Stasys Motiejūnas, Algimantas Kundelis, Gytis Lukšas
* 1975 – Nerami rudens diena, rež. Algimantas Kundelis
* 1976 – Seklio Kalio nuotykiai, rež. Arūnas Žebriūnas
* 1976 – Ilga kelionė prie jūros, rež. Algirdas Araminas
* 1978 – Markizas ir piemenaitė, rež. Algirdas Dausa
* 1979 – Žaltvykslės, rež. Gytis Lukšas
* 1981 – Vasara baigiasi rudenį, rež. Gytis Lukšas
* 1982 – Anglų valsas (kartu ir dailininkė-statytoja), rež. Gytis Lukšas
* 1984 – Būrys, rež. Aleksejus Simonovas
* 1984 – Jo žmonos išpažintis, rež. Almantas Grikevičius
* 1986 – Chameleono žaidimai, rež. Arūnas Žebriūnas
* 1986 – Visi prieš vieną, rež. Artūras Pozdniakovas
* 1987 – Mėnulio pilnaties metas, rež. Arūnas Žebriūnas
* 1992 – Žalčio žvilgsnis, rež. Gytis Lukšas
* 1990 – Papūga, kalbanti idiš, rež. Efraimas Savela, Odesos kino studija
* 1993 – Naujieji Gineverės nuotykiai, rež. J. Taylor, Holivudas.

2011 m. apdovanota Lietuvos kultūros ir meno premija.

## Nuorodos
* Gražina Remeikaitė 

## Šaltiniai
KTU (krepšinio komanda)

**Kauno technologijos universiteto** studentų krepšinio komanda – nuo 2008 m. NKL ir RKL pirmenybėse dalyvaujanti ekipa, kurios pagrindinis tikslas kelti universitet studijuojančių krepšininkų meistriškumą.

Krepšinis – tradicinė, populiariausia sporto šaka KTU nuo senų dar KPI laikų. Vyrų krepšinio komandos laimėjimai susiję su treneriais Stepu Butautu, Henriku Giedraičiu ir Vitoldu Masalskiu.

Įvairiu metu „Politechnikos“ garbę gynė žinomi krepšininkai Sergejus Jovaiša, Liudas Žukaitis, Vitoldas Masalskis, Mindaugas Arlauskas ir kt.

KTU krepšinio vyrų komanda daugkartinė Lietuvos studentų čempionatų nugalėtoja ir prizininkė – 2015–2019 m. SELL žaidynėse buvo iškovotos keturios antros ir viena trečioji vieta, o 2016 m. Vytauto Pliaugos vadovaujama komanda tapo RKL čempione.

## Pavadinimų kaita

* 2008–2009: Kauno „KTU-Žalvaris“
* 2009–2011: Kauno „Erelita-KTU“
* 2014 iki dabar: Kauno technologijos universitetas

## Klubo pasiekimai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali „Facebook“ paskyra
* Oficiali RKL svetainė
Kongemozės kultūra

**Kongemozės kultūra** – mezolito archeologinė kultūra, pavadinta 1952 m. tirtos Kongemozės gyvenvietės (Vestjolandas, Danija) vardu.

## Arealas
Kongemozės kultūra 6000–5200 m. pr. m. e. buvo paplitusi dabartinėje pietų Skandinavijoje, Danijos Zelandijos saloje ir Švedijos Skonėje. Ji laikoma Maglemozės kultūros viduriniu laikotarpiu, šiaurėje ribojosi su Nestvedo ir Lihulto kultūra.

## Kultūra
Kongemozės kultūrai būdingi kreivieji rombiniai antgaliai ir ovalūs kirveliai, pleištai. Žmonės laikinas gyvenvietes kūrė ežerų pakrantėse, kyšuliuose ir salose. Gyveno iš karčių padarytuose būstuose – palapinėse, dengtose kailiais. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Manoma, naudojo skobtinius luotus su irklais. Įrankiai ir kiti dirbiniai titnaginiai (gremžtukai, skeltukai, įvairūs mikrolitai), kauliniai ir raginiai (strėlių antgaliai, žeberklai, žvėrių figūrėlės), kauliniai dirbiniai ornamentuoti. Kongemozės kultūrą pakeitė Ertebelės kultūra.

## Lietuvoje
Kongemozės kultūrai būdingų dirbinių rasta ir Lietuvoje. Maksimonių gyvenvietėje – 4 aptikta titnaginių ilgų ovalių kirvelių, kampinių rėžtukų, pailgų ir tumpų gremžtukų, laivelio pavidalo ir kūginių skaldytinių, ilgų peilių, kaulo ir rago dirbinių – žeberklų su užkarpomis, trumpų kirvelių su skyle kotui. Manoma, kad Kongemozės kultūra darė įtaką Nemuno kultūrai.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Gyldendal og Politikens Danmarkshistorie (red. af Olaf Olsen); "Bind 1: I begyndelsen. Fra de ældste tider til ca. år 200 f. Kr. " (ved Jørgen Jensen); 1988, ISBN 87-89068-02-5 s. 67f
* Jørgen Jensen: Danmarks Oldtid. Stenalder, 13.000-2.000 f. Kr.; Gyldendal 2001, ISBN 87-00-49038-5 s. 142ff
* Søren M. Sindbæk: „Økonomisering“, Skalk nr. 5, 2002, s. 10ff
Kerešo kultūra

**Kerešo kultūra**, dar vadinama **Starčevo kultūra**, **Starčevo–Kerešo kultūra** – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal radinių vietas. Išskirta 1920 m. pagal prie Kerešo upės aptiktus archeologinius radinius.

## Arealas
Kerešo kultūra 6200–5200 m. pr. m. e. buvo paplitusi Balkanuose ir dabartinės Vengrijos šiaurės rytų dalyje: Kerešo upės slėnis (Vengrija), Sračevas (Serbija) ir Krišas (Rumunija). Nuo 1980 m. Kerešo upės baseine tiriamos kultūros gyvenvietės. Tuo pačiu metu greta kultūros arealo (ar jai priskiriamos) egzistavo Karanovo kultūra, Gumelnicos kultūra, pre-Sesklo kultūra, Dudeščio kultūra. Jos gana anksti išsivystė kaip atskiros kultūros. Tiesiogine Kerešo kultūros palikuone buvo Vinčos kultūra. 

## Šaltiniai

## Literatūra
* Jakovljević, G. Arheološka topografija Bilogore, Bjelovarski zbornik ‘89, Bjelovar, 1989, pp 108–119
* Dimitrijević, S. Das Neolithikum in Syrmien, Slawonien und Nordwestkroatien – Einführung in den Stander Forschung, Archeologica Iugoslavica X, Belgrade, 1969, p 39-76 (45, 47)
* Dimitrijević, S. Sjeverna zona – Neolitik u centralnom i zapadnom dijelu sjeverne Jugoslavije, Praistorija jugoslavenskih zemalja II, Sarajevo, 1979, pp 229–360 (252–253)
Kostionkų-Avdejevo kultūra

**Kostionkų-Avdejevo kultūra** () – vėlyvojo paleolito archeologinė kultūra, pavadinta būdingiausių paminklų – Kostionkų stovyklos (Voronežo sritis, Rusija) ir Avdejevo stovyklos (Kursko sritis) vardu.

## Arealas
Kostionkų-Avdejevo kultūra 22 000-19 000 m. pr. m. e. buvo paplitusi Vidurio ir Vakarų Europoje. Kultūrai būdingos Kostionkų-Avdejevo-Vilendorfo (Austrija) akmeninės moters statulėlės, vadinamosios veneros.

## Kultūra
Kostionkų-Avdejevo kultūros žmonės gyveno žeminėse, dažniausiai statytose aikštelės pakraščiuose, prie jų įėjimo buvo laužavietė ir atsargų duobė – sandėlis. Avdejevo stovyklos vietoje (1946–1948 m. tyrė M. Vojevodskis, 1949 m. – A. Rogačiovas) atkasta ovalo formos gyvenvietė su pusiau žeminiais būstais.

Gyventojai vertėsi medžiokle ir žvejyba, maisto rinkimu. Naudojo titnago ir kaulo dirbinius. Rasta titnaginių antgalių, gremžtukų, grežtukų, skelčių, rėžtukų, kaulinių vedegų, adiklių, papuošalų ir įvairių dirbinių, puoštų ornamentais. Kostionkų-Avdejevo kultūros paminkluose dažniausiai randama moters ir žvėrių statulėlių, Avdejevo gyvenvietėje rasta mamuto skulptūrėlė.

## Šaltiniai
Papua (Indonezijos provincija)

**Papua** () – Indonezijos provincija, esanti Naujosios Gvinėjos salos (Vakarų Naujosios Gvinėjos) šiaurinėje dalyje. Administracinis centras – Džajapura.

## Istorija
Kaip Indonezijos provincija sudaryta 1963 m. (iš buvusios olandų valdos). Teritorijoje kilo nepriklausomybės siekiąd Laisvosios Papua judėjimas.

2003 m. nuo provincijos atskirta Vakarų Papua provincija, o 2022 m. visa likusi Papua išskaidyta į naujas provincijas, Papua provincijos vardą paliekant šiaurinei daliai aplink Džajapurą.

## Geografija

Pietinė dalis kalnuota, tačiau vyrauja lygumos. Paviršių dengia tropinės džiunglės, yra savanų ruožų, o pakrantėse – milžiniški mangrovių sąžalynai. Pagrindinė upė – Mamberamas. Apima Japeno ir Biako salas.

## Gyventojai
* Tautos: vietiniai papuasai (asmatai, daniai, biakai, kombajai, serujai, ajamarai ir kt.), javiečiai, bugiečiai, batakai, kinai;
* Religijos: protestantizmas (64,2 %)katalikybė (5,6 %)islamas (29,8 %)vietiniai ir kiti tikėjimai (<1 %);
* Kalbos: indoneziečių, 269 vietinės kalbos.

## Administracinis skirstymas

Papua provincija padalinta į 8 regencijas ir 1 miestą. Skliaustuose pateikti administraciniai centrai.

* Biak Numforo regencija (Biakas)
* Džajapuros regencija (Sentanis)
* Keromo regencija (Varisas)
* Japeno salų regencija (Serujis)
* Didžiojo Mamberamo regencija (Burmesas)
* Sarmio regencija (Sarmis)
* Supiorio regencija (Sorendiveris)
* Varopeno regencija (Botava)
* Džajapura

## Šaltiniai
2010 m. pasaulio futbolo čempionato atranka/Azija

Straipsnyje pateikiami atrankos į **[[2010 m. pasaulio futbolo čempionatas|2010 m. pasaulio futbolo čempionatą]] Azijos zonos** rezultatai. Iš Azijos zonos į čempionatą tiesiogiai patenka 4 komandos ir dar viena komanda turi šansą patekti į čempionatą žaisdama papildomas varžybas su Okeanijos atrankos nugalėtojais.

Atranka vyksta penkiais etapais.

## I etapas

Pirmame etape tarpusavyje susitiko silpnesnės Azijos zonos rinktinės.

|}

## II etapas

Antrame etape susitiko prasčiausius rezultatus parodę pirmojo etapo laimėtojai.

|}

## III etapas

Trečiame etape į grupes padalinti ankstesnių etapų laimėtojai ir Azijos zonos lyderės.

### 1 grupė

### 2 grupė

### 3 grupė

### 4 grupė

### 5 grupė

## IV etapas

Ketvirtame etape trečio etapo nugalėtojos padalintos į 2 grupes po 5 komandas. Pirmas dvi vietas grupėse užėmusios komandos patenka į pasaulio čempionatą, o trečiąsias vietas užėmusios komandos žaidžia tarpusavyje. Jų nugalėtojas žaidžia su Okeanijos zonos nugalėtoju.

### 1 grupė

### 2 grupė

## V etapas

|}

## Azijos - Okeanijos atkrintamosios varžybos

|}
Kortajo kultūra

**Kortajo kultūra** () – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal radinius prie Kortajo miestelio Nešatelio ežero vakariniame krante (Šveicarija).

## Arealas
Kortajo kultūra 3800–2500 m. pr. m. e. buvo paplitusi dabartinėje Šiaurės vakarų Šveicarijoje ir rytų Prancūzijoje. Ji susiklostė iš Šasė kultūros ir vietinių kultūrų.

## Kultūra
Kortajo kultūrai būdingi tamsios spalvos poliruoti, dažniausiai neornamentuoti, siek tiek profiliuoti apskritadugniai indai ir elnio rago dirbiniai, puošti geometriniai ornamentais. Šveicarijos teritorijoje gyvenvietės daugiausia kurtos ežerų pakrantėse, žmonės gyveno ant polių statytuose stulpiniuose stačiakampiuose būstuose; rasta gyvenviečių, aptvertų daugiau, kaip 2 m aukščio medinėmis tvoromis. Prancūzijos teritorijoje gyventa urvuose arba atvirose gyvenvietėse.

Kortajo kultūros žmonės vertėsi medžiokle ir žvejyba, augino javus, laikė naminius gyvulius, veisė sodus – dažniausiai sodino obelis. Naudojo daugiausia titnaginius ir raginius medinius įrankius; rasta titnaginių gremžtukų, grandukų, strėlių antgalių, raginių žeberklų ir iečių antgalių, medinis samtis. Ankstyvesnio laikotarpio keramikai būdinga plonasieniai indai, vėlyvesniu – puošni inkrustacija. Kortajo kultūros veikiama susiklostė Lagocos kultūra.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Alain Orcel; John Francuz, Les vestiges des villages Cortaillod : état des recherches en 1980 (sédimentologie, structures et chronologie), Bern: Staatlicher Lehrmittelverlag, 1981. OCLC 63395329
* Schibler, J. 2006. The economy and environment of the 4th and 3rd millennia BC in the northern Alpine foreland based on studies of animal bones. Environmental Archaeology 11(1): 49-64
* Werner E. Stöckli, civilisation de Cortaillod, 2005
Jonas Stanislovaitis Kęsgaila

**Jonas Stanislovaitis Kęsgaila** (, 1549 m. Kražiuose – 1594 m. vasario mėn. Vilniuje) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, valstybės veikėjas.

## Biografija

Kilęs Lietuvos didikų Kęsgailų giminės. Tėvas Stanislovas Kęsgaila, motina Sofija Chodkevičiūtė (*Zofia Chodkiewicz*). Žmona ?, sūnus.

## Išnašos
Kostionkų stovyklos

**Kostionkų stovyklos** arba **Kostionkų-Borševo stovyklos** – grupė vėlyvojo paleolito stovyklų Dono dešiniajame krante, į pietus nuo Voronežo, Kostionkų ir Borševo (arba Borščevo) kaimų teritorijoje. 

## Stovyklos
Kostionkų-Borševo stovyklos užima apie 10&nbsp;km² plotą, kuriame surasta daugiau, kaip 60 stovyklų, datuojamų 38 000-13 000 m. pr. m. e. Tai ankstyviausias Rytų Europoje žinomas vėlyvojo paleolito archeologijos paminklas. Svarbiausio yra Kostionkų 1, 8, 9, 11, 12, 14, 17, 21 stovyklos, kai kurios jų turi po 4-5 kultūrinius sluoksnius, priskiriamus įvairioms archeologinėms kultūroms. 

Kostionkų stovyklas 1879 m. atrado Ivanas Poliakovas. Nuo XIX a. pabaigos jos tiriamos (tyrė A. Spicynas, S. Zamiatninas, P. Jefimenko). Kai kuriose stovyklose rasta medinių antžeminių ir šiek tiek į žemę įleistų medinių būstų su židiniais viduryje liekanų. Kostionkų 4 ir 8 stovyklose nedideli būstai buvo statyti grupėmis. Kostionkų 9 stovykloje aptiktas ir ištirtas didelis apskritas, 9 m skersmens pastatas, statytas iš mamuto kaulų. Stovyklose rasta daug akmeninių ir kaulinių ginklų, meno dirbinių iš mamuto durklų ir akmens (moters, vadinamos Veneros ir žvėrių figūrėlių), kabučių iš pragręžtų žvėrių dantų. XX a. viduryje buvo aptikta mirusiųjų (palaidoti suriesti ar sėdintys) kapų, kurių ankstyviausi datuojami 38 000-33 000 m. pr. m. e. Šio laikotarpio palaidojimų Rytų Europoje daugiau nežinoma.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Kostionkų 12 stovykla  rusų kalba
Kampinji kultūra

**Kampinji kultūra** – eneolito archeologinė kultūra, 1886 m. prancūzų archeologo P. Salmono pavadinta pagal radinius prie Kampinji, (Ero departamentas, Aukštutinė Normandija, Šiaurės Prancūzija).

## Arealas
Kampinji kultūra 6-4 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi pietvakarių, šiaurės ir šiaurės rytų Europoje. Kampinji duobėje aptikta titnago dirbinių ir šiurkščios keramikos liekanų. Kampinji kultūrai būdingos keramikos ir titnago dirbinių aptinkama dabartinėje Prancūzijoje, Skandinavijos šalyse ir Šiaurės Rusijoje. Prancūzijoje Kampinji kultūra turi Maglemozės kultūrai, Skandinavijoje ir Šiaurės Rusijoje – Komsos kultūrai ir Ertebiolės kultūrai būdingų bruožų.

## Kultūra
Ankstyvuoju Kampinji kultūros laikotarpiu žmonės gyveno apskrito plano, 3–6 m skersmens pusiaužeminiuose būstuose, vėlyvuoju – stačiakampiuose antžeminiuose pastatuose. Vertėsi medžiokle (medžiojo elnius, laukinius arklius) ir žvejyba, rinko maistą, šiek tiek žemdirbyste. Buvo prisijaukinę šunų. Ankstyvuoju laikotarpiu naudojo akmeninius trikampius plačiaašmenius kirvius ir kaplius, vėlyvuoju – gludintus kirvius. Keramika lipdyta iš molio su smėlio ir grūstų kriauklių priemaišomis – plokščiadugniai dubenys ir smailiadugniai puodai, šiek tiek ornamentuoti. Kartais Kampinji kultūros vardu vadinamos įvairios medžiotojų ir žvejų kultūros nuo Britų salų iki Uralo, kur randama didelių titnago dirbinių.

## Šaltiniai
Jangšao kultūra

**Jangšao kultūra** () – neolito archeologinė kultūra, švedų geologo ir archeologo J. G. Andersono pavadinta pagal 1921 m. Jangšao gyvenvietėje surastą tapytą keramiką.

## Arealas
Jangšao kultūra 5000–3000 m. pr. m. e. buvo paplitusi Šiaurės Kinijoje, prie Huanghės upės vidurupio ir aukštupio Henano, Šansi ir Šaansi provincijose. J. G. Andersonas Jangšao kultūrą datavo 3000-1500 m. pr. m. e. ir priskyrė Pietvakarių Azijos archeologinėms kultūroms.

## Kultūra

Jangšao kultūros gyvenvietės kurtos apie aikštę, jos pakraščiuose statyti visuomeninės paskirties pastatai, už jų – maži gyvenamieji namai ir keramikos dirbtuvės; prie gyvenvietės įrengtos kapinės. Žmonės gyveno apskrituose arba kampuotuose namuose su molinėmis sienomis ir mediniais stulpais paremtomis lubomis. Namo viduryje buvo įrengtas židinys. Žmonės vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste. Naudojo iš gludinto akmens darytus įrankius. Būdinga daugiaspalvė tapyta keramika (dažniausiai lipdyti puodai, vazos ir urnos), puošta spiralės ornamentu ar giliais įspaudais.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Hermann Müller-Karpe: Neolithische Siedlungen der Yangshao-Kultur in Nordchina, nach den Arbeiten von Shi Xingbang u.a., München Beck, 1982
* Zhongguo kexueyuan Kaogu yanjiusuo, Banpo bowuguan (Archäologisches Institut der Chinesischen Akademie der Wissenschaften und das Banpo-Museum) [Hg.]: Xi’an Banpo (Die Banpo-Siedlung bei Xi’an), Peking: Wenwu chubanshe, 1963
* Yan Wenming: Yangshao wenhua yanjiu (Forschungen zur Yangshao-Kultur), Peking: Wenwu chubanshe, 1989
Jarmuko kultūra

**Jarmuko kultūra** arba **Nahr al-Jarmuko kultūra** – neolito ir ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1943 m. anglų ekspedicijos ir 1948–1952 m. M. Stekeliso tyrinėtą Šaar Bagolano (Jordano upės slėnis) gyvenvietę prie Jarmuko upės.

## Arealas
Jarmuko kultūra 5600–5000 m. pr. m. e. buvo paplitusi dabartinėse Izraelio ir Jordanijos teritorijose.

## Kultūra
Jarmuko kultūrai būdinga keramika, puošta įspaustu eglutės ornamentu, pjautuvai dantytais ašmenimis ir schematiškos akmeninės antropomorfinės figūrėlės. Žmonės gyveno pusiau žeminių tipo pastatuose. Vertėsi gyvulininkyste ir žemdirbyste, taip pat žvejyba ir medžiokle. Naudojo titnaginius kaplius, įtveriamus dalgius, strėlių antgalius, gremžtukus, akmenines girnas, akmeninius kirvius su nugludintais ašmenimis. Keramika grubi – molis su susmulkintų šiaudų ir smėlio priemaišomis, paviršius gludintas, puoštas eglutės ornamentu; būdingi plokščiadugniai puodai. Kultūra priskiriama ankstyviesiems žemdirbiams ir gyvulių augintojams.

## Šaltiniai
Janislavičių kultūra

**Janislavičių kultūra** – mezolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal senovės gyvenvietę, 1937 m. rastą prie Janislavičių miestelio (Gluchuvo gmina, Lodzės vaivadija).

## Arealas
Janislavičių kultūra 6000–4000 m. pr. m. e. buvo paplitusi Rytų ir Vidurio Europoje – Vyslos, Vartos, Nemuno ir Pripetės baseinuose. Susiklostė iš vietinių Komornicos kultūros, Kudlajevkos kultūros.

## Kultūra
Janislavičių kultūros gyvenvietės kurtos smėlingose upių terasose. Žmonės vertėsi medžiokle – medžioti taurai, elniai, šernai, lapės. Naudojo titnaginius rėžtukus, gremžtukus, grandukus, strėlių antgalius ir kaulinius durklus, peilius. Janislavičių kultūrai būdingi mikrolitiniai ginklai – trapecijos ir įvairiakraščių trikampių formos antgaliai. Janislavičių kultūros baigiamajame etape pradėta naudoti neolitinė keramika.

## Lietuvoje
Janislavičių kultūros dirbinių rasta Nemuno baseino Merkinės, Jonionių, Netiesos senovės gyvenvietėse.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Janusz K. Kozłowski, *Wielka Historia Świata*, t. I *Świat przed „rewolucją“ neolityczną*, Fogra, Kraków 2004.
* Janusz K. Kozłowski, *Archeologia Prahistoryczna*, t. I *Starsza Epoka Kamienia*, Nakładem Uniwersytetu Jagiellońskiego, Kraków 1972.
* Piotr Kaczanowski, Janusz K. Kozłowski, *Wielka Historia Polski* , t.1 *Najdawniejsze dzieje ziem polskich (do VII w.)*, Fogra, Kraków 1998.
* Janusz K. Kozłowski (opracowanie naukowe), *Encyklopedia historyczna świata*, t. I *Prehistoria*, Agencja Publicystyczno-Wydawnicza Opres, Kraków 1999.
* Janusz K. Kozłowski, Stefan K. Kozłowski: *Epoka kamienia na ziemiach polskich*, PWN, Warszawa 1977.
* Bolesław Ginter, Janusz K. Kozłowski, *Technika obróbki i typologia wyrobów kamiennych paleolitu, mezolitu i neolitu* (wyd. III), PWN, Warszawa 1990.
* M.Wąs,*Technologia krzemieniarstwa kultury janisławickiej*, InicjaŁ3, Łódz 2005.
Jastorfo kultūra

**Jastorfo kultūra** – ankstyvojo geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta kapinyno, rasto prie Jastorfo (Žemutinė Saksonija) vardu.

## Arealas
Jastorfo kultūra VI a. pr. m. e. – I a. m. e. m. pradžioje buvo paplitusi Vidurio ir Šiaurės Europoje. Apėmė regioną tarp Aukštutinio Vėzerio ir Oderio vidurupio, taip pat Jutlandijos pietinę dalį, Tiuringiją, Saksoniją ir Aukštutinius Lužitėnus. Susiklostė iš vietinių kultūrų, daugiausia pastebima Luneburgo kultūros įtaka, sąveikaudama su keltų Halštato kultūra ir Lateno kultūra.

## Kultūra
Jastorfo kultūros žmonės gyveno kaimuose, dažnai įtvirtintuose; pastatai stačiakampiai. Vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, amatais, prekyba. Mokėjo apdirbti geležį. Naudojo žalvarinius ir geležinius ginklus ir įrankius, žalvarinius papuošalus, geom. ornamentais puoštą keramiką.

Mirusiuosius laidojo sudegintus kapinynuose, palaikus pylė į urnas arba duobutes. Rasta puoštos keramikos ir metalinių papuošalų liekanų. Jastorfo kultūra priskiriama germanams. Plito migruojant bastarnų ir kimbru gentims; pasikeitus klimatui, kai įsivyravo subarktinis klimatas, dalis Pietų Skandinavijos, Jutlandijos, Pietų Vokietijos ir pamario regiono gyventojų, palikę drėgnus žemumų rajonus, kėlėsi į sausesnius pietrytinius regionus.

## Šaltiniai

## Literatūra
* J. Brandt, Jastorf und Latène. Internat. Arch. 66. 2001.
* Heinrich Krüger: Die Jastorfkultur in den Kreisen Lüchow-Dannenberg, Lüneburg, Uelzen und Soltau. 1961, ISBN 3529015016
* W. Künnemann, Jastorf – Geschichte und Inhalt eines archäologischen Kulturbegriffs, Die Kunde N. F. 46 (1995), 61-122.
* Lucien Musset, The Germanic Invasions, the Making of Europe 400–600 A.D., 8. Barnes & Noble, 1993. ISBN 1-56619-326-5
* Herbert Schutz, The Prehistory of Germanic Europe, Ch. 6 „The Northern Genesis“, 309–311. ISBN 0-30002-863-6
* Mathias Seidel, Keltische Glasarmringe zwischen Thüringen und dem Niederrhein, vol. 83, no. 1, 1–43. Germania, 2005. ISSN 0016-8874
* Herwig Wolfram, Die Germanen, Beck. 1999.

## Nuorodos
* Jastorfo kultūra vokiečių kalba
Kangiujaus kultūra

**Kangiujaus kultūra** – ankstyvojo geležies amžiaus archeologinė kultūra.

## Arealas
Kangiujaus kultūra IV a. pr. m. e. – I a. m. e. buvo paplitusi Vidurinėje Azijoje, prie Amudarjos žemupio, Chorezme, dabartinėje Turkmėnijoje ir Uzbekijoje.

## Kultūra
Kangiujaus kultūros gyventojai gyveno kala tipo didelėse gyvenvietėse, svarbiausi paminklai – Koi Krylgan Kala, Džanbas Kala. Statė pastatus, dažniausiai bendruomeninius, iš nedegtų plytų su skliautinėmis perdangomis ir šaudymo angomis. Vertėsi drėkinamąja žemdirbyste, kanalus kasė vergai, jie tęsėsi dešimtis kilometrų. Kangiujaus kultūros ankstyvuoju, klestėjimo laikotarpiu naudota dailiai lipdyta, įvairių formų, gerai išdegta, tapyta keramika, švenčių ir kulto indus dažnai puošta ir reljefinėmis kompozicijomis. Vėlyvuoju laikotarpiu (II a. pr. m. e. – I m. e. a.) keramikos kokybė prastėjo, manoma, tam turėjo įtakos stepių gyventojų antplūdis. Rasta daug terakotinių statulėlių, aramėjų abėcėle rašytų lentelių.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Vorob’eva, M. G.; Rozhanskaya, M. M.; Veselovskij, I. N. Ancient Khorezm monument of the IVth century B. C. Koi-Krylgan-Kala from the point of view of the history of astronomy. Istor.-Astron. Issled., Vyp. 10, p.&nbsp;15 – 34