open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Didieji Rudminai

**Didieji Rudminai** (arba ***Rudminai***; , nuo 1938 m. liepos 16 d. *Wietzheim*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Bobrovas***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 11 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 20 km į pietryčius nuo Ragainės, netoli Šešupės. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

1660 m. minimi *Rudminnen*, 1664 – *Rudminey Abschort*. Įkūrus netoliese Mažųjų Rudminų kaimą, pradėti vadinti Didžiaisiais. 1785 m. Didieji Rudminai buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 9 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 9 sodybų kaimas su 30 gyventojų. 1854 m. Didžiuosiuose Rudminuose buvo 9 gyvenamieji pastatai ir 70 gyventojų. 1860 m. prie kaimo prijungta Elerntalio valda (*Ellernthal*; 126 gyventojų 1905 m.).

Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Leskaminio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Tupų valsčiaus kaimas. Tikintieji iki 1902 m. priklausė Lazdynų, vėliau – Vėdaraitiškių evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Didžiuosiuose Rudminuose buvo 69 sodybos, 394 gyventojai, iš jų – 80 lietuvių (20 %, 1 katalikas). Kaime buvo nemaža žydų bendruomenė (62 gyventojai). Kaime veikė mokykla, XX a. pr. prie Ragainės–Lazdynų plento buvo užeiga. Kaimo pietrytinis pakraštys siekė Kakšių balą.

Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje.

## Gyventojai

Antrajame pasauliniame kare žuvo ar dingo be žinios kariai: Alfred Bachler, Horst Dickschat, Kurt Dörfer, Otto Jonas, Paul Josupeit, Albert Jurgeleit, Emil Klunkat, Fritz Lenkeit, Richard Matthes, Kurt Paulikat, Paul Schweinert, Kurt Westphal.

## Šaltiniai
Mažieji Karpatai

**Mažieji Karpatai** () – kalnų masyvas vakarų Slovakijoje, Vakarų Karpatų kalnų grandinės dalis. Nusidriekę iš pietvakarių į šiaurės rytus ~100 km, nuo Bratislavos iki Nove Mesto prie Vaho, Dunojaus, Vaho ir Moravos tarpupyje. Šiaurėje pereina į Baltuosius Karpatus. Kalnai žemi, labai sudūlėję, aukštis tesiekia 768 m (Zarubų k.). Sudaryti iš smiltainio, dolomito, klinties. Gausu atodangų, urvų, krioklių.

Šlaituose auga mišrieji miškai, sudaryti daugiausia iš bukų, uosių, klevų ir liepų. Kalnuose įsteigtas Mažųjų Karpatų kraštovaizdžio draustinis. Išvystytas turizmas, yra daug pilių griuvėsių, lankymui pritaikytas Drinų urvas.


File:Strminy.jpg|Kalnų tarpeklis
Image:Zaruby peak.jpg|Zarubų kalnas
Image:Sandberg 02.jpg|Smiltainio atodanga
File:Devinska kobyla forest 01.jpg|Kalnų miškas
Būdupėnai (Dolžanskojė)

**Būdupėnai** (arba ***Utėliai***; , nuo 1931 m. gegužės 7 d. *Hartigsberg*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Dolžanskojė***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 3 km į vakarus nuo Nemanskojės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. Gretiminė lytis – *Utėliai*.

1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1922 m. Veimaro respublikos Ragainės apskrities, nuo 1922 m. Tilžės-Ragainės apskrities, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos kaimas. 1928 m. prie kaimo prijungtas į šiaurę nuo kaimo buvęs valstybinis Mozeno (*Mösen*) dvaras, nuo 1938 m. vadintas *Kleinhartigsberg *, kuriame 1905 m. buvo 24, 1910 m. – 13 gyventojų; taip pat prijungtas į vakarus nuo kaimo buvęs Lenkininkėlių (*Lenkeninkehlen*) kaimas, nuo 1907 m. vadintas Treibgiriais (*Treibgirren*), kuriame 1905 m. buvo 55, 1910 m. 54 gyventojai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (*Пиллькалленский район*), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Timofejevo apylinkės kaimas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = OPTSNAMENVERZEICHNIS Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Kalačejevas

**Kalačejevas** () – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, prie kelio 27A-025, 17 km į pietryčius nuo Ragainės.

Gyvenvietė įkurta po Antrojo pasaulinio karo iš dalies Eglininkų ir Mažųjų Šilelių kaimų liekanų, iki 1975 m. prie jos prijungta ir Vetrovo gyvenvietė. Kalačejevo branduolį sudaro paplentėje sovietmečiu pastatytų sodybų grupė. 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje, 2008–2015 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.

## Šaltiniai
Raudžiai (Riadinas)

**Raudžiai** (, nuo 1936 m. rugsėjo 16 d. *Raudßen, Raudschen*, nuo 1938 m. birželio 6 d. *Rautengrund*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Riadinas***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 11 km į rytus nuo Ragainės, Šešupės kairiajame krante, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. Nuo 1928 m. lapkričio 15 d. prijungti Ąžuolynai ir Lenkai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Ragainės rajono (*Рагнитский район*), vėliau Nemano rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Bolšoje Selo apylinkės gyvenvietė. 1993 m. prijungta Lugovojė.

|}

## Gyventojai

Kaime 2010 m. buvo 5 gyvenamieji namai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
* Riadinas foto-planeta.com
Galbrasčiai

**Galbrasčiai** arba **Vaičiuliai** (, nuo 1938 m. *Dreifurt*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ***Livenskojė***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 12 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų ir 19 km į pietryčius nuo Ragainės, Šešupės dešiniajame krante. Buvęs Mažosios Lietuvos istorinio regiono kaimas.

## Istorija

Buvo vienas seniausių Šešupės žemupio kaimų, minimas 1514 m. (*Galibrast*). 1540 m. minimas Ragainės valsčiaus mokesčių mokėtojų sąrašuose (buvo 16 mokesčių mokėtojų). 1736 m. Galbrasčiuose gyveno 1 vokiečių ir 13 lietuvių valstiečių šeimų. 1785 m. Galbrasčiai buvo Ragainės Sendvario domenų valsčiaus karališkasis valstiečių kaimas su 29 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1821 m. – valstiečių kaimas su 158 gyventojais, 1846 m. Galbrasčiuose buvo 45 gyvenamieji pastatai ir 405 gyventojai. 1818 m. po administracinių reformų kaimas priskirtas Ragainės apskričiai, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskričiai. 1874 m. tapo apskrityje suformuoto Galbrasčių valsčiaus centru, 1909–1945 m. buvo Vėdaraitiškių valsčiaus sudėtyje. Tikintieji iki 1902 m. priklausė Viešvilės, vėliau – Vėdaraitiškių evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Galbrasčiuose buvo 99 gyvenamieji namai, gyveno 559 žmonės, iš jų 333 lietuviai (59,6 %); kaimas valdė 764 ha žemės. Kaimo lietuviai šnekėjo Mažosios Lietuvos striukių patarmės Galbrasčių šnekta, artima dabartinių kauniškių tarmei.

Kaimas užėmė plotą tarp Šešupės (pietuose ir vakaruose) ir pelkėtos Trapėnų girios (šiaurėje). Paupyje stovėjo senesnės, didesnės sodybos, pamiškėje – iškirsto miško plote vėliau įsikūrę nedideli viensėdžiai. Per Šešupę į Vėdaraitiškius 1923 m. nutiestas sezoninis medinis tiltas, kurį kiekvieną rudenį išardydavo dėl potvynių grėsmės. 1926 m. tiltui sugriuvus (būta aukų), valstybės lėšomis 1928 m. pastatytas naujas, gelžbetoninis. Su kitais kaimais už Šešupės Galbrasčius jungė brastos. Kaime buvo vėjo malūnas, veikė mokykla, kolonijinių prekių krautuvė, plytinė, stovėjo paminklas Pirmojo pasaulinio karo metu žuvusiems kareiviams pagerbti. Kaimo šiaurėje, pamiškėje, stovėjo Krageliškių sodyba (*Kragelischken*, nuo 1938 m. *Kragelingen*), 1885 m. joje buvo 6, 1905 m. – 5 gyventojai.

Po Antrojo pasaulinio karo, vietiniams gyventojams pasitraukus į Vokietijos gilumą, į ištuštėjusį kaimą atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Dauguma sodybų apleista, 1993 m. jų buvo likę tik keliolika. 1946 m. kaimas priklausė Pilkalnio, vėliau – Krasnoznamensko rajonui; 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje, 2008–2015 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Galbrasčiuose gimė Kristupas Jurkšaitis (1852–1915), kunigas, spaudos darbuotojas, tautosakininkas, kalbininkas, vertėjas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Žmogus voras (serialas)

**Žmogus voras** () – JAV animacinis serialas apie „Marvel“ superherojų Žmogų vorą. Autorius John Semper, gamybos kompanija – „Marvel Films Animation“. Serialas buvo rodomas Fox Kids televizijos kanale nuo 1994 m. lapkričio 19 d. iki 1998 m. sausio 31 d. Lietuvoje jis pasirodė apie 1998–2000 m.

## Apžvalga
Pagrindinis serialo herojus – Piteris Parkeris, kuris tampa Žmogumi voru. Istorija prasideda, kai Piteris įgauna supergalių ir pradeda dirbti fotografu „Daily Bugle“. Serialas pristato pagrindinius Žmogaus voro piktadarius: Kingpiną, Žaliąjį gobliną, Driežą, Skorpioną, Daktarą Aštuonkojį, Raganosį, Grifą, Chameleoną ir Venomą. Per serijas laisvas Piteris pradeda romantiškus santykius su Mere Džeine Votson ir Felicija Hardi, kuri dar įkūnija Juodąją Katę. Taip pat serijose pasirodo ir kiti „Marvel Comics“ veikėjai: X-Menai, Fantastiškas ketvertas, Geležinis žmogus, Drąsiaširdis ir Kapitonas Amerika.

## Sezonai



HobgoblinKingpin.jpg|Hobgoblinas ir Kingpinas
Spidermanep14.jpg|Klastingasis šešetas
Doctor Strange Spider-Man.jpg|Keistasis daktaras
Spidermanep44.jpg|Žmogus voras ir Juodoji katė
Cartoon mjwedding.jpg|Piterio Parkerio ir Merės Džeinės Votson vestuvės



## Išnašos
Bob Kane

**Bobas Keinas** (, gimė vardu **Robert Kahn**; 1915 m. spalio 24 d. – 1998 m. lapkričio 3 d.) buvo Amerikos komiksų kūrėjas ir rašytojas. Minimas kaip „DC Comics“ superherojaus Betmeno kūrėjas.
Gyverlaukiai

**Gyverlaukiai** (, nuo 1938 m. *Hirschflur*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ***Nikolskojė***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 17 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 15 km į pietryčius nuo Ragainės, prie Šešupės.

## Istorija

1510 m. miškuose į rytus nuo Ragainės minima *Giwerlaugk* vietovė, kurią Ragainės komtūras Hansas fon Lėbenas (*Hans von Löben*) paskyrė dviem lietuvių naujakuriams, neseniai įsikūrusiems Lenkuose (*Lenken*). 1785 m. Gyverlaukiai buvo Ragainės Sendvario domenų valsčiaus karališkasis valstiečių kaimas su 19 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1821 m. – Leskaminio valsčiaus valstiečių kaimas su 130 gyventojų, 1846 m. – 30 sodybų kaimas su 295 gyventojais. 1871 m. kaime minima 31 sodyba ir 258 gyventojai; be to, kaimui priklausė dar dvi sodybų grupės: Kalnio (Kalnų, 12 sodybų, 109 gyv.) ir Birkalnio (16 sodybų ir 138 gyventojai). 1885 m. Kalnis kaip atskira kaimo dalis nebeminima, Birkalnis minimas ir rodomas žemėlapiuose iki pat Antrojo pasaulinio karo.

1818 m. po administracinių reformų Gyverlaukiai priskirti Ragainės apskričiai, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskričiai. 1874 m. pateko į apskrityje suformuotą Galbrasčių valsčių, 1909–1945 m. buvo Raudžių valsčiaus sudėtyje. Tikintieji iki 1898 m. priklausė Viešvilės, vėliau – Didžiųjų Lenkininkų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Gyverlaukiuose buvo 81 gyvenamasis namas, gyveno 518 žmonių, iš jų 233 lietuviai (45,0 %); kaimas valdė 527 ha žemės. 

XX a. pradžioje Gyvertlaukiai užėmė plotą tarp Šešupės (pietryčiuose) ir Trapėnų girios (šiaurės rytuose); kaimo sodybos grupėmis ir viensėdžiais driekėsi apie 5 km paupiu, kelios sodybos stovėjo kitame upės krante. Apie 60 šeimų vertėsi žemės ūkiu. Du ūkiai buvo didesni, kiti turėjo mažiau nei 25 ha žemės. Nemažai gyventojų papildomas pajamas užsidirbdavo Trapėnų girininkijoje, miško ruošos darbuose. Kaimo laukus ir daržus dažnai nusiaubdavo laukinių gyvulių bandos, kartais sunaikindamos visą derlių. Veikė pradinė mokykla, svečių namai. Per Šešupę buvo nutiestas medinis tiltas, kurį kiekvieną rudenį išardydavo dėl potvynių grėsmės. Vėliau tiltas pakeistas keltu.

1944 m. spalio 12 d., artėjant frontui, kaimo gyventojams liepta palikti namus ir trauktis į Šalmėjaus (*Schalmey*) bažnytkaimį Braunsbergo apskrityje. Šalmėjuje pabėgėliai išbuvo iki 1945 m. vasario, kai turėjo trauktis giliau į Vokietiją. Po karo į ištuštėjusį kaimą atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Dauguma senųjų sodybų apleista, iki XXI a. pradžios liko tik kelios. 1946–1947 m. kaimas priklausė Pilkalnio, vėliau – Krasnoznamensko rajonui; 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje, 2008–2015 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.

Gyverlaukių apylinkėse, Šešupės kranto antrojoje terasoje žinomos keturios akmens amžiaus gyvenvietės. Vieną jų apie 1975 m. tyrinėjo archeologas Vladimiras Timofejevas (rasta titnago dirbinių).

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Gyverlaukiai, GenWiki
Birkalnis

**Birkalnis** (, nuo 1938 m. *Birkendell*) – buvusi gyvenvietė Rytų Prūsijoje, Ragainės, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 16 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų ir 16 km į rytus nuo Ragainės. Gyverlaukių kaimo šiaurinė dalis.

## Istorija

1871 m. Gyverlaukių kaimo sudėtyje minima Birkalniu vadinama 16 sodybų grupė su 138 gyventojais. 1905 m. Birkalnyje minima 17 sodybų ir 106 gyventojai. XX a. pradžioje Birkalnio sodybos buvo išsidėsčiusios Trapėnų girios pakraštyje, Šešupės dešiniajame krante, abipus Nečiūnų–Trapėnų plento. Po Antrojo pasaulinio karo iš Birkalnio liekanų suformuota atskira Krasavino gyvenvietė (), vėliau sovietmečiu vėl prijungta prie Gyverlaukių (Nikolskojės).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Birkalnis GenWiki
Didieji Šileliai

**Didieji Šileliai** (, *Groß Schillehlischken *, nuo 1938 m. *Großschollen*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ***Petropavlovskojė***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 18 km į pietryčius nuo Ragainės, prie kelio R508. Buvęs Mažosios Lietuvos istorinio regiono kaimas.
 
## Istorija

Įkurti XVIII a. viduryje. Buvo du kaimai – Didieji ir Mažieji Šileliai (1,5 km į vakarus nuo Didžiųjų). 1785 m. buvo Įsruties apskrities Leskaminio domenų valsčiaus šatulinių valstiečių kaimas su 15 ugniakurų (gyvenamųjų namų), vadintas dar ir *Willschiken*.

1823 m. kaime buvo 65 gyventojai, 1847 m. – 16 sodybų ir 105 gyventojai. Tikintieji iki 1902 m. priklausė Lazdynų, vėliau – Vėdaraitiškių evangelikų liuteronų parapijai. 1818 m. po administracinių reformų kaimas priskirtas Ragainės apskričiai, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskričiai. 1874 m. pateko į apskrityje suformuotą Kakšių valsčių, 1909–1945 m. buvo Vėdaraitiškių valsčiaus sudėtyje. 1905 m. Didžiuosiuose Šileliuose buvo 36 sodybos, gyveno 213 žmonių, iš jų 61 lietuvis (28,6 %); kaimas valdė 396 ha žemės. XX a. pradžioje vadinti Didžiaisiais Šileliškiais (*Groß Schillehlischken*). Kaime veikė pradžios mokykla, ją lankė lietuvių kultūros veikėjas, vertėjas Ernstas Emilis Kraštinaitis.

Po Antrojo pasaulinio karo, vietiniams gyventojams pasitraukus į Vokietijos gilumą, į ištuštėjusį kaimą atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. 1946–1947 m. kaimas priklausė Pilkalnio, vėliau – Krasnoznamensko rajonui; 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje, 2008–2015 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Balupėnai (Polianskojė)

**Balupėnai**  (, nuo 1938 m. liepos 16 d. *Ballen*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Polianskojė***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 6 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 16 km į pietvakarius nuo Smalininkų, Užbalių girios vakariniame pakraštyje, prie kelio R 508 ir Balupės. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Įkurti 1690 m. pagal valstybės vykdytą šatulinės kolonizacijos programą valstybinio miško (Užbalių girios) žemėse. 1785 m. Balupėnai buvo šatulinių kulmiškių kaimas su 12 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1821 m. – šatulinių kulmiškių kaimas su 28 gyventojais. 1854 m. Balupėnuose buvo 8 gyvenamieji pastatai ir 80 gyventojų. 1728–1845 m. mokesčių mokėtojų sąrašuose beveik visos kaimo valstiečių pavardės – lietuviškos: *Gielies*, *Williemaitis*, *Baltruschaitis*, *Bugneningks*, *Schwirblaities*, *Kairatis*, *Szokatis*, *Gülatis*, *Mosuratis*, *Dützmons* ir kitos.

1714–1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Tupų valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Balupėnuose buvo 17 sodybų, 94 gyventojai, iš jų – 43 lietuviai (46 %). 1929 m. prie kaimo prijungta Beinikiemio girininkijos sodyba (*Försterei Beinigkehmen*, nuo 1938 m. *Försterei Ballen*; 6 gyventojai 1905 m.).

Kaime veikė mokykla (mokytojai minimi nuo 1769 m., pirmasis – *Gettkandt*).

Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu prie Balupėnų prijungti Užbaliai. 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Dobšino ledo urvas

**Dobšino ledo urvas** () – vienas didžiausių ledo urvų pasaulyje, kalnų karstinis darinys rytų Slovakijoje, valstybiniame Slovakijos Rojaus nacionaliniame parke, UNESCO pasaulio paveldo objektas. Užima 56,651 ha plotą, buferinės zonos plotas – 86,797 ha. 

## Istorija

Urvas oficialiai atrastas 1871 m., kada į žemutinę urvo dalį pirmą kartą nusileido kalnų inžinierius Eugene Ruffini. 1871 m. urvas buvo atidarytas turistų lankymui. Čia 1887 m. buvo įrengtas pirmasis pasaulyje požemių elektrinis apšvietimas, kurio pagalba ne tik apžiūrimas objektas, bet ir sukuriami įspūdingi šviesos efektai. Nuo 1995 m. urvas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo objektų sąrašą (pagal kriterijų VIII) .

## Aprašymas

Urvas susidarė dėl požeminio vandens veiklos, kuris klinčių kloduose ištirpino didžiules tuštumas. Ledo masė kasmet pasipildo dėl natūralaus patalpos atšalimo žiemą, kada šaltas oras patenka pro aukščiau esantį įėjimą ir atšaldo žemiau esančias sienas. Urvuose net vasarą stūkso nenutirpę dideli ledų masyvai, užšalę stalaktitai, stalagmitai, vandens kriokliai. 

Urvas yra apie 130 m aukštyje virš Hnileco upės lygio. Įėjimas į jį yra šiauriniame Dučos kalno šlaite, 970 m virš jūros lygio. Nuo šios vietos urvas staigiai leidžiasi žemyn. Ledo storis urve siekia iki 25 m, o jo tūris yra apie 125 000 m³, 1 388 m ilgio. 475 m ilgio urvo atkarpa atvira lankytojams. Didžiausia ola yra 120 m ilgio, skliautų aukštis 12 m, grindis dengia 26,5 m storio ledo sluoksnis. Ledinės urvo grindys daugelyje vietų visiškai lygios kaip čiuožykloje. Viduje laikosi pastovi nuo 0 °C iki -1 °C temperatūra, kokia bebūtų oro temperatūra olos išorėje: vasarą šiltas oras negali leistis žemyn į urvą, o žiemą šaltas šiaurės vėjas sulaiko aukštyn iš olos besiveržiantį šiltesnį orą.

## Nuorodos

* Fotogalerija
* Apie Dobšinos ledo urvą ''slovakia.travel'' svetainėje 
*
Užbaliai (Polianskojė)

**Užbaliai**, **Užbalėliai** (, nuo 1936 m. rugsėjo 17 d. *Uschballen*, nuo 1938 m. liepos 16 d. *Lindnershorst*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Polianskojė***, ) – Polianskojės gyvenvietės dalis Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 6 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 17 km į pietvakarius nuo Smalininkų, prie Balupės, tarp Užbalių girios ir Kakšių balos. Rytų Prūsijos Pilkalnio apskrities buvęs kaimas.

## Istorija

Įkurti 1699 m. pagal valstybės vykdytą šatulinės kolonizacijos programą valstybinio miško (Užbalių girios) žemėse. Po 1709–1710 m. maro neteko visų gyventojų, vėl apgyvendinti tik nuo 1742 m. 1785 m. Užbaliai buvo kulmiškių kaimas su 6 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 6 šatulinių kulmiškių sodybos su 26 gyventojais. 1854 m. Užbaliuose buvo 5 gyvenamieji pastatai ir 50 gyventojų. XVIII a. kaimas vadintas ir Nebutkiemiu (*Nebuttkehmen*).

1714–1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Tupų valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Užbaliuose buvo 11 sodybų, 92 gyventojai, iš jų – 14 lietuvių (15 %, 2 katalikai). 1929 m. prie kaimo prijungta Užbalių miškų urėdijos sodyba (*Oberförsterei Uszballen*, nuo 1938 m. *Oberförsterei Lindnershorst*) ir Kalvelių girininkijos sodyba (*Försterei Kallwellen*, nuo 1938 m. *Försterei Lindnershorst*; 11 gyventojų 1905 m.). XX a. pr. kaime buvo pašto ir telegrafo skyrius, svečių namai.

Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu kaimo liekanos prijungtos prie Balupėnų.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Naujieji Lubėnai

**Naujieji Lubėnai** (, nuo 1938 m. birželio 6 d. *Memelwalde*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Zelenodolė***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas 29 km į rytus nuo Tilžės, Nemuno dešiniajame krante, prie Lubėnų ežero.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1777 m. į vakarus nuo Senųjų Lubėnų minimi Naujieji Lubėnai („Neu Luboenen“), nuo 1815 m. *Neu Luböhnen*, kurie priklausė Kasinkiemio valsčiui, Viešvilės parapijai, nuo 1845 m. Smalininkų parapijai, nuo 1921 m. Trapėnų parapijai. Buvęs dvaras.

1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities kaimas, (nuo 1922 m. birželio 30 d. Tilžės-Ragainės apskrities). 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (*Пиллькалленский район*), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Chlebnikovo apylinkės kaimas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Beinikiemis (Dolgojė)

**Beinikiemis** (, nuo 1938 m. liepos 16 d. *Beinicken*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Dolgojė***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 4 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, Šešupės dešiniajame krante, Užbalių girios pakraštyje. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Buvo seniausias Pilkalnio apskrities kaimas. Įkurtas 1486–1490 m. (*Benigk*), pirmąkart paminėtas 1515 m. 1540 m. Beinikiemyje buvo 15 činšininkų ūkių, išsidėsčiusių palei Šešupę didelėje teritorijoje, kurioje vėliau susikūrė Beinikiemio, Mažiuikių, Ermonaičių, Galvožių ir Šakių kaimai. Vietovardis sietinas su prūsų-skalvių didiko Beinikio pavarde, kuris, pasak legendos, prieš atsikraustant Vokiečių ordinui gyveno netoli būsimo kaimo, kitame Šešupės krante esančio piliakalnio viršūnėje. 1785 m. Beinikiemis buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 10 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1821 m. – kaimas su 36 gyventojais. 1854 m. Beinikiemyje buvo 14 gyvenamųjų pastatų ir 90 gyventojų.

Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Beinikiemyje buvo 37 sodybos, 209 gyventojai, iš jų – 44 lietuviai (21 %).

Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. 1946–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Griklaukiai

**Griklaukiai** (, nuo 1938 m. liepos 16 d. *Bönick*, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Zelenolesė***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 6 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 12 km į pietvakarius nuo Smalininkų, dešiniajame Šešupės krante, Trapėnų girios pietiniame pakraštyje. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Įkurti XVII a. antroje pusėje vykusios šatulinės kolonizacijos metu valstybinio miško (Trapėnų girios) žemėse. 1785 m. buvo šatulinių kulmiškių kaimas su 4 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1821 m. – šatulinių kulmiškių kaimas su 16 gyventojų. 1854 m. Griklaukiuose buvo 7 gyvenamieji pastatai ir 40 gyventojų.

1714–1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Griklaukiuose buvo 28 sodybos, 153 gyventojai, iš jų – 90 lietuvių (59 %). 1857 ar 1870 m. prie Griklaukių prijungti Vilklaukiai, 1929 m. – Griklaukių girininkijos sodyba (*Försterei Gricklaugken*, 6 gyv. 1905 m.).

Už ~1 km į šiaurės rytus nuo Griklaukių, Trapėnų girioje, telkšojo nedidelė Vagiabalio (*Vagebalis*) pelkė.

Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Kaimas apnyko, liko tik kelios sodybos proskynoje tarp vėl sužėlusių miškų. 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Mažoji Fatra

**Mažoji Fatra** () – kalnų grandinė vakarų Karpatuose Slovakijoje, Fatros–Tatrų regiono geomorfologinės sistemos dalis. Aukščiausia viršukalnė Didysis Krivanas yra iškilusi 1709 m virš jūros lygio.

Aplink Mažąją Fatrą įsikūrusios gyvenvietės: Nitrianske Pravno (Prievidzos raj.), Strečno (Žilinos raj.), Martinas, Zazriva (Dolny Kubyno raj.). Prie Strečno Vaho upė kalnų grandį dalija į Lučiano Fatrą ir Krivano Fatrą.

## Turizmas

Mažosios Fatros kalnuose nuo 1988 m. yra įsteigtas Nacionalinis parkas, kuriame yra daug išskirtinių gamtos paminklų, pažymėtų turistinių takų, įrengtų stovyklaviečių, veikia kalnų slidinėjimo centrai, lankomos viduramžių pilys.

## Nuorodos
* Mala Fatros turistinių maršrutų žemėlapis 
* *Malá Fatra – Natura 2000*, Štatna ochrana prirody SR, Banska Bistrica, 2005
Bucefalas

**Bucefalas** – Aleksandro Makedoniečio žirgas. Su juo Aleksandras keliavo ir kovėsi mūšiuose. Legenda pasakoja, kad savo žirgą Bucefalą Aleksandras sutvardė dar vaikystėje, prieš jį to niekas padaryti negalėjo. Šio žirgo garbei buvo įkurtas miestas Bucefalija.

Teigiama, kad šį žirgą Makedonijos karaliui Pilypui II 346 m. pr. m. e. pristatęs Filoneikas Tesalietis. Bucefalas kainavęs 13 talentų – įprastai žirgai kainavę maždaug triskart pigiau.

## Išnašos
Svidnica

**Svidnica** (; ; ) – miestas Silezijoje, Lenkijos pietvakariuose. 60 213 gyventojų (2011 m. duomenys). Svidnicos apskrities administracinis centras. Įsikūręs Žemutinės Silezijos vaivadijoje. Nuo 2014 m. sausio 23 d. priklauso Valbžycho aglomeracijai.

## Istorija
XIII a. gavo miesto teises. 1291–1392 m. buvo Žemutinės Silezijos Piastų kunigaikštystės sostinė.
Glaubicas Kristupas Jonas gimė Svidnica, Silezijos, ir praleido pirmuosius 37 savo gyvenimo metus.

## Miestų partnerystė
*  Švenčionys, Lietuva

## Šaltiniai
Veiherovas

**Veiherovas** () – miestas šiaurės Lenkijoje, Pamario vaivadijoje, į šiaurės vakarus nuo Gdynės. Veiherovo apskrities administracinis centras. 47 tūkst. gyventojų (2007 m.). Veikia kašubų literatūros ir muzikos muziejus.

## Istorija

1650 m. suteiktos miesto teisės.

## Miestų partnerystė
*  Švenčionys, Lietuva
## Galerija

Monument_of_Jakub_Wejher_in_Wejherowo.jpg|Paminklas Jokūbui Veiherui
Wejrowo rotesz.jpg|Rotušė
Wejrowo 34.jpg|Muziejus
Boleca.jpg|
Stary Smokovecas

**Stary Smokovecas** () – populiarus Slovakijoje kalnų kurortas Aukštuosiuose Tatruose, pietiniame Slavkovo kalno šlaite. Gyvenvietė įsikūrusi 1 010 m aukštyje virš jūros lygio, Poprado rajone. Pro čia nutiesta siaurojo elektrinio geležinkelio linija, jungianti su Popradu, Štrbske Plesu ir Tatrų Lomnica. Priklauso Aukštųjų Tatrų miestui (), kurio administraciniu centru buvo 1947–1960 m.

## Turizmas

Stary Smokovecas savo istoriją skaičiuoja nuo 1793 m. 1904 m. gyvenvietėje pastatytas *Grand Hotel* viešbutis. Į vaizdingas kalnų apylinkes veda daug pažymėtų turistinių takų. Kurorte sudarytos visos sąlygos pramogoms (kavinės, barai, restoranai, diskotekos)  ir aktyviam poilsiui (čiuožykla, uždari baseinai, naktinis slidinėjimas, pasivažinėjimas arkliais kinkytomis rogėmis). Poprade veikia uždarų ir atvirų terminių baseinų kompleksas „Aquacity“. Stary Smokovecas kartu yra ir balneologinis kurortas, kurio sanatorijose gydomi kvėpavimo takų susirgimai.

## Slidinėjimo centras

Dėl nemažo aukščio virš jūros lygio šiame regione yra puikios sąlygos slidinėjimui.  Šį kurortą mėgsta ir pradedantieji slidininkai, nes yra jiems pritaikytų trasų. Vienas populiariausių kalnų slidinėjimo centrų – „*Hrebienok*“ - įsikūręs ant pietinio Slavkovo kalno šlaito. Iš Stary Smokoveco į jį pakelia bėginis funikulierius, įveikdamas 246 m aukščio skirtumą. Slidininkus aptarnauja 6 keltuvai, kurie gali pakelti iki 3740 žmonių per valandą. Ilgiausia trasa yra 3 km. Šiame centre yra lengvo ir vidutinio sudėtingumo trasos, tačiau yra ir trasų, skirtų patyrusiems slidininkams. Čia yra ir vienintelė Tatruose apšviesta rogučių trasa (ilgis – 2,5 km).
 
## Nuorodos

* Kalnų slidinėjimo trasos Stary Smokovece ''vysoketatry.org'' svetainėje 
* Slidinėjimo kurorto aprašymas 
* Slidinėjimas Stary Smokovece
Visoke Tatrai

:: *Šis straipsnis yra apie Slovakijos miestą, apie kalnus žr. [[Aukštieji Tatrai]]*

**Visoke Tatrai** () – miestas šiaurės Slovakijoje, įsikūręs Aukštųjų Tatrų kalnuose, 1 010 m aukštyje virš jūros lygio. Populiarus kalnų slidinėjimo kurortas. Tarp šalies miestų didžiausias savo plotu, tačiau teturintis apie 4 600 gyventojų.

## Administracinis skirstymas

Visoke Tatrų miestas įkurtas apjungus keletą kalnų miestelių ir kaimų. Miestas padalintas į 3 kadastrinius rajonus, kurie, savo ruožtu, apjungia 14 gyvenviečių:
* **Štrbske Pleso** rajonas:
** Štrbske Plesas (2007 m. priskirtas **Štrba** kaimui) – Aukštųjų Tatrų miesto administracinis ir kultūrinis centras
** Podbanské
* **Stary Smokoveco** rajonas:
** Stary Smokovecas
** Dolny Smokovecas
** Horny Smokovecas
** Nova Polianka
** Novy Smokovecas
** Tatrų Polianka
** Tatrų Zrubai
* **Tatrų Lomnicos** rajonas:
** Tatrų Lomnica
** Kežmarske Žlabai
** Tatrų Kotlina
** Tatrų Lesna
** Tatrų Matliarė

## Turizmas

Miestui priklausančias gyvenvietes apjungia siaurasis elektrinis geležinkelis, yra dantytojo geležinkelio atšakos. Čia prasideda dauguma pažymėtų turistinių takų į Tatrų nacionalinio parko slėnius ir viršukalnes. Rengiamos įvairios žiemos sporto rungtynės. Kurortas pasižymi išvystyta infrastruktūra: viešbučiai, sanatorijos, pramogų ir aktyvaus poilsio bei sporo kompleksai.

Žiemą veikia kalnų slidinėjimo trasos, kurios išsidėstę 1300–1900 m aukštyje, todėl čia geriausios sąlygos slidinėjimui, o žiemos sezonas trunka ilgiausiai. Čia vyksta Europos slidinėjimo ir šuolių nuo tramplino čempionato etapai. Didžiojoje šių trasų dalyje yra dirbtinio sniego gaminimo įranga. Vieni populiariausių tarp kalnų slidinikų – Štrbske Plesas, Stary Smokovecas, Tatrų Lomnica.

## Gyventojai

## Miestai partneriai

*  Pardubicė, Čekija
*  Tatrų Bukovina, Lenkija
*  Zakopanė, Lenkija
*  Košicė, Slovakija
*  Popradas, Slovakija
*  Kežmarokas, Slovakija
*  Nosegava, Japonija

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
Juknaičiai (Ilovaiskojė)

**Juknaičiai** (, nuo 1938 m. birželio 3 d. *Meißnersrode*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Ilovaiskojė***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 3 km į šiaurę nuo Lazdynų, Trapėnų girios pietiniame pakraštyje, prie Prūdupės upelio. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Buvo vienas senesnių kaimų Pilkalnio apskrityje. Pirmąkart paminėtas 1580 m. kaip Juknaičių (*Jucknayten*) kaimas su 9 valstiečiais. Vietovardis sietinas su 1516 m. toje vietoje gyvenusiu Jukna (*Jugkna*). 1628/1635 m. kaimas žymiai praplėstas, pagal Kulmo teisę priskyrus 5,5 ūbo žemės. 1736 m. Juknaičiuose gyveno 2 vokiečių ir 8 lietuvių šeimos (1728 m. mokesčių mokėtojų sąrašuose minimi valstiečiai lietuviškomis pavardėmis: *Jesaties*, *Campelleit*, *Jocubeitis*, *Naujockatis*, *Ramosaties*, *Naujocks*). 1785 m. buvo mišrusis (baudžiauninkų ir kulmiškių) kaimas su 19 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1821 m. – kaimas su 108 gyventojais. 1854 m. Juknaičiuose buvo 15 gyvenamųjų pastatų ir 150 gyventojų.

Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus centras. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Juknaičiuose buvo 26 sodybos, 272 gyventojai, iš jų – 21 lietuvis (8 %; 3 katalikai). Juknaičiuose veikė viena seniausių mokyklų apskrityje, įkurta 1737 m.

Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. 1995 m. dar buvo išlikę senų pastatų. 1947–2008 m. buvo Chlebnikovo apylinkėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Didysis Pilkalnis

**Didysis Pilkalnis** (, nuo 1938 m. birželio 3 d. *Kallenfeld*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Meždurečė***, ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Gusevo rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kubanovkos kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskritis) kaimas.1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Gumbinės rajono (*Гумбинненский район*), vėliau Gusevo rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Maiskojės apylinkės kaimas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Kirilas Razumovskis

**Kirilas Razumovskis** (Kirill Razumovski; , 1728 m. kovo 18 d. – 1803 m. sausio 9 d.) – grafas, Rusijos imperijos politinis veikėjas, paskutinis Zaporožės kariuomenės etmonas.

## Biografija

Kirilas Razumovskis gimė ukrainiečio kazoko Grigorijaus Rozumo () ir Natalijos Demeško () šeimoje. Vyresniojo brolio Aleksėjaus (, ), imeratorienės Jelizavetos vyro dėka, Kirilas R. 1742 m. persikėlė į rūmus Sankt Peterburge.

1743 m. tapo imperatoriaus rūmų kamerjunkeris. Mokėsi Getingeno universitete ir pas Leonardą Oilerį Berlyno universitete.

1744 m. suteiktas Rusijos imperijos grafo titulas.

Brolio Aleksėjaus dėka, būdamas 18-likos metų, 1746 m. tapo mokslų akademijos prezidentu. 

1751 m. paskirtas etmonu ir persikėlė gyventi į Gluchovą (Ukraina). 1762 m. dalyvavo rūmų perversme, kurio metu į sostą įžengė carienė Jekaterina II. Panaikinus etmono laipsnį, Kirilui R. buvo suteiktas rusų generolo feldmaršalo laipsnis. 

K. Razumovskiui priklausė rūmai Sankt Peterburge, Mojkos g. 48, kuriuose 1797 m. įsikūrė Sankt Peterburgo
našlaičių prieglauda.

K. Razumovskis mirė 1803 m. sausio 9 d. Baturyne nuo infarkto ir palaidotas vietos cerkvėje.

## Šeima

1746 m. spalio 27 d. Kirilas Razumovskis vedė imperatoriaus rūmų hofdamą Jekateriną Nariškiną () (1729–1771 m.). Jiems gimė šeši sūnūs ir penkios dukros: 
* *Natalija* (1747–1837 m.), hofdama, 1772 m. ištekėjo už Nikolajaus Zagriažskio ({{ru|Николай Александрович Загряжский (1743–1821 m.).
* *[[Aleksejus Razumovskis|Aleksejus]]* (1748–1822 m.), slaptasis patarėjas, senatorius, švietimo ministras.
* *Jelizaveta* (1749–1813 m.), hofdama, 1776 m. ištekėjo už Piotro Apraksinio () (1728–1813 m.).
* *Piotras* (1751–1823 m.), vyresnysis kamerheras, 1774 m. prieš tėvo valią vedė rūmų hofdamą Sofiją () (1746–1806 m.).
* *[[Andreas Razumovski|Andrėjus]]* (1752–1836), kunigaikštis, diplomatas.
* *Darija* (1753–1762 m.), mirė būdama devynerių, palaidota motinos šeimos kape Maskvos Vysokopetrovskio vienuolyne. 
* *Ana* (1754–1808 m.), hofdama, ištekėjo už V. Vasilčikovo (). 
* *Praskovjė* (1755–1808 m.), hofdama, prieš jos valią buvo ištekinta už Generolo feldmaršalo Ivano Gudovičiaus () (1741–1820 m.).
* *Levas* (1757–1818), generolas majoras, vedė Mariją Goliciną () (1772-1865 m.).   
* *Grigorijus* (1759–1837 m.), geologas, botanikas, literatas, beveik visą gyvenimą praleido užsienyje.
**Ivanas* (1761–1802 m.), generolas majoras, pėstininkų pulko vadas.


Vaizdas:Ekaterina Razumovskay.jpg|*Jekaterina Nariškina* 
Vaizdas:Staruha Zagryazhskaya.jpg|*Natalija* 
Vaizdas:A.K. Razumovskiy by Guttenbrunn.JPG|*Aleksėjus* 
Vaizdas:Petr Razumovsky.jpg|*Piotras* 
Vaizdas:Andrei Razumovski.jpg|*Andrėjus* 
Vaizdas:Fedor Rokotov 03.jpg|*Ana* 
Vaizdas:L.K. Razumovskiy by Borovikovskiy.jpg|*Levas* 


## Nuorodos
* А. А. Васильчиков, Семейство Разумовских. Санкт-Петербург, 1880 m. 1 tomas.
Rumia

**Rumia** () – miestas Lenkijos šiaurėje, į šiaurės vakarus nuo Gdynės. 46 tūkst. gyventojų (2010 m.).

## Istorija

Miestas rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas XIII a. 1954 m. suteiktos miesto teisės.

## Miestų partnerystė
*  Švenčionys, Lietuva
Serockas

**Serockas** () - miestas vidurio Lenkijoje, į šiaurę nuo Varšuvos, prie Bugo ir Narevo santakos. 3 tūkst. gyventojų (2006 m.).

## Istorija

1417 ir 1923 m. suteiktos miesto teisės.

## Miestų partnerystė
*  Ignalina, Lietuva
Petrakavas

**Petrakãvas**  () – miestas-apskritis pietinėje Lenkijoje, į pietus nuo Lodzės. 75 903 gyventojai (2013 m. duomenys). Apskrities centras. Išvystyta kasybos, stiklo pramonės mašinų, automobilių dalių, popieriaus (dauginimo ir kopijavimo aparatams) gamyba, stiklo, tekstilės ir trikotažo, siuvimo, maisto, medienos apdirbimo, baldų, statybinių medžiagų pramonė.

## Istorija

XIII a. suteiktos miesto teisės. Carmečiu buvo Petrakavo gubernijos centras.

1975–1998 m. buvo Petrakavo vaivadijoje. Nuo 1999 m. priklauso Lodzės vaivadijai.

## Miestų partnerystė
*  Marijampolė, Lietuva

## Šaltiniai
Žninas

**Žninas** () – miestas Lenkijos vakaruose, į pietvakarius nuo Bydgoščiaus. 15 tūkst. gyventojų (2006).

## Istorija
Miestas rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1136 m. 1263 m. suteiktos miesto teisės.

## Žymūs žmonės
1756 m. gimė Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės astronomas, matematikas, filosofas, pedagogas Jonas Sniadeckis (mirė Jašiūnuose 1830 m.)

## Miestų partnerystė
*  Birštonas, Lietuva
*  Šalčininkai, Lietuva
Sasandra

**Sasandra** () – upė vakarinėje Dramblio Kaulo Kranto dalyje. Prasideda aukštumose šalies šiaurės vakaruose, susiliejus Tjenbo ir Guano upėms. Teka pietų, žemupyje – pietryčių kryptimi. Įteka į Atlanto vandenyno Gvinėjos įlanką ties Sasandros miestu.

Didžiausi intakai – Bafingas, Nzo (dešinieji), Lobas, Davas (kairieji).

Sasandra vidurupyje patvenkta, sudarytas Bujo tvenkinys. Žemupio vaga vietomis slenkstėta, daug krioklių, užtvankų. Būna patvinusi liepos–spalio laikotarpiu. Prie Sasandros įsikūrę Bujo, Subrės, Sasandros miestai. Upė teka pro Mont Peko, Tajaus nacionalinius parkus.

Upės pavadinimas kilo nuo iškraipyto portugališko žodžio *San Andrea*, kuriuo vadinta 1471 m. upės žiotyse įkurta portugalų kolonija.

## Šaltiniai
Bija (Afrikos upė)

**Bija** (*Bia*) – upė Vakarų Afrikoje; Ganos ir Dramblio Kaulo Kranto teritorijose. Prasideda vakarų Ganoje, teka džiunglėmis į pietvakarius. Paskutinį trečdalį atkarpos teka per Dramblio Kaulo Krantą. Įteka į Gvinėjos įlanką, tiksliau, į Abi lagūną.

Bija žemupyje patvenkta, sudarytas Ajamės tvenkinys. Aukštupio dalis patenka į Bijos laukinės gamtos rezervatą. Svarbiausias miestas prie upės – Aboisas (DKK).

## Šaltiniai
Rankinis 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

**[[Rankinis]] 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse** kaip oficiali olimpinė sporto šaka vyko dvyliktą kartą nuo liepos 28 d. iki rugpjūčio 12 d. Londone, Jungtinėje Karalystėje. Varžybos vyko Lonono krepšinio arenoje ir Copper Box arenoje. Iš viso olimpiadoje startavo po 12 vyrų ir moterų komandų.

## Kvalifikacija

### Vyrų

### Moterų

## Rezultatai

### Medalių lentelė

### Medallininkai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Londonas 2012
Busto Arsicijus

**Busto Arsicijus** () – miestas Italijoje, Lombardijoje, Varezės provincijoje. Miestas yra didžiausias provincijoje ir 25 km į šiaurę nuo Milano.

## Istorija

Nepaisant *Lega Nord* partijos ir jos sąjungininkų teiginių apie keltišką miesto kilmę, seniausi miesto gyventojai buvo ligūrai, kuriuos Plinijus Vyresnysis vadino laukiniais, Titas Livijus - plėšikais, o Pompėjas Tragas - nesiskutusiais ir apžėlusiais. Jie buvo geri kalviai ir samdytii kariai. Vietinis ekspertas Luigi Giavini, kad vietinis dialektas yra patyręs nedidelę ligūrų kalbos įtaką ir skiriasi nuo vakarų lombardų dialekto.

Tų laikų gyventojai degindavo Po slėnio mišką, atsilaisvinusioje vietoje statydavo namus, o pelenais patreštoje žemėje augindavo javus. Tokia gyvenvietė vadindavosi *bustum* (lot. sudegęs), o kad atskirtų nuo kitų gyvenviečių pridėjo *arsicium* („sudegęs“, o tiksliau „sausas“).

Prie gyvenvietės plėtros prisidėjo galų gentis insubrai, atvykusi per Alpes V a. pr. m. e. Teigiama, kad jie išvijo etruskus, kurie tuo metu valdė apylinkes. Busto Arsicijus buvo geroje vietoje tarp Milano ir Madžorės ežero.

Nieko tikslaus apie miestą nežinoma iki X a., kai jis pasirodo dokumentuose dabartiniu pavadinimu: *loco Busti qui dicitur Arsizio*. 1176 m. miestiečiai tikriausiai kovėsi abejose pusėse per Lenjano mūšį. XIII a. Busto Arsicijus pagarsėjo savo tekstile. Miesto augimo nestabdė feodalizmo įsigalėjimas ar maras, kuris nuniokojo miestą 1630 m., o legendos teigia, kad nuo jo apgynė Mergelė Marija, kai karšta katalikybe garsėjantys vietiniai jai meldėsi.

XIX a. vidury Busto Arsicijuje įsigalėjo pramonė ir miestas pradėtas vadinti „Italijos Mančesteriu“. 1864 m., kai Milano archivyskupu buvo iš Busto Arsicijaus kilęs Eugenio Tosi, Italijos karalius Viktoras Emanuelis II suteikė jam miesto teises. Miestu augant prie Busto Arsicijaus buvo prijungtos Borsano ir Sakonago savivaldybės 1927 m., o miestas mažai nukentėjo per Antrąjį pasaulinį karą. Taip nutiko dėl svarbios amerikiečių armijos ir Italijos partizanų bendradarbiavimo misijos mieste. Busto Arsicijus buvo svarbus karo pramonės centras, čia veikė radijo stotis. Kadangi norintys kautis išvyko į kalnus vietiniai su vokiečiais kovojo sabotažais ir streikais, tad smarkiai nukentėjo nuo žudynių ir trėmimų į koncentracijos stovyklas.

Po karo mieste sustiprėjo dešinės pakraipos politikai, o dideles pramonės įmones amžiaus antroje pusėje pakeitė mažos, dirbančios aptarnavimo sferoje.

## Miestai partneriai
*  Domodosola, Italija
*  Epinay-sur-Seine, Prancūzija
*  Nacfa, Eritrėja

## Galerija


Image:Chiesa di San Michele Arcangelo.JPG|Šv. Mykolo Archangelo bažnyčia
Image:Particolare degli affreschi della Basilica di S. Giovanni Battista (Busto Arsizio).jpg|Paveikslas Jono Krikštytojo bažnyčioje
Image:20080828BeataGiuliana1.jpg|Šv. Luidži bažnyčia
Kavali (upė)

**Kavali** () arba **Kavala** (*Cavalla*) – upė Vakarų Afrikoje, teka Gvinėjos, Liberijos ir Dramblio Kaulo Kranto teritorijomis. Prasideda Gvinėjos pietryčiuose, Nimbos masyve. Teka į pietryčius, sudaro Liberijos–Dramblio Kaulo Kranto sieną. Įteka į Atlanto vandenyno Gvinėjos įlanką 21 km į rytus nuo Harperio.

Upė pavadinta pagal joje gyvenančią žuvų rūšį. Vietiniai upės pavadinimai yra ***Jubu*** ir ***Diugu*** (*Youbou, Diougou*).
Grudziondzas

**Grùdziondzas**  (, ,  arba *Grudentia*) – miestas-apskritis Lenkijos šiaurėje, į šiaurę nuo Torunės, prie Vyslos. Nuo 1999 m. priklauso Kujavijos Pamario vaivadijai. 1975–1998 m. buvo Torunės vaivadijoje. 97 676 gyventojai (2013 m. duomenys). Išvystyta žemės ūkio mašinų, laivų įrangos, nuotekų valymo įrangos, metalo dirbinių gamyba, elektrotechnikos, gumos, avalynės, siuvimo, medienos apdirbimo, poligrafijos, statybinių medžiagų, maisto (tabako, mėsos, pieno, aliejaus, cukraus, alaus) pramonė; skaldos gamyba. Turizmas.

## Istorija

Miestas rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas XI a. 1291 m. suteiktos miesto teisės.

## Sportas
* GKS Olimpia Grudziądz futbolo klubas
* Miesto stadionas, kurio talpa 5 000 žiūrovų.

## Galerija

Graudenz Kirche.jpg|Bažnyčia
Grudziadz kolegium jez.jpg|Rotušė
MonumentOfPolishSoldierInGrudziadz.jpg|Aikštė


## Šaltiniai