Indoeuropiečių prokalbė

**Indoeuropiečių prokalbė** (**ide.**) – hipotetinė kalba, iš kurios kilo indoeuropiečių kalbos. Nėra jokių indoeuropiečių prokalbės rašytinių šaltinių, todėl ji atkuriama lyginamosios kalbotyros metodu, pasitelkiant paliudytų indoeuropiečių kalbų duomenis. Manoma, kad indoeuropiečių prokalbe kaip viena kalba buvo šnekama naujajame akmens amžiuje apytiksliai nuo 4 500 iki 2 500 metų prieš mūsų erą. Pasak šiuo metu labiausiai paplitusios kurganų hipotezės, indoeuropiečių protėvynė buvusi Ponto stepėje. Laikantis kalbų šeimų jungimo teorijų, indoeuropiečių prokalbės kilmė susijusi su įvairiomis kitomis prokalbėmis.

Indoeuropiečių prokalbėje buvo išplėtota fleksija, linksniuojamieji žodžiai turėjo tris gimines, buvo kaitomi aštuoniais linksniais, trimis skaičiais, veiksmažodis taip pat turėjo tris skaičius, bent tris pagrindinius laikus, dvi rūšis ir keturias pagrindines nuosakas.

Indoeuropiečių prokalbė buvo vardininko – galininko sandaros kalba, nors esama hipotezės ankstesniu laikotarpiu ją buvus ergatyvinės arba aktyvinės sandaros. Žodžių tvarka sakinyje buvusi laisva, pagrindinė žodžių tvarka – SOV.

Indoeuropiečių prokalbės tyrimai ir rekonstrukcija ėmė plėtotis XIX a. pradžioje, nors ir anksčiau būta tam tikrų spėjimų, kad egzistuoja bendrą prokalbę turinti indoeuropiečių kalbų šeima.

## Tyrimų istorija
XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje labai sparčiai plėtojosi istorinė lyginamoji kalbotyra. Giminingumas kalbų, kurios vėliau buvo pavadintos indoeuropiečių kalbomis, tapo akivaizdus pradėjus nagrinėti sanskritą – šventąją senovės Indijos kalbą. V. Džonsas () nustatė, kad sanskrito veiksmažodžių ir jų formų struktūra turi aiškių, tolydžių atitikmenų lotynų, senovės graikų ir gotų kalbose, o atitinkančių formų pernelyg gausu, kad jas būtų galima paaiškinti paprastu skolinimusi. Jo darbą tęsė F. Šlėgelis (), veikale „Apie indų išmintį ir kalbą“ (1808) jis lygino sanskritą, persų, graikų, vokiečių bei kitas kalbas ir pasiūlė patį terminą „lyginamoji gramatika“. F. Šlėgelis tobulino savo pirmtako teoriją ir kalbėjo apie būtinybę skirti didelį dėmesį veiksmažodžių asmenuotėms, pabrėžė morfologijos svarbą taikant „lyginamąją gramatiką“. Vis dėlto V. Džonsas ir F. Šlėgelis labiau išsakė teiginius indoeuropiečių kalbas esant giminingas, o ne jų giminingumą įrodė.

1816 m. lyginamojoje gramatikoje „Apie sanskrito asmenavimo sistemos lyginimą su graikų, lotynų, persų ir germanų kalbų asmenavimo sistema, pridedant priedą su tiksliu eiliuotu „Ramajanos“ bei „Mahabharatos“ epizodų iš originalo vertimu ir su kai kuriomis vedų ištraukomis“ F. Bopas () iš tiesų pagrindė indoeuropiečių kalbų tarpusavio giminingumą.

Beveik tuo pačiu metu ir nepriklausomai nuo F. Bopo R. Raskas () knygoje „Senõsios šiaurės kalbos paieškos“ (; parašyta 1814 m., išleista 1818 m.) įrodė germanų kalbų giminingumą su graikų, lotynų, baltų ir slavų kalbomis.

1832 m. A. Potas () publikavo pagrindinių indoeuropiečių kalbų fonetikos atitikmenų lenteles.

1838 m. F. Bopas įrodė keltų kalbų indoeuropietiškumą.

A. Šleicheris buvo pirmasis, atlikęs plataus masto indoeuropiečių prokalbės rekonstrukciją. 1861 m. jis išleido veikalą „Indogermanų kalbų lyginamosios gramatikos kompendiumas. Trumpa indogermanų prokalbės, senosios indų, senosios iranėnų, senosios graikų, senosios italikų, senosios keltų, senosios slavų, lietuvių ir senosios vokiečių kalbų fonetikos ir morfologijos apybraiža“. Norėdamas parodyti prokalbės rekonstravimo laimėjimus, jis indoeuropiečių prokalbe sukūrė pasakėčią. Be to, A. Šleicheris buvo pirmasis mokslininkas, kuris į indoeuropeistikos apyvartą įvedė lietuvių kalbos duomenis (1856 m. buvo išleista jo sudaryta lietuvių kalbos gramatika).

1868 m. jau pasirodė pirmasis etimologinis indoeuropiečių prokalbės žodynas – „Lyginamasis indogermanų kalbų žodynas“ (). Jį sudarė A. Fikas ().

1875 m. H. Hiubšmanas () įrodė, kad armėnų kalba priklauso atskirai indoeuropiečių kalbų grupei, o ne iranėnų kalboms, kaip buvo manoma iki tol.

XIX a. 8-ame dešimtmetyje indoeuropeistikos srityje tapo svarbūs vadinamieji jaunagramatikiai (). Taip juos praminė priešininkai, bet vėliau šis vardas prarado neigiamą atspalvį ir įsitvirtino kaip šios krypties atstovų pavadinimas. Jaunagramatikiams priklauso A. Leskynas (), H. Osthofas (), K. Brugmanas (), H. Paulas () ir B. Delbriukas (). Jaunagramatikių idėjos gimė Leipcigo universitete. Jaunagramtikiai teigė, kad svarbu atsižvelgti ne tik į senųjų kalbų raštijos paminklus, bet ir nagrinėti dabartinių kalbų bei jų tarmių duomenis. Be to, jaunagramatikiai ragino telktis ne vien į prokalbės rekonstrukciją, bet ir daug dėmesio skirti kalbų istorijai apskritai. Svarbiu jaunagramatikių pasiekimu laikoma tai, kad jie įvedė sampratą griežto fonetinio dėsnio, kuriam netaikomos išimtys ir kuris galioja mechaniškai, o ne priklauso nuo kalbėtojo valios. Be to, jaunagramatikiai suformulavo pokyčių pagal analogiją sąvoką, kuri įgalina paaiškinti daugybę tariamų fonetinio dėsnio išimčių.

Svarbiu indoeuropeistikos plėtotės momentu tapo jauno Šveicarijos mokslininko F. de Sosiūro () knyga „Pirminės indoeuropiečių kalbų balsių sistemos tyrimas“ (), parašytas 1878 m. ir išleistas po vienerių metų. Taikydamas vidinės rekonstrukcijos metodą, F. de Sosiūras iškėlė teoriją, kad indoeuropiečių prokalbėje turėjo būti vartojamos dvi ypatingos fonemos, „sonantiniai koeficientai“, neišlikę dukterinėse kalbose ir galėję keisti gretimo balsio kokybę. Struktūralizmo braižą turintis F. de Sosiūro požiūris kontrastavo su jaunagramatikių susitelkimu į paskirus kalbų duomenis. Jaunagramatikiai nepripažino F. de Sosiūro hipotezės, tačiau XX a. atrasta hetitų kalba J. Kurylovičiui () leido „sonantinius koeficientus“ susieti su hetitų garsu *ḫ* ir patvirtino F. de Sosiūro išvadų teisingumą.

XX a. pradžioje indoeuropeiskos centras iš Vokietijos persikėlė Prancūzijon, o tai susiję su F. de Sosiūro mokinių A. Mejė () ir Ž. Vandrieso () veikla. A. Mejė darbai apibendrina XIX a. lyginamosios kalbotyros autorių tyrimus, taip pat A. Mejė į lyginamąją kalbotyrą įnešė nemažai naujovių. Jis atsisakė A. Šleicherio primityvaus prokalbės kaip nedalomos visumos supratimo ir pabrėžė, kad prokalbėje būta dialektų. Maža to, A. Mejė teigimu, prokalbės iki galo atkurti neįmanoma, istorinės gramatikos specialistui prokalbė visų pirma turi būti abstrakti sąvoka, reiškianti šio taksono kalbų atitikmenų sistemą.

Nuo XX a. 3-iojo dešimtmečio į indoeuropeistikos apyvartą intensyviai įtraukiami anatolų kalbų duomenys, reikšmingai pakeitę mokslininkų suvokimą kokia buvo indoeuropiečių prokalbė. Be to, XX a. buvo iššifruotos Mikėnų graikų ir tocharų kalbos, kai kurie nauji duomenys buvo gauti išnagrinėjus vidurines indoiranėnų kalbas ir skurdžiai paliudytas Mitanijos, ilyrų, jai artimą mesapių, senąją venetų, trakų, dakų, frygų ir senąją makedonų kalbas.

Naująjį indoeuropeistikos laikotarpį įprasmina J. Kurylovičiaus () ir E. Benvenisto () darbai, šie kalbininkai žymiai daugiau už savo pirmtakus skyrė dėmesio vidinės rekonstrukcijos metodui.

XX a. 7-ajame – 8-ajame dešimtmečiuose V. Illič-Svityčius padėjo nostratinės teorijos pagrindus, kai bandoma į vieną makrošeimą įtraukti indoeuropiečių, Altajaus, Uralo, dravidų, kartvelų ir semitų-chamitų kalbas.

Svarbus žingsnis indoeuropeistikos istorijoje – T. Gamkrelidzės ir V. Ivanovo darbas „Indoeuropiečių kalba ir indoeuropiečiai“, jame pateikiama daug duomenų apie indoeuropiečių prokalbę, protėvynę, buitį bei kultūrą.

## Sąsajos su kitomis kalbomis

### Apžvalga
Nuo pat indoeuropeistikos, kaip mokslo, pradžios ne kartą bandyta indoeuropiečių kalbas gretinti su kitomis: malajų-polineziečių, Uralo, semitų-chamitų, kartvelų, eskimų-aleutų, ainų, etruskų – ir kitomis kalbomis.

Šiomis dienomis indoeuropeistai įvairiai vertina tiek vienokių ar kitokių makrokomparatyvistikos hipotezių patikimumą, tiek patį makrokomparatyvizmą. Tad žvelgiant į tris šiuolaikinius indoeuropiečių kalbotyros žinynus, o kiekvieno iš jų pasirodymas vertinamas kaip svarbus šios mokslo srities įvykis, pirmojo darbo autorius R. Bekesas () teigia, kad indoeuropiečių ir Uralo kalbų šeimas laikyti giminingomis yra pagrįsta, o ateityje prie indouralo kalbų būtų galima prijungti jukagyrų, čiukčių-kamčiadalų ir eskimų-aleutų kalbas; nesutikdamas su šiais teiginiais, kitos monografijos autorius M. Mejeris-Briugeris () įsitikinęs, kad indoeuropiečių kalbų šeimos giminingumo su kitomis kalbų šeimomis neįmanoma nei nuneigti, nei įrodyti; savo ruožtu trečiojo veikalo autorius L. Hercenbergas () tvirtina, kad net indoeuropiečių ir Uralo kalbų atitikmenų nepakanka, idant būtų sudaryta visavertė lyginamoji gramatika, o visi kiti makrokomparatyvizmo bandymai, jo manymu, apskritai tėra nevykusios fantastinės manipuliacijos.

### Makrokomparatyvistinės hipotezės
Danų kalbininko H. Pederseno () 1903 m. pasiūlyta ir XX a. septintajame bei vėlesniuose dešimtmečiuose Rusijos ir Ukrainos mokslininkų V. Illič-Svityčiaus, A. Dybo, S. Starostino ir A. Dolgopolskio išplėtota nostratinė hipotezė jungia daugybę ankstesnių hipotezių ir indoeuropiečių kalbas teigia esant giminingas Uralo, Altajaus, dravidų, kartvelų (seniausiais laikais ir semitų-chamitų) kalboms, ir jos visos įtrauktinos į vieną didelę kalbų makrošeimą. Jei tiksliau, šios hipotezės šalininkų manymu, indoeuropiečių asmeninių, parodomųjų ir klausiamųjų įvardžių tikėtinas giminingumas su Altajaus, Uralo, dravidų ir semitų-chamitų kalbų atitinkamais įvardžiais yra svarus įrodymas, kad egzistavo nostratinė makrošeima. Be to, nostratinės hipotezės šalininkai indoeuropiečių įvardžius yra bandę gretinti su atitinkamais elamitų, jukagyrų, nivchių, čiukčių-kamčiadalų, eskimų-aleutų kalbų įvardžiais. Vis dėlto ši hipotezė sulaukė įvairių sričių specialistų kritikos, ji laikoma ganėtinai ginčytina ir su tokiomis išvadomis nesutinka dauguma indoeuropeistų bei lyginamosios kalbotyros specialistų, į nostratinę teoriją, blogiausiu atveju, jie žvelgia kaip į visiškai klaidingą arba, geriausiu atveju, tiesiog kaip į neįtikinamą.

Pasak švedų kalbininko K. Viklundo () 1906 m. pasiūlytos hipotezės, indoeuropiečių ir Uralo kalbos yra kilusios iš bendros indouralo prokalbės. 1927 m. šią hipotezę parėmė švedų kalbininkas H. Šioldas (). 1936 m. H. Jensenas () nustatė apie 30 leksinių atitikmenų, kurie indoeuropiečių ir Uralo kalbose žymi primityvias sąvokas, taip pat kūno dalis, medžių pavadinimus, giminystės terminus bei santykius nurodančius žodžius. J. Balažas () 1965 m. savo darbe tvirtino indoeuropiečių ir Uralo kalbas esant genetiškai giminingas remdamasis tuo, kad nustatė šių kalbų fonetinės struktūros, skambesio ir parodomųjų įvardžių derinimo su vardažodžiais panašumų. Tai jis laikė svarbiausiu įrodymu, nes, jo manymu, apie tikrą giminingumą galima kalbėti tik tuomet, jei aptinkama funkcinių sutapimų, o fonetinių, leksinių ir morfologinių atitikmenų gali atsirasti dėl arealinių kalbų kontaktų bei skolinimosi. Suomių kalbininkas J. Jokis () savo fundamentaliame darbe „Uraliečiai ir indoeuropiečiai” pateikė 5 įvardžių, 10 veiksmažodžių ir 9 vardažodžių šaknis, turimas tik indoeuropiečių ir Uralo kalbose, kurios, jo manymu, gali būti kildinamos iš bendros prokalbės. Iš dabartinių indouralo kalbų hipotezės šalininkų minėtinas olandų kalbininkas A. Klukhorstas (), kuris Uralo ir būtent indoeuropietiškų anatolų kalbų artumą vertina kaip pastarųjų kalbų archajiškumo įrodymą ir kaip indoeuropiečių bei Uralo kalbų bendros kilmės patvirtinimą. Vis dėlto dauguma kalbininkų mano, kad indouralo kalbų giminingumas nėra įrodytas arba į šią hipotezę žiūri gana atsargiai.

B. Kolinderis () daugybėje 1934–1965 m. publikuotų monografijų sistemingai gynė indouralo prokalbės hipotezę, o vėliau, be Uralo kalbų, jis įrodinėjo indoeuropiečių kalbų giminingumą su jukagyrų ir hipotetinėmis Altajaus kalbomis.

Slovėnų kalbininkas B. Čopas () ne vienoje publikacijoje palaikė indouralo prokalbės egzistavimą, o ji, drauge su hipotetine Altajaus kalbų šeima ir, anot jo, galbūt su kai kuriomis kitomis kalbų šeimomis (semitų-chamitų bei hipotetine alarodų kalbų šeima, apimančia šiaurės rytų Kaukazo ir huritų-urartų kalbas), yra kilusi iš jo postuluojamos Eurazijos (nostratinės) prokalbės. Nagrinėdamas morfemų kompleksus, B. Čopas indoeuropiečių ir Uralo kalbose yra nustatęs 500 bendrų šakninių ir daugiau kaip 150 bendrų priesaginių morfemų atitikmenų, 30 bendrų skaitvardžių ir linksnių afiksų etimologijų, taip pat jis pateikė indouraliečių vardažodžių linksniavimo sistemos rekonstrukciją, iš kurios vesdinamos abiejų dukterinių prokalbių paradigmos.

Remdamasis savo atlikta rekonstrukcija, rusų kalbininkas N. Andrejevas teigė buvus borealinę kalbą, iš kurios kilo indoeuropiečių, Uralo ir Altajaus kalbų šeimos. N. Andrejevo teorija kalbininkų buvo vertinama nevienareikšmiškai: A. Martinė () rusų kalbininko darbą laikė naujovišku; rumunų kalbininko S. Paligos () manymu, borealinė teorija naudinga sateminės indoeuropiečių kalbų grupės priešistorei pažinti, ir daugybę šios teorijos teiginių galima sugretinti su M. Gimbutienės iškelta kurganų hipoteze; O. Trubačiovas atkreipė dėmesį į formalios indoeuropiečių šaknies struktūros tyrimų pažangą ir kad N. Andrejevas atskleidė ankstyvąją indoeuropiečių prokalbės žodžių su dviem priebalsiais būklę; Neroznakas borealinės kalbos teoriją pavadino „fantastine”.

Amerikiečių kalbininkas Dž. Grinbergas () indoeuropiečių kalbų šeimą kaip bendrakilmę siejo su hipotetinėmis Uralo-jukagyrų, Altajaus, čiukčių-kamčiadalų ir eskimų-aleutų kalbų šeimomis, kurios, Dž. Grinbergo manymu, yra kilusios iš vienos Eurazijos prokalbės. Makrokomparatyvinė Dž. Grinbergo metodologija, grindžiama masiniu (daugiašaliu) lyginimu, ir jo siūlomi iš Eurazijos prokalbės kilusių kalbų genetinio giminingumo įrodymai buvo sukritikuoti ir atmesti daugelio kalbininkų.

Olandų kalbininkas F. Kortlandtas () indouralo ir nivchių kalbas kildina iš hipotetinės Uralo-Sibiro prokalbės, kuri, jo manymu, savo ruožtu yra kilusi iš D. Grinbergo teikiamos Eurazijos prokalbės. Kalbėdamas apie indouralo prokalbę, F. Kortlandtas pagrindžia šių kalbų paradigminius skiemens struktūros atitikmenis ir rekonstruoja bendrą Uralo ir indoeuropiečių prokalbių veiksmažodžio pirminių formų paradigmą.

Amerikiečių kalbininkas Dž. Kolarusas (), remdamasis jo aptiktais balsių sistemos atitikmenimis, morfologine-fonologine kaita leksikos srityje, tvirtino esant genetiškai giminingas indoeuropiečių ir šiaurės vakarų Kaukazo kalbas, kurios, jo manymu, kilo iš Ponto prokalbės. Dž. Kolaruso darbai nesulaukė didelio pripažinimo ir mokslinėje literatūroje apie juos neatsiliepta palankiai. Tad, sakykime, sutikdamas su tam tikrais sutapimais, Dž. Nikolsas () vis dėlto atkreipia dėmesį, kad minėtųjų kalbų morfemų struktūra ir morfosintaksės tipai šiaip jau labai skiriasi. Gana daug autorių Dž. Kolaruso pateiktus sutapimus laiko arba indoeuropiečių skoliniais iš šiaurės vakarų Kaukazo kalbų, arba nepriklausomos lygiagrečios raidos padariniais.

1934 m. šveicarų profesorius E. Foreras () išsakė nuomonę, kad indoeuropiečių prokalbė susidarė kryžminantis dviem negiminingom kalbom. N. Trubeckojus, K. Ulenbekas (), O. Širokovas ir B. Gornungas manė, kad toks kryžminimasis vyko tarp Uralo-Altajaus ir Kaukazo-semitų tipo kalbų.

Savo ruožtu Dž. Kernsas (), savo darbe apžvelgdamas įvardžių šaknis įvairiose kalbų šeimose, daro dvi išvadas: indoeuropiečių, Uralo ir hipotetinė Altajaus kalbos yra artimos kaip kilusios iš bendros prokalbės, o šios trys kalbų šeimos su visomis kitomis ištirtomis šeimomis, jei konkrečiai – su dravidų ir semitų-chamitų, tokių sąsajų neturi.

## Protėvynė
 Indoeuropiečių protėvynės imta ieškoti jau tada, kai tik atsirado pati indoeuropeistika. Pirmieji indoeuropeistai teikė didelę reikšmę sanskrito ir seniesiems persų tekstams, ir tai darė didelę įtaką nustatant indoeuropiečių protėvynės vietą. Velso kalbininkas V. Džonsas () manė, kad indoeuropiečių protėvynė buvo Irane. Kiti mokslininkai XIX a. pradžioje teigė ją buvus Himalajuose arba tiesiog Indijos subkontinente.

Anglų kalbininkas R. Latemas () 1851 m. kritikavo hipotezes dėl indoeuropiečių protėvynės Azijoje, jis manė, kad indoiranėnai savo gyvenamosiose vietovėse pasklido vėlyvesniu laikotarpiu, o indoeuropiečių protėvynės ieškotina Europoje. Ilgainiui ši mintis pasidarė populiari ir buvo išplėtota nacionalistiškai nusiteikusių, kalbos ir rasės neatsiejančių mokslininkų, pavyzdžiui, G. Kosinos (), kuris įrodinėjo nacistinę „arijų” (iš tiesų save arijais vadino tik indoiranėnų tautos) kilmės iš šiaurės Europos (pietų Skandinavijos ir šiaurės Vokietijos) teoriją.

1886 m. vokiečių kalbininkas O. Šraderis () pasiūlė indoeuropiečių protėvyne laikyti stepių zoną prie Juodosios jūros. 1956 m. lietuvių kilmės amerikiečių mokslininkė M. Gimbutienė iškėlė kurganų hipotezę, kuria teigiama, jog indoeuropiečių protėvynė buvusi stepėse prie Volgos bei Juodosios jūros. Nuo 4500 iki 2500 metų prieš mūsų erą indoeuropiečių protėviai migravo keliomis bangomis, ir po pirmosios migracijos ėmė sklisti sparčiau, nes buvo prisijaukinę arklius.

Pasak Baltijos – Juodosios jūros hipotezės, jau mezolite (8500 – 5000 m. pr. m. e.) indoeuropiečių protėviai buvo apgyvendinę plačius kraštus nuo Baltijos iki Juodosios jūrų.

Anot Balkanų teorijos, indoeuropiečių protėvynė turėjusi būti Balkanų pusiasalyje bei Centrinėje Europoje ir tapatinama su juostinės keramikos kultūra.

Laikantis anglų archeologo K. Renfriu () iškeltos Anatolijos teorijos, indoeuropiečių prokalbė gyvavo anksčiau negu įprasta manyti, VII–VI tūkstantmetyje pr. m. e. Anatolijoje (Čatal Hiujukas laikomas indoeuropiečių gyventa vietove), o indoeuropiečių išplitimas Europoje siejamas su žemdirbių atsikėlimu iš Anatolijos į Pietryčių Europą. Šią teoriją remia V. Ševoroškinas ir A. Dolgopolskis.

Pasak Armėnijos hipotezės, indoeuropiečių prokalbė susidarė Armėnijos kalnyne. Ši hipotezė grindžiama akademikų T. Gamkrelidzės (Gruzija) ir V. Ivanovo (Rusija) darbuose.

Šiomis dienomis dėl indoeuropiečių protėvynės vietos varžosi šios pagrindinės hipotezės:
* Šiaurės – Centrinės Europos (kalbininkai L. Geiger, J. Pokorny, H. Hirt, F. Specht, G. Decsy, ir J. Krueger 2000; archeologai, antropologai ir istorikai K. Penka, M. Much 1902, G. Kossinna, G. Schwantes, L. Klein 2010)
* Pietų – Centrinės Europos arba Balkanų (kalbininkai J. Devoto 1962, I. Djakonov 1982; archeologai P. Bosch-Gimpera 1960, H. Henken, J. Makkay 1991)
* Rytų Europos arba stepių, kurganų (kalbininkai A. Schleicher, O. Schrader 1890, T. Benfey, T. Sulimirski 1968; archologai E. Waley, V. G. Childe 1926, M. Gimbutienė, J. P. Mallory 1989)
* Artimųjų Rytų, Vakarų Anatolijos, Priešakinės Azijos arba Armėnijos (kalbininkai M. Müller, T. Gamkrelidzė ir V. Ivanov 1984; archeologai C. Renfrew 1987, P. Dolukchanov 1984, M. Zvelebil 1988)
* „plačiosios protėvynės” teorija – visa Europa arba didelė jos dalis (kalbininkai N. Trubeckoj, H. Krahe, W. P. Schmid; archeologai ir istorikai H. Kühn, K. Jażdżewski, L. Killian 1983, A. Häusler 1985, L. Zalizniak, S. Konča)
* 1989 m. V. Safronovo teorija, derinanti Šiaurės – Centrinės, Pietų – Centrinės, Rytų Europos ir iš dalies Vakarų Anatolijos hipotezių elementus
* 1987 m. E. Černycho Ponto apylinkių židinio teorija, derinanti Rytų Europos ir Artimųjų Rytų hipotezes.

Pagrindinis protėvynės paieškų metodas − lingvistinė paleontologija, kai atsižvelgiama tiek į turimus įvairias realijas įvardijančius žodžius, tiek į neįvardintas sąvokas (*argumentum a silentio*), pavyzdžiui: indoeuropiečių prokalbėje nebūta kipariso, lauramedžio, alyvmedžio, alyvuogių aliejaus, vynuogės ir asilo pavadinimų, ir tai neleidžia indoeuropiečių protėvyne laikyti Viduržemio jūros baseino, arba beždžionės, dramblio, palmės ir papiruso vardų, todėl protėvynės neišeina nukelti į atogrąžas, arba gintaro pavadinimo, taigi tenka atmesti Baltijos pajūrį. Ilgą laiką dėl indoeuropiečių kalbose turimų žodžių **loḱs* 'lašiša' ir **bʰeh₂ǵos* 'bukas' buvo teigiama, kad protėvynės ieškotina Šiaurės Europoje, tačiau vėliau buvo pareikšta nuomonė, kad šiais žodžiais indoeuropiečių protėviai galėjo vadinti ne atlantinę lašišą (*Salmo salar*) ir paprastąjį buką (*Fagus sylvatica*), o upėtakį (*Salmo trutta*, veisiasi Juodojoje ir Kaspijos jūrose bei į jas įtekančiose upėse) ir rytinį (*Fagus orientalis*, auga Kaukaze) arba kryminį (*Fagus taurica*) bukus, o vėliau, kai dalis indoeuropiečių išsikėlė į Europą, šiais senaisiais žodžiais imta vadinti naujas realijas. Šiuo metu indoeuropiečių protėvynei rasti svarbesniais laikomi prokalbėje turėti bitės, medaus, midaus ir **h₁eḱwos* 'arklys' pavadinimai. Medunešės bitės nebuvo paplitusios į rytus nuo Uralo, ir tai leidžia atmesti Sibirą ir Centrinę Aziją. Hipotetinės prokalbės laikais indoeuropiečių protėviams įprasti ir didelę reikšmę turėję arkliai gyveno būtent Eurazijos stepėse, todėl protėvynė negalėjo būti Artimuosiuose Rytuose, Irane, Indostane ir Balkanuose.

## Skilimas ir dialektai

Vėliausias galimas indoeuropiečių prokalbės skilimo laikas nustatomas remiantis tuo, kad anatolų ir indoiranėnų kalbos apie 2000 m. pr. m. e. jau gyvavo kaip atskiros kalbų šakos, todėl indoeuropiečių prokalbė turėjo skilti ne vėliau kaip 2500 m. pr. m. e., o labiau tikėtina, kad ir žymiai anksčiau. Anksčiausias skilimo laikas siejamas su arklo, vežimo, jungo naudojimu, prijaukintais arkliais, avių vilnai kirpti auginimu, o tai galėjo būti ne seniau kaip 5000 m. pr. m. e., bet tikriausiai ne anksčiau kaip 4500 m. pr. m. e.

Kadangi indoeuropiečių gentys išsisklaidė, tam tikru metu vieninga indoeuropiečių prokalbė liovėsi egzistuoti ir virto atskirų kalbų grupių prokalbėmis. Pirmiausia atsiskyrė anatolų prokalbė. Atsižvelgdamas į šio atsiskyrimo senumą, E. Stertevantas () siūlė pradėti vartoti naują terminą „indohetitų kalba”, įvardijant prokalbės istorijos laikotarpį iki anatolų protėvių atsiskyrimo, o, kalbant apie laikotarpį po to, vartoti terminą „indoeuropiečių prokalbė”. Šiuo metu indohetitų hipotezei pritaria dauguma mokslininkų. Pasak kurganų teorijos, anatolų prokalbės vartotojai iš protėvynės patraukė į vakarus, į Balkanus (Černavodos ir Usatovo kultūros). Anot Anatolijos hipotezės, kaip tik anatolai liko senosiose vietovėse – indoeuropiečių protėvynėje, o visų kitų indoeuropiečių protėviai išsikėlė į Balkanus.

Indoeuropiečių prokalbės istoriją galima skirstyti į šiuos laikotarpius:

# Ankstyvasis – kalbai būdinga izoliacinė struktūra, žodžiai sudaryti iš vieno skiemens ir vienos morfemos, daugiatoniai, nekaitomi ir kalbos dalimis formaliai nesusiskirstę;
# Senasis vidurinis – kalba pasižymi agliutinavimu ir dvimorfemiais žodžiais;
# Naujasis vidurinis – pereita prie fleksinės struktūros, atsiranda galūnės, išnyksta tonai, susidaro balsių kaita, atsiskiria vardažodis ir veiksmažodis, skiriamos bendroji ir bevardė vardažodžių giminės bei du linksniai, veiksmažodžiai turi neatliktinį (infektą) ir atliktinį (perfektą) laikus;
# Senasis vėlyvasis – morfologija darosi sudėtingesnė ir pereinama prie trimorfemių kamienų, susidaro vardažodžių kilmininko linksnis ir jie įgyja skaičiaus kategoriją, veiksmažodžio laikų sistemoje pradėti vartoti aoristas ir optatyvas;
# Naujasis vėlyvasis – šaknys tematizuojamos, tema ima lietis su galūne, atsiranda konjunktyvas, moteriškoji giminė, dviskaita ir turtinga linksnių sistema.

T. Gamkrelidzė ir V. Ivanovas teikia tokius indoeuropiečių kalbų grupių (pradžioje – tik prokalbės dialektų) atsiskyrimo etapus:
# Kalbinės vienovės laikotarpis;
# Indoeuropiečių prokalbė skyla į du dialektinius arealus: A (būsimų anatolų, tocharų ir italikų-keltų-ilyrų prokalbės) ir B (būsimų baltų-slavų-germanų bei graikų-armėnų-indoiranėnų prokalbės);
# Atsiskiria anatolų prokalbė;
# Padidėja A ir B arealų skirtumai;
# Atsiskiria tocharų prokalbė ir B arealas skyla į dvi dalis: baltų–slavų–germanų ir graikų-armėnų-indoiranėnų;
# Graikų, armėnų-indoiranėnų, baltų-slavų, germanų, italikų, keltų, tocharų ir anatolų prokalbių egzistavimo laikotarpis. Be to, tuo metu vyko kontaktai tarp šių prokalbių: graikų ir armėnų-indoiranėnų; armėnų-indoiranėnų ir baltų-slavų; germanų, italikų ir keltų;
# Atsiskiria armėnų prokalbė.

## Dukterinių kalbų šeimos
Toliau nurodytame sąraše iš ide. kilusios prokalbės ir jų kalbų šeimos pateikiamos pagal teorinį glotochronologinį eiliškumą:

**Vertinimas**

 *Nusistovėjęs grupavimas*

 *Ginčytinas grupavimas*

Menkai paliudytos žemyno keltų galų, lepontų, keltiberų kalbos, žinomos iš vietovardžių, asmenvardžių, trumpų įrašų ir substrato.

Balkanų pusiasalyje ir arti jo vartotos kalbos (dakų, frygų, trakų, ilyrų) neįtraukiamos nė į vieną indoeuropiečių kalbų šeimą, nes jos taip prastai paliudytos, kad patikimai klasifikuoti neįmanoma. Esama dar keleto šykščiai paliudytų kalbų: mizų, mesapių, senoji makedonų, senoji venetų ir kt. Šias kalbas teikiama vadinti paleobalkanų (senosiomis Balkanų) kalbomis. Dalis kalbininkų albanų kalbą laiko tolima ilyrų kalbos palikuone, o armėnų kalbą – trakų-frygų. Savo ruožtu graikų kalba gali būti jungiama į hipotetinį graikų-frygų pogrupį, tokiu būdu suponuojant genetinį graikų-frygų-armėnų kalbų ryšį. Kitų kalbininkų, pavyzdžiui, Ronaldo I Kimo (*Ronald I Kim*) manymu, armėnų kalba artimesnė ne graikų, o indoiranėnų ir baltų-slavų kalboms. Kita vertus, esama hipotezės, kad galėjusi egzistuoti graikų-armėnų-indoiranėnų dukterinė prokalbė, ir armėnų kalba užimanti tarpinę padėtį tarp graikų ir indoiranėnų kalbų.

## Transkripcijos variantai
Šiame straipsnyje pasitaiko formų užrašymo variantų, nes skirtingi autoriai linkę rinktis vieną iš keleto galimybių. Iš esmės skiriasi šiuodu žymėjimo atvejai:
# **Formos su laringalais arba be jų.** Laringalų teorijos šalininkai tam tikrais atvejais trumpuosius balsius **e*, **a*, **o* kildina iš balsių junginių su laringalais, todėl pamatu ima balsį **e* ir šias tris fonemas perteikia kaip **h₁e*, **h₂e*, **h₃e*. Vadinasi, variantai ***'h₁e**smi'' – ''***e**smi'' 'esu', ****h₂e*'ḱs-* – ****a**ḱs-* 'ašis', ****h₃e**ḱteh₃* – ****o**ḱtō* 'aštuoni' yra lygiaverčiai. Atitinkamai ilgųjų balsių **ē*, **ā*, **ō* vietoje gali būti rekonstruojami junginiai **eh₁*, **eh₂*, **eh₃*. Visi laringalai, išnykdami po trumpųjų balsių, juos pailgina. Iš to išplaukia variantai **m**eh₁*** – **m**ē*** 'ne', **bʰr**eh₂**tēr* – **bʰr**ā**tēr* 'brolis', **gʷ**eh₃**us* – **gʷ**ō**ws* 'karvė', **gʷ**ih₃**wós* – **gʷ**ī**wós* 'gyvas', **s**uH**nus* – **s**ū**nus* 'sūnus', **bʰér**oh₂*** – **bʰér**ō*** 'nešu', [[Aoristas|aoristo]] dviskaitos III a. galūnė **-t**eh₂**m* – **-t**ā**m* ir kita. Pažymėtina, kad ilgųjų balsių susidarymas ne visada aiškintinas laringalų poveikiu.<br />
# *'Pusbalsių **w* ir **y* žymėjimas.** Abilūpinis pusbalsis *''w'' tikriausiai tartas kaip [[Anglų kalba|anglų k.]] ''w'' (pvz., ***w*'e* 'mes'), o palatalinis pusbalsis **y* − kaip [[Lietuvių kalba|lietuvių k.]] neskiemeninis *i* (pvz., *kalna**i***): **w* niekada nežymi priebalsio *v*, o **y* – niekada nenurodo ilgojo balsio *y*, kaip lietuvių kalboje. Pusbalsiai **w* ir **y*, būdami glaudžiai susiję su [[Balsis|balsiais]] **u* ir **i*, gali būti vartojami žymint antrąjį [[Dvibalsis|dvibalsių]] dėmenį, pavyzdžiui, **ow*, **ey* yra tapatu užrašymui **ou*, **ei*. Pusbalsiai **w* ir **y* [[Indoeuropeistika|indoeuropeistų]] dar žymimi kaip **ṷ*, **i̯* arba, supaprastinant rašybą, kaip **u*, **i*. Todėl **duoh₁* 'du' tolygu užrašymui **dwoh₁* arba **dṷoh₁* ir nebus tariama su liet. dvibalsiu *uo* (jo ide. nebuvo), **treies* 'trys' atitinka užrašymą **treyes* arba **trei̯es* (netariant dvibalsio *ie*, kurio ide. taip pat nėra), o **(to)sio* 'to' yra tapatu **(to)syo* arba **(to)si̯o*. Tas pats pasakytina apie **kʷetuōr* 'keturi', **teue* 'tavęs', **duidḱmti* 'dvidešimt', **h₁eios* 'iš anų' ir kitas panašias formas.

[[Akūtas|Akūtu]] (´) žymima kirčio vieta, tačiau ji nurodoma ne visada. Akūtas virš [[Priebalsis|priebalsių]] **ḱ*, **ǵ*, **ǵʰ* žymi jų minkštumą. Lankelis virš balsio rodo jo trumpumą, [[Brūkšnelis (diakritinis ženklas)|brūkšnelis]] – ilgumą. Pagal nutylėtą susitarimą, balsis be brūkšnelio yra trumpasis. Kai balsio ilgumas neaiškus, jis rašomas ir su lankeliu, ir su brūkšneliu, pavyzdžiui, **n**ō̆**s* 'mūsų; mums; mus'. [[Tuščia aibė|Tuščios aibės]] ženklas (*ø*) žymi [[Kalbos garsas|garso]] ar [[Morfema|morfemos]] nebuvimą.

Visos rekonstruotos formos žymimos žvaigždute (*).

== Fonetika ir fonologija ==

=== Priebalsiai ===

==== Uždarumos priebalsių eilių skaičius ir kokybė ====

Lyginamosios kalbotyros priešaušryje keturių sprogstamųjų priebalsių sistema, kaip ir visos kitos sistemos, buvo rekonstruojama dėl to, kad buvo teikiama pirmenybė sanskritui ir į prokalbę beveik mechaniškai perkeliama dauguma jo ypatybių. Klasikinė keturių eilių rekonstrukcija atrodo taip:


Šios schemos laikėsi [[Karl Brugmann|K. Brugmanas]] (), [[Augustas Leskynas|A. Leskynas]] (), [[Filipas Fortunatovas|F. Fortunatovas]], [[Antoine Meillet|A. Mejė]] (), [[Osvaldas Semerenis|O. Semerenis]] (), [[Thomas Burrow|T. Barou]] ().*

1891 m. F. de Sosiūras () įrodė, kad duslieji aspiruotieji priebalsiai yra antriniai, mat jie susidarė susijungus paprastiems dusliesiems sprogstamiesiems priebalsiams su laringalais.

Keturių eilių priebalsių kritikai pateikia tokius argumentus:
* tėra viena kita leksema, kuriai būtų galima rekonstruoti dusliuosius aspiruotuosius priebalsius;
* nėra jokios sanskrito dusliųjų aspiruotųjų ir kitų kalbų uždarumos priebalsių atitikmenų sistemos;
* keturių eilių priebalsių sistema fonologiškai būtų buvusi ganėtinai patvari, vadinasi, būtų turėjusi išlikti daugumoje dukterinių kalbų, o ne tiktai indoiranėnų šakoje.

Kaip keturių eilių sistemos alternatyva, buvo pasiūlyta trijų priebalsių eilių rekonstrukcija − be dusliųjų aspiruotųjų:

Bet ir ši rekonstrukcija turėjo trūkumų:
* Pirmasis trūkumas, į kurį atkreipė dėmesį R. Jakobsonas (), yra tas, kad skardžiųjų aspiruotųjų eilės rekonstrukcija be dusliųjų aspiruotųjų eilės tipologiškai nepatikima. Kaip atsakas į šią kritiką paprastai pateikiama Borneo salos kelabitų kalba, kurioje vartojami skardieji aspiruotieji priebalsiai, tačiau nėra dusliųjų aspirantų.
* Kitas trūkumas, kurį pastebėjo H. Pedersenas (), yra toks, kad indoeuropiečių prokalbėje paprastas sprogstamasis **b* pasitaiko itin retai, jis beveik nevartojamas, nors, laikantis tokios tipologijos, labiau reikėtų tikėtis, jog nerasime dusliojo priebalsio **p*, o ne skardžiojo **b.*

Dėl tradicinės trijų eilių rekonstrukcijos spragų mokslininkai buvo priverti arba vėl atsigręžti į keturių eilių sistemą, arba ieškoti kitų galimų rekonstravimo sprendinių.

1957 m. N. Andrejevas iškėlė prielaidą, kad uždarumos priebalsiai indoeuropiečių prokalbėje skyrėsi ne skardumu – duslumu, o stiprumu – silpnumu, pavyzdžiui, kaip korėjiečių kalboje. Todėl N. Andrejevas tradicinius dusliuosius priebalsius siūlė vertinti kaip dusliuosius stipriuosius, skardžiuosius – kaip dusliuosius silpnuosius, o skardžiuosius aspiruotuosius – kaip dusliuosius aspiruotuosius.

Tokiu būdu L. Hercenbergo () hipotezė tapo vienos iš alternatyvių rekonstrukcijų pagrindu. Šios hipotezės esmė ta, kad indoeuropiečių prokalbei teikiamos tik dvi uždarumos priebalsių eilės – skardieji ir duslieji priebalsiai, o dėl prozodijos ypatybės („laringalinio tono”) skardieji aspirantai turėję susidaryti tik kai kuriuose indoeuropiečių dialektuose.

1972 m. T. Gamkrelidzės ir V. Ivanovo, o nepriklausomai nuo jų – 1973 m. P. Hoperio (), iškelta glotalinė teorija atvedė į naują etapą (glotalizuoti garsai tariami užgniaužta balsaskyle). Ši schema buvo sudaryta, siekiant užpildyti ankstesniųjų sistemų spragas:

Ši teorija įgalino kitaip interpretuoti Grasmano () ir Bartolomė () dėsnius, suteikė naujų prasmių ir Grimo () dėsniui.

Glotalinės teorijos priešininkai išsako abejones dėl galimybių glotalizuotus uždarumos priebalsius suskardinti, jie atkreipia dėmesį į tai, kad toks reiškinys tipologiškai retas. Be to, glotalizuotų uždarumos priebalsių suskardėjimas žodžio pradžioje apskritai nepaliudytas nė vienoje pasaulio kalboje. Glotalinės teorijos kritikai dar pažymi, kad skardžiųjų aspiruotųjų priebalsių eilė be dusliųjų aspiruotųjų eilės yra labai retas, tačiau pasaulio kalbose pasitaikantis reiškinys, taip pat atkreipia dėmesį, kad indoeuropiečių prokalbėje priebalsis **b* pasitaiko retai, bet vis dėlto jis yra.

Esama nemaža kartvelų ir indoeuropiečių gretybių, kurios atskleidžia, kad karvelų prokalbės glotalizuotieji atitinka indoeuropiečių prokalbės dusliuosius priebalsius, o ide. „glotalizuotieji” – kartvelų prokalbės dusliuosius. Nesvarbu, ar šie žodžiai būtų laikomi skoliniais, ar bendrakilmiais, tokie atitikmenys verčia manyti, kad T. Gamkrelidzės ir V. Ivanovo rekonstruota glotalizuotųjų priebalsių eilė buvo tariama ne glotalizuotai, o kažkaip kitaip.

#### Gomurinių priebalsių skaičius
Laikantis tradicinės rekonstrukcijos, indoeuropiečių prokalbėje buvo trys gomurinių priebalsių eilės: palataliniai (suminkštintieji), paprastieji ir lūpų gomuriniai. Vienose indoeuropiečių kalbose paprastieji gomuriniai sutapo su palataliniais, kitose – palataliniai su lūpų gomuriniais ir virto afrikatomis arba pučiamaisiais priebalsiais. Pagal šią ypatybę indoeuropiečių kalbos skirstomos į kentumines ir satemines (ide. **ḱṃtom* 'šimtas' >  ir ). XIX a. buvo manoma, kad *centum* – *satəm* izoglosa indoeuropiečių dialektus geografiškai dalija į vakarinius (*centum*) ir rytinius (*satəm*). Rytiniame indoeuropiečių kalbų paplitimo areale atradus kentumines anatolų ir tocharų kalbas paaiškėjo, kad toks geografinis skirstymas neteisingas.

Daugybė mokslininkų abejojo, kad indoeuropiečių prokalbėje egzistavo tokia sudėtinga gomurinių priebalsių sistema. Pagrindinis argumentas buvo tas, kad ji neišlaikyta nė vienoje dukterinėje kalboje. H. Hirtas (), A. Mejė (), A. Savčenka pirmine laikė kentuminių kalbų sistemą, turinčią paprastuosius ir lūpų gomurinius priebalsius. J. Kurylovičius () teigė priešingai, senesne laikė sateminių kalbų sistemą su paprastaisiais ir palataliniais gomuriniais. Galiausiai kalbininkai bulgaras S. Mladenovas ir lenkas J. Safarevičius () indoeuropiečių prokalbei rekonstravo tik vieną paprastųjų gomurinių eilę, skirtingai pakitusią kentuminėse ir sateminėse kalbose.

Luvių, armėnų ir albanų kalbų duomenys byloja tradicinės trijų gomurinių priebalsių eilių rekonstrukcijos naudai.

#### Pučiamieji priebalsiai
Tradicinė nuomonė tokia, kad indoeuropiečių prokalbėje buvo tik vienas pučiamasis priebalsis **s* (nepaisant to, kad galbūt ir laringalai buvo pučiamieji priebalsiai), o jo variantas (alofonas) prieš skardžiuosius priebalsius buvo **z.* Kai kurie kalbininkai ne kartą yra bandę indoeuropiečių prokalbei rekonstruoti daugiau pučiamųjų priebalsių. Pirmasis tai padaryti mėgino K. Brugmanas (), norėjęs rekonstruoti keturis tarpdantinius pučiamuosius priebalsius **Þ*, **Þʰ*, **ð*, **ðʰ*. Šiuo metu nustatyta, kad vietoj Brugmano pučiamųjų turėti *TK* tipo uždarumos priebalsių junginiai (kai *T* − bet koks dantinis uždarumos, o *K* – bet koks gomurinis uždarumos priebalsis). Vėliau T. Gamkrelidzė ir V. Ivanovas, remdamiesi negausiais pavyzdžiais, be **s*, indoeuropiečių prokalbei teikė rekonstruoti dar du pučiamuosius priebalsius: **ś* ir **śʷ.*

#### Laringalų skaičius
Pradinė laringalų teorijos versija darbe „Straipsnis apie pirminę indoeuropiečių kalbų balsių sistemą” 1879 m. buvo pasiūlyta F. de Sosiūro (). Tam tikrą sanskrito priesagų balsių kaitą jis aiškino nė vienoje gyvojoje indoeuropiečių kalboje neišlikusio „sonantinio koeficiento” poveikiu. Vėliau, kai buvo atrasta ir iššifruota hetitų kalba, 1927 m. J. Kurylovičius () „sonantinį koeficientą” susiejo su šios kalbos laringaline (gerkline) fonema, nes hetitų kalboje šis laringalas aptinkamas būtent tose padėtyse, kur, Sosiūro manymu, turėjo būti „sonantinis koeficientas”. Taip pat buvo nustatyta, kad išnykdami laringalai turėjo didelę įtaką gretimų balsių kiekybei ir kokybei. Vis dėlto iki šiol mokslininkų nuomonės skiriasi, kiek laringalų galėjo būti indoeuropiečių prokalbėje, laringalų apskaičiavimo skirtumai labai dideli – siūloma nuo vieno iki dešimt laringalų. Šiuo metu paprastai nurodomi trys laringalai, sutartinai jie žymimi arba **h₁, *h₂, *h₃*, arba **H₁, *H₂, *H₃*, arba **ǝ₁, *ǝ₂, *ǝ₃* (apibendrintai – **H*). Tikrasis jų tarimas nežinomas.

Pagal tai, kaip nuo laringalų pakinta balsio **e* kokybė, jie gali būti vadinami:
* ***h₁** – neutralusis laringalas (**h₁e* > **e*)
* ***h₂** – *a* laringalas (**h₂e* > **a*)
* ***h₃** – *o* laringalas (**h₃e* > **o*)
Išnykdami po balsių, laringalai juos dar ir pailgino: **eh₁* > **ē*, **eh₂* > **ā*, **eh₃* > **ō*; **a*, **i*, **o*, **u* + **h₁*, **h₂*, **h₃* > **ā*, **ī*, **ō*, **ū*.

#### Sutartinė ide. priebalsių rekonstrukcija

Šiuo metu įprasčiausia tokia indoeuropiečių prokalbės priebalsių sistemos rekonstrukcija:

* ***Pastabos***:
**1** Rekonstruotuose žodžiuose visi aspiruotieji priebalsiai gali būti žymimi ne pakeltąja maža *h* (*bʰ*, *dʰ*), o įprastine mažąja (*bh, dh*).

**2** *w*, *y* indoeuropeistikoje gali būti žymimi ir kaip *ṷ, i̯*.

### Balsiai
Manydamas, kad sanskrito balsių sistema senoviškiausia, A. Šleicheris () indoeuropiečių prokalbei rekonstravo tik šešis balsius (**u*, **i* ir **a* bei ilgąsias jų poras), o balsių **e* ir **o*, turimų, pavyzdžiui, lotynų ir senojoje graikų kalbose, į ide. sistemą neįtraukė.

XIX a. aštuntojo dešimtmečio pabaigoje nustačius senosios indų kalbos palatalizacijos dėsnius, buvo įrodyta, kad sanskrito balsynas − antrinis, ir ide. egzistavo taip pat ir balsiai **e* bei **o*.

Vėliau buvo keliamas klausimas, ar galima į indoeuropiečių prokalbės balsių sistemą įtraukti balsius **u* ir **i*. M. Viljanuevos Svensono () manymu, struktūriškai jie priklauso pusbalsiams **w*, **y* (= **ṷ*, **i̯*), yra jų variantai, tačiau tradicinei ide. balsių rekonstrukcijai **u*, **i* teikiami.

Kadangi balsis **a* indoeuropiečių prokalbėje labai retas, buvo iškelta hipotezė, kad prokalbėje **a* iš viso nebūta, ir iš junginio **h₂e* šis garsas atsirado jau atskirose kalbose. Vis dėlto esama atvejų, kai laringalų teorija jis nepaaiškinamas, tad ide. balsių sistemai rekonstruojamas.

Z. Zinkevičius atkreipia dėmesį, kad balsius **a*, **o*, **ē*, **ā*, **ō* kildinant iš balsio **e* junginių su laringalais (žr. „Laringalų skaičius“), o balsius **i*, **u*, kai kurių tyrėjų manymu, laikant dvibalsių kaitos **ey : *oy*, **ew : *ow* silpnuoju laipsniu tektų daryti išvadą, kad ide. tebuvo vienintelis balsis **e*, tačiau, anot Z. Zinkevičiaus, pasaulyje lyg ir nėra vieną balsį teturinčių kalbų, todėl vargu ar ide. galėjo pasižymėti nė vienai kalbai nebūdinga ypatybe. M. Viljanueva Svensonas () teigia, kad jau indoeuropiečių prokalbėje junginiai **eh₂, *h₂e, *eh₃, *h₃e* buvo virtę **ah₂, *h₂a, *oh₃, *h₃o*, tačiau šiuos junginius nuspręsta žymėti su balsiu **e*, nes taip yra taupiau ir morfologiškai aiškiau.

Laringalų teorijos šalininkų teigimu, ilgieji balsiai atsirado dėl kompensacinio pailgėjimo išnykus laringalams arba susiliejus balsiams: sakykime, **wiHrós* (= **ṷiHrós*) > **wīrós* (= **ṷīrós*) 'vyras'; **wiHró-ey* (= **ṷiHró-ei*) > **wīrōy* (= **ṷīrōi*) 'vyrui'. Tačiau bandymai rekonstruoti ide. sistemą be ilgųjų balsių buvo nesėkmingi, nors sutinkama, kad jie turėjo būti retoki.

Remiantis tuo, kad kai kuriuose indoiranėnų žodžiuose *i* kitose indoeuropiečių kalbose atitinka *a*, jaunagramatikių buvo rekonstruotas *schwa primum*, t. y. redukuotas neapibrėžtos kokybės balsis „pirminis šva”, žymimas raide **ə*. Pirminis šva, anot laringalų teorijos, atsirado subalsinus laringalus, pvz., sanskrito *p*'i**tár-'' < ide. < *''pəh₂tér-'' < *''ph₂tér-'' 'tėvas'. Todėl, laikantis šios teorijos, pirminio šva rekonstrukcija nereikalinga ir yra pasenusi.

Jei ide. žodžio pradžioje pasitaikydavo dviejų sprogstamųjų ir [[Sklandieji priebalsiai|balsingojo priebalsio]] (sonanto, pusbalsio) samplaika, tai tarp sprogstamųjų priebalsių atsirasdavo įterptinis redukuotas balsis (vadinamasis ''schwa secundum'' – „antrinis šva”), žymimas raidėmis ''*<big>ₑ</big>'', ''*<big>ₔ</big>'' arba, kaip ir pirminis šva, – ''*ə'', pvz.: ide. *''kʷtwor-'' (= *''k<small><sup>u̯</sup></small>tu̯or-'') > *''kʷ<big>ₑ</big>twor-'' (= *''k<small><sup>u̯</sup></small><big>ₑ</big>tu̯or-'') 'keturi'.

Atsižvelgiant į visa tai, indoeuropiečių prokalbei rekonstruojami penki trumpieji ir penki ilgieji balsiai.

**Pabrėžtina**, kad ilgieji balsiai ''*ī'', ''*ū'' (neretai ir ''*ā'') aiškinami kompensaciniu pailgėjimu išnykus [[Laringalai|laringalui]], yra antriniai, todėl pateikiami skliausteliuose.


==== Dvibalsiai ====
Balsiai ''*e'', ''*o'', ''*a'' su balsiais ''*u'', ''*i'' (arba su pusbalsiais ''*w'', ''*y'') sudarydavo šešis [[Dvibalsis|dvibalsius]] ''*ei, *oi,*ai, *eu, *ou, *au''. Indoeuropeistikoje jie taip pat gali būti žymimi ''*ei̯, *oi̯, *ai̯, *eṷ, *oṷ, *aṷ'' arba ''*ey, *oy, *ay, *ew, *ow, *aw''. Visi trys užrašymo variantai lygiaverčiai. Balsiai galėdavo sudaryti junginius ir su [[Sklandieji priebalsiai|balsingaisiais priebalsiais]] (sonantais) ''*r, *l, *m, *n''.

Retokai, bet pasitaikydavo ir ilgųjų grynųjų bei mišriųjų dvibalsių su ilguoju pradžios dėmeniu (''*ē, *ō, (*ā)'' + ''*w, *y, *r, *l, *m, *n''). Ilgieji variantai dažniau sutinkami [[Galūnė (kalbotyra)|galūnėse]] ir [[Priesaga|priesagose]] (ide. [[Vienaskaita|vns]]. [[Vietininkas|viet.]] ''*suHnḗw ~ *suHnṓw'' 'sūnuje', [[Vienaskaita|vns.]] [[Naudininkas|naud.]] ''*wīrṓy'' < ''*wiHróey'' 'vyrui', [[Vienaskaita|vns]]. [[vardininkas|vard.]] ''*ph₂tḗr'' 'tėvas'). Dėl ilgųjų junginių žodžio gale taip pat žr. straipsnį „[[Semerenio dėsnis]]“.

Ilgieji dvibalsiai turimi ir vadinamojo [[Narten esamasis laikas|Narten tipo esamajame laike]] bei sigmatiniame [[aoristas|aoriste]] (ide. es. l. ''*stḗuti'' '(jis) gìria', sig. aor. ''*h₂ḗisst'' '(jis) ieškojo'). Tačiau dvibalsiais jie visi laikytini tik [[fonetika|fonetikos]] atžvilgiu, nes [[fonologija|fonologiškai]] sudarė [[Fonema|dvifonemius]] junginius.

Kadangi ilgasis ''*ā'' dažniausiai laikomas vėlesnių fonologinių pokyčių padaru, dvibalsiai su juo pateikiami skliausteliuose. Indoeuropiečių prokalbės dvibalsių eilė ir pakilimas pagal pirmąjį dėmenį:


==== Skiemeniniai sonantai ====
Tarp priebalsių [[Sklandieji priebalsiai|sonantai]] ''*r, *l, *m, *n'' indoeuropiečių prokalbėje buvo vartojami kaip balsiai – sudarydavo skiemenį, pavyzdžiui, *''wĺ̥kʷos'' 'vilkas'. Tik skiemeninis (balsinis) ''ṛ'' išlikęs sanskrite, o ''*ḷ, *ṃ'' ir ''*ṇ'' yra rekonstruoti. Skiemeniniai sonantai buvo neskiemeninių variantai ([[Alofonas|alofonai]]).

=== Morfonologija (žodžio sandara ir balsių kaita) ===
Ide. žodžio sandarą galima perteikti formule ''[[Šaknis (kalbotyra)|šaknis]] (+ [[priesaga]]<sub>1</sub>…priesaga<sub>n</sub>) + [[Galūnė (kalbotyra)|galūnė]]''. Indoeuropiečių prokalbėje [[Priešdėlis|priešdėliai]] nebuvo vartojami. Šakniai buvo būdinga ''CVC'' struktūra (kai ''C'' – bet kuris [[priebalsis]], o ''V'' – bet kuris [[balsis]]), taip pat galėjo būti ''CV'', ''CVCC'', ''CCVC'', ''CCVCC'' ir ''sCCVC'' bei ''sCCVCC'' struktūros šaknų. Vienoje šaknyje negalėjo būti vartojami dusliojo paprastojo ir aspiruoto skardžiojo sprogstamojo priebalsių deriniai (TeDʰ arba DʰeT), du skardieji sprogstamieji priebalsiai (DeD), du vienodi sprogstamieji priebalsiai (''*kek-'', ''*tet-'').

Ide. egzistavo balsių kaita (ãbliautas, apofònija) – reguliari balsių kaitaliojimosi sistema. Balsių kaita gali būti kiekybinė ir kokybinė. Paprastai išskiriami trys pagrindiniai kiekybinės balsių kaitos laipsniai: nykstamasis (kitaip – nulinis; balsis išnyksta), pamatinis ir pailgintasis. Vykstant kokybinei kaitai, *''e'' kaitaliojasi su *''o''. Šie balsiai ir jų ilgieji variantai kaitaliojasi ir sudarydami [[Dvibalsis|dvibalsius]] su sonantais ([[Sklandieji priebalsiai|balsingaisiais priebalsiais]]) ''*l'', ''*m'', ''*n'', ''*r'' bei balsiais ar [[Pusbalsiai|pusbalsiais]] ''*i'' ''(*y)'', ''*u'' (''*w'').

Vykstant tiek kiekybinei, tiek kokybinei kaitai, iš viso šaknis gali turėti penkis variantus:



Nors teoriškai kiekviena ide. žodžio šaknis arba sudėtingesnė priesaga gali turėti visus laipsnius, iš tikrųjų taip nutikdavo retai.

Jei junginiuose ''*e, *ē, *o, *ō'' + ''*l, *m, *n, *r, *i (*y), *u (*w)'' balsiai ''*e, *ē, *o, *ō'' iškrenta ir lieka tik kitas junginio dėmuo, sakoma, kad turimas silpnasis laipsnis.

Ide. retkarčiais pasitaikydavo balsį ''*a'' pamatiniame laipsnyje turinčių šaknų. Galbūt tokiu atveju vyko ''*a ~ *Ø ~ *ā'' kaita.

=== Kirčiavimas ===

==== Kirčio vieta ====
Dažniausiai kirčio vieta nustatoma remiantis [[Vedų kalba|vedų sanskrito]] ir [[Senoji graikų kalba|senosios graikų kalbos]] atitikmenimis, kartais atsižvelgiama į [[germanų kalbos|germanų]], retsykiais – į [[baltų kalbos|baltų]], [[slavų kalbos|slavų]] ir [[Anatolų kalbos|anatolų]] kalbų duomenis.



Nepaisant to, kroatų kalbininko M. Kapovičiaus () apskaičiavimais, maždaug ketvirtadalio graikų ir vedų sanskrito kalbų gretybių kirčio vieta nesutampa. Pavyzdžiui:

* ἀγρός (agrós) – ájraḥ 'laukas';
* ἑκυρός (hekurós) – śváśuraḥ 'šẽšuras (vyro tėvas)'.

Rekonstruojant kirčio kilnojimąsi daiktavardžio [[Paradigma (kalbotyra)|paradigmoje]], taip pat remiamasi vedų sanskrito ir senąja graikų kalbomis:



Senosios graikų kalbos ir vedų sanskrito duomenys indoeuropiečių prokalbei leidžia atkurti dvi [[Kirčiuotė|kirčiuotes]]: baritoninę (kirtis [[Šaknis (kalbotyra)|šaknyje]]) ir kilnojamąją-oksitoninę ([[kirtis]] iš [[Galūnė (kalbotyra)|galūnės]] šokinėja į šaknį ar [[Kamienas (kalbotyra)|kamieną]]).

[[1926]] m. [[Holger Pedersen|H. Pedersenas]] () indoeuropiečių prokalbės [[Daiktavardis|daiktavardžius]] suskirstė į dvi kirčiavimo-balsių kaitos klases: stipriuosiuose linksniuose ([[Vardininkas|vardininke]], [[Galininkas|galininke]] ir [[Šauksmininkas|šauksmininke]]) kirčiuojamus [[Priesaga|priesagose]], silpnuosiuose linksniuose – galūnėje (pagal dabartinę terminologiją – histerokinetinė klasė), ir stipriuosiuose linksniuose turinčius kirčiuotą šaknį, kituose linksniuose – [[Priesaga|priesagą]] (proterokinetinė klasė).

D. Adamsas () ir Dž. Meloris () dar išskiria akrostatinę (visada kirčiuota šaknis) bei amfikinetinę (stipriuosiuose linksniuose kirčiuota šaknis, silpnuosiuose – galūnė) klases.



M. Mejeris-Briugeris () išskiria tris nekilnojamojo kirčio klases – akrostatinę (kirtis šaknyje), mezostatinę (kirtis priesagoje) ir teleutostatinę (kirtis galūnėje) – ir keturias kilnojamojo kirčio klases: proterokinetinę (kirtis šaknyje ir priesagoje), histerokinetinę (kirtis priesagoje ir galūnėje), amfikinetinę (kirtis šaknyje ir galūnėje) bei holokinetinę, t. y. amfikinetinę daugiaskiemeniuose žodžiuose (kirtis šaknyje, priesagoje ir galūnėje).

Tematiniams daiktavardžiams buvo būdingesnis pastovus kirtis, o atematiniams − kilnojamasis.

Rekonstruojant kirčio šokinėjimą [[Veiksmažodis|veiksmažodžio]] paradigmoje, daugiausia tenka remtis vien vedų sanskrito duomenimis (senojoje graikų kalboje galioja pirminę sistemą iškreipiantis trijų skiemenų dėsnis). Hetitų kalbos ''-mi'' asmenuotei buvo būdingas kilnojamasis kirtis, o ''-ḫi'' asmenuotei – baritoninis (šakninis), ir tokį kirčiavimą V. Ivanovas teikia indoeuropiečių prokalbei.

A. Lubockio manymu, indoeuropiečių prokalbėje kirčio vietą lėmė tai, kokiai prozodijos klasei priklausė žodžio [[Morfema|morfemos]] (tokiu būdu jis plėtoja V. Dybo koncepciją, kad [[Baltų-slavų kalbos|baltų ir slavų]] kalbose neišvestinių žodžių kirčiavimo paradigmos pasirinkimas yra nemotyvuotas, o išvestinių – motyvuotas). A. Lubockis nustato tokią sąsajos tarp [[Šaknis (kalbotyra)|šaknies]] struktūros ir kirčio vietos taisyklę: jei šaknyje nėra uždarumos [[Priebalsis|priebalsių]] ir jie su šaknimis nesiriboja, tai pamatinis (normalusis) šaknies laipsnis bus kirčiuotas, o nykstamasis (nulinis) – nekirčiuotas; jei šaknyje yra uždarumos priebalsis, šaknis bus kirčiuota tuomet, jei šis uždarumos priebalsis − duslusis, o žodžio šaknis baigiasi balsiu *''o'', arba jei uždarumos priebalsis – skardusis, o priesaga baigiasi balsiais *''i'' arba *''u''; jeigu žodžio sandara šių sąlygų neatitinka, šaknis nekirčiuojama.

==== Kirčio pobūdis ====
Dėl kirčio pobūdžio nesutariama. Viena vertus, [[Vedų kalba|vedų sanskrito]], [[Senovės graikų kalba|senosios graikų]], [[Baltų kalbos|baltų]] ir [[Slavų kalbos|slavų]] kalbų duomenys rodytų kirtį buvus [[Priegaidė|muzikinį]] (toninį, melodinį). Kita vertus, balsių kaitos atsiradimas siejamas su balsių [[Redukcija (kalbotyra)|redukcija]], o ji dažniausiai būdinga dinaminį kirtį turinčioms kalboms. Esama tiek muzikinio (pavyzdžiui, A. Mejė () ir [[Robert S. P. Beekes|R. Bekesas]] ()), tiek dinaminio ide. kirčio šalininkų. Taip pat yra kompromisinių nuomonių, kad pirmiausiai kirtis buvęs dinaminis, o ide. egzistavimo pabaigoje jis tapęs muzikiniu arba derinęs ir dinaminio, ir muzikinio kirčio ypatybes.

[[Filipas Fortunatovas|F. Fortunatovas]], [[Jooseppi Julius Mikkola|J. Mikola]] () ir S. Ivšičius indoeuropiečių prokalbei rekonstruoja dvi [[Priegaidė|priegaides]] − [[Akūtas|akūtą]] (kylanti-krentanti intonacija) ir [[Cirkumfleksas|cirkumfleksą]] (krentanti-kylanti intonacija).

D. Adamso (), Dž. Melorio () ir T. Olanderio () manymu, kirčiuotas skiemuo buvo tariamas aukštu (ar aukštėjančiu) tonu, o nekirčiuotas – žemu (ar žemėjančiu) tonu.

Lenkų kalbininkas [[Ježis Kurylovičius|J. Kurylovičius]] () pasiūlė originalią hipotezę, kad senąją būklę išlaikė tik vedų sanskritas, senosios graikų kalbos kirčiavimo sistema yra priešistorinio balsių suliejimo padarinys, o baltų ir slavų sistema susidarė perkėlus kirtį iš senosios vietos. Be to, senosios graikų ir [[Baltų-slavų kalbos|baltų-slavų]] kalbų kirčio vietos sutapimus Kurylovičius laiko atsitiktiniais ir iš indoeuropiečių prokalbės nekildintinais. Mokslo bendruomenė atmetė J. Kurylovičiaus hipotezę.

L. Hercenbergas () pateikė hipotezę, kad ide. buvo keturios priegaidės (tonai), kurios turėjo du skiriamuosius požymius: aukštumą-stiprumą ir [[Laringalai|laringalizavimą]]-[[Faringaliniai priebalsiai|faringalizavimą]]. Be to, mokslininko manymu, šios priegaidės galėjo daryti įtaką priebalsiams.

== Morfologija ==

=== Daiktavardis ===

==== Gramatinės kategorijos ====
Indoeuropiečių prokalbėje daiktavardžiui buvo būdinga [[Gramatinė giminė|giminės]], [[Gramatinis skaičius|skaičiaus]] ir [[Linksnis|linksnio]] kategorija. Tradiciškai ide. daiktavardžiui rekonstruojamos trys giminės: vyriškoji, moteriškoji ir bevardė. Pasak A. Mejė () hipotezės, pradžioje indoeuropiečių prokalbė buvo [[Aktyvinė kalba|aktyvinės-statyvinės]] (fientyvinės) sandaros kalba ir turėjo dvi gimines – [[Gyvumas (kalbotyra)|gyvųjų]] dalykų ir negyvųjų, o, atsiskyrus [[Anatolų kalbos|anatolų kalboms]], gyvųjų giminė skilo į vyriškąją ir moteriškąją.[[Miguel Villanueva Svensson| M. Viljanuevos Svensono]] () teigimu, pradžioje turėta bevardė ir bendroji giminės, vėliau bendroji giminė skilo į vyriškąją ir moteriškąją, ir, kaip pažymi M. Viljanueva Svensonas, šiuo metu dauguma mokslininkų mano, kad moteriškoji giminė yra po anatolų kalbų atsiskyrimo atsiradusi naujovė, tačiau moteriškosios giminės kilmė dar neišaiškinta.

Indoeuropiečių prokalbei atkuriami trys gramatiniai skaičiai: [[vienaskaita]], [[dviskaita]] ir [[daugiskaita]] – kaip [[indoiranėnų kalbos|indoiranėnų]], [[Tocharų kalbos|tocharų]], [[Slavų kalbos|slavų]], senosiose [[Airių kalba|airių]] ir [[Senoji graikų kalba|graikų]] kalbose, senojoje ir tarminėje [[Lietuvių kalba|lietuvių]] kalboje.

Ide. daiktavardžių sistemoje ypatinga vieta teko bevardės giminės daugiskaita reiškiamiems kuopiniams daiktavardžiams (kuopinė reikšmė vadinama ''kolektyvu''). Jie rodydavo ne daugybę atskirų dalykų, o jų visumą (kaip  – ''augalija''). Su kuopiniais daiktavardžiais buvo vartojama veiksmažodžių vienaskaita, ne daugiskaita, pavyzdžiui:  'viskas teka' (pažodžiui 'visi tekąs'),  'pinigai nekvepia' (pažodžiui 'pinigai nekvepiąs').

Indoeuropiečių prokalbei rekonstruojama aštuonių linksnių sistema ([[vardininkas]], [[kilmininkas]], [[abliatyvas]], [[naudininkas]], [[galininkas]], [[įnagininkas]], [[vietininkas]], [[šauksmininkas]]), visus aštuonis linksnius buvo išsaugojusios tik senosios indoiranėnų kalbos, o kitos linksnių sistemą supaprastino: rytų [[baltų kalbos]] ir [[senoji bažnytinė slavų kalba|senoji slavų]] kalba turi 7 paveldėtus linksnius, [[lotynų kalba]] – 6, [[graikų kalba]] – 5, [[gotų kalba]] – 4. [[XX a.#Dešimtmečiai ir metai|XX a. 6-ame]]–7-ame dešimtmečiuose kai kurie autoriai siūlydavo rekonstruoti alternatyvias indoeuropiečių linksnių sistemas su mažiau linksnių (4, 5 ar 6), tačiau dabar šis požiūris nebėra populiarus. Pastaraisias dešimtmečiais iš [[Senoji graikų kalba|Mikėnų tarmės]], žemyno [[Keltų kalbos|keltų]], mažųjų [[Anatolų kalbos|anatolų kalbų]] gauti duomenys patvirtina tradicine tapusią rekonstrukciją. Tik retais atvejais dukterinėse kalbose buvo susikurta naujų linksnių; taip atsitiko, pavyzdžiui, [[tocharų kalba|tocharų]] ir rytų baltų kalbose (lietuvių kalbos [[aliatyvas]], [[adesyvas]], [[iliatyvas]] ir šių linksnių palaikai [[Latvių kalba|latvių kalboje]]). Kartais bandoma ide. rekonstruoti aliatyvą (arba direktyvą, t. y. iliatyvą) – kryptį nurodantį vietininką.

Daiktavardžiai buvo tematiniai (tarp kamieno ir galūnės turintys jungiamąjį balsį ''*o'', kai kuriuose linksniuose besikaitaliojantį su *''e'') ir atematiniai (šio balsio tarp kamieno ir galūnės neturintys).

==== Galūnių rekonstrukcijos variantai ====
Toliau nurodomos keturių naujesniųjų laikų indoeuropeistų ide. galūnių rekonstrukcijos. Kai kurių linksnių galūnės įvairuoja, nes dukterinėse kalbose turimi skirtingi galūnių atspindžiai. Probleminiai atvejai aptariami kitame skyrelyje.

[[Andrew Sihler|E. Sileris]] () (1995) rekonstruoja artimiausias turimiems duomenims galūnes ir pateikia įvairių formų, nes dukterinėse kalbose paliudytos galūnės skiriasi. [[Benjamin W. Fortson IV|B. V. Fortsono]] () (2004) rekonstrukcija hipotetiškesnė, skirtingus galūnių atspindžius siekiama kildinti iš vienos pradinės formos. [[Miguel Villanueva Svensson|M. Viljanuevos Svensono]] () (2016) ir [[Donald Ringe|D. Rindžo]] () (2006) rekonstrukcijos šiais atžvilgiais užima tarpinę padėtį tarp E. Silerio ir B. V. Fortsono atspirties taškų.



==== Probleminės linksnių formos ====

===== Kilmininkas =====
Atematinių daiktavardžių vienaskaitos kilmininkas keblumų nekelia, galūnės ''*-s ~ *-os ~ *-es'' terodo balsių kaitą (''*e : *o'' – pamatinis laipsnis, ''Ø '' (''*-s'') – nykstamasis). Galūnės ''*-os ~ *-es'' įprastos priebalsiniuose kamienuose, ''*-s'' variantas retas, jis būdingas ''u'' ir ''i'' kamienams (*''suHn-ow-s, -ew-s'' 'sūnaus', *''h₂ow-ey-s,-oy-s'' 'avies'). Vienaskaitos tematinių daiktavardžių galūnė *''-osyo'' gali būti skaidoma kaip *''-os'' + santykinis įvardis *''-yo''. Ji paliudyta daugumoje indoeuropiečių kalbų. Manoma, kad ši tematinių daiktavardžių galūnė perimta iš įvardžių.

Sunkiau rekonstruoti daugiskaitos kilmininko galūnę. Dukterinėse kalbose paliudytos tiek formos *''-Hom'' > *''-om'', tiek *''-oHom'' > *''-ōm''. Tiksli galūnės rekonstrukcija neišspręsta, bet kalbų duomenys labiau remia ilgąjį variantą *''-oHom'' > *''-ōm''. Toliau jis ir bus teikiamas.

===== Abliatyvas =====
Tik tematiniai [[Vardažodis|vardažodžių]] kamienai turėjo atskirą vienaskaitos [[Abliatyvas|abliatyvo]] formą, kituose kamienuose vienaskaitoje jis sutapo su kilmininku, daugiskaitoje ir dviskaitoje, kaip ir tematinių, – su naudininku.

Abliatyvo galūnės atspindžiai sunkiai suvedami į vieną pirminę formą: [[Lotynų kalba|lotynų]] ''-ō'' ir [[Keltiberai|keltiberų]] kalbų ''-uz'' leistų rekonstruoti ide *''-ōd'', [[Lietuvių kalba|lietuvių]] kilmininko galūnė ''-o'' < [[Baltų prokalbė|balt. prok.]] ''*-ā'', [[Latvių kalba|latvių kalbos]] įvardžiuotinių formų ''-ā'', kilusios iš abliatyvo, rodytų ide. galūnę *''-ād'', o [[Slavų kalbos|slavų]] taip pat iš abliatyvo kilusi kilmininko galūnė ''-a'', [[Indoiranėnų kalbos|indoiranėnų]] abliatyvo ''-āt'' galėjo atsirasti ir iš *''-ōd'', ir iš *''-ād''. Priebalsis *''-d'' žodžio pabaigoje galėjo suduslėti ir tapti *''-t''. Abliatyvo galūnė *''-ād'' gali būti kildinama iš *''-eh₂d''. [[Zigmas Zinkevičius|Z. Zinkevičius]] abliatyvo galūnę *''-ōd'' skaido kaip teminį balsį *''-o-'' + *''-ed'' ~ *''-od'' (ilgasis balsis ''*ō'' susidarė dėl dviejų balsių suliejimo). Tikėtina, kad šios galūnės yra [[Polinksnis|postpozicinės]] kilmės. Toliau bus pateikiama tematinių daiktavardžių galūnė *''-ōd''.

===== Naudininkas ir įnagininkas =====
Vienaskaitos [[Naudininkas|naudininko]] galūnės *''-ey'' rekonstrukcija didesnių sunkumų nekelia. Tematiniame kamiene ji sutraukiama – *''-o-ey'' > *''-ōy'', o ''i'' kamiene galūnė dėl kamiengalio dvibalsio sudvigubėja (*-''ey-ey'').

Daugiskaitos naudininko ir [[Įnagininkas|įnagininko]] galūnių rekonstrukcija yra probleminė ir dėl galūnių pradžios, ir dėl pabaigos priebalsių. Pagal daugiskaitos (ir dviskaitos) naudininko ir įnagininko galūnių pradžios priebalsį indoeuropiečių kalbos skyla į vadinamąsias „''m'' ir ''bʰ'' kalbas“: [[Baltų kalbos|baltų]], [[Slavų kalbos|slavų]], [[Germanų kalbos|germanų]] kalbos turėjo daugiskaitos naudininką *''-**m**os'', įnagininką *-***m*'is*, o visos kitos – atitinkamai *-***bʰ**o(s)* ir *-***bʰ**i(s)*. Baltų, slavų ir germanų kalbos sudaro vieną arealinį vienetą, todėl galūnės su **-m-* galbūt yra šių kalbų naujovė. Kaip arealinis variantas, toliau bus pateikiamos ir šiųdviejų linksnių galūnės su **-m-*.

Tikėtina, kad **-bʰ-* (turbūt ir **-m-*) yra [[Polinksnis|postpozicinės]] kilmės. Tik [[anatolų kalbos]] turi daugiskaitos naudininko-[[Vietininkas|vietininko]] galūnę be **-bʰ-* ~ **-m-*, kilusią iš ide. **-os*. Tai gali būti šios kalbų šakos [[archaizmas]].

[[Donald Ringe|D. Rindžas]] () daugiskaitos naudininką rekonstruoja su **-m-*, o įnagininką – su **-bʰ-*. Tačiau nėra mišrių *m* – *bʰ* kalbų: koks priebalsis turimas daugiskaitos naudininke, toks ir įnagininke, ir atvirkščiai, todėl ši D. Rindžo ir kai kurių kitų kalbininkų rekonstrukcija bus paliekama nuošalyje.

Kai kuriose kalbose daugiskaitos naudininko ir įnagininko galūnės neturi pabaigos priebalsio **-s*. Vis dėlto **-s* yra daugiskaitos žymuo (plg. dgs. [[Vardininkas|vard.]] **-es*, dgs. [[Galininkas|gal.]] **-ns* < **-ms*, kuris skaidomas kaip galininkas **-m* + daugiskaitos rodiklis **-s*, dar plg. dgs. [[Vietininkas|viet.]] **-su* greta [[Dviskaita|dvs.]] viet. **-h₁u*), todėl daugiskaitos naudininkas ir įnagininkas toliau bus pateikiami su galiniu **-s : *-bʰos ~ *-mos, *-bʰis ~ *-mis*.

Kadangi daugiskaitos naudininko galūnę su pusbalsiu **-y-* turi tik [[indoiranėnų kalbos]] (**-bʰyos*), toliau į tai nebus atsižvelgiama – kaip ir į tik indoiranėnų kalboms būdingą, iš [[Įvardis|įvardžių]] paradigmos šiame linksnyje perimtą, tematinių daiktavardžių dvibalsį **-oy-* vietoj **-o-* (**-oy-bʰyos*).

Tematinių daiktavardžių daugiskaitos įnagininkas turėjo, matyt, iš įvardžių perimtą galūnę **- ōys* (< **-o-eys*, **-oy-is*?). Vėliau pagal atematinių kamienų analogiją kai kurios kalbos ją pakeitė galūnėmis **-o-bʰis*, *-*oy-bʰis*, **-o-mis*. Toliau bus teikiama tematinė galūnė **-ōys*.

Vienaskaitos įnagininko galūnes su priebalsiais **-m-* ~ **-bʰ* įsivedė tik baltų (*-mi*, išskyrus tematinį *o* kamieną), slavų (*-mь  **éḱwā* 'kumelė (ašva)'. Išnykus laringalui **h₂*, vyko balsių kontrakcija (suliejimas), pvz., vns. naud. **h₁éḱw-eh₂-ey* (> *-ah₂-ay > *-aay> *-āy) > **éḱw-āy* 'kumelei (ašvai)' (kaip laringalai išnykdami keitė balsius, žr. skyrelį „Laringalų skaičius”). Ide. buvo ir kita moteriškosios giminės priesaga **-ih₂-* ~ **-yeh₂-*, abu moteriškosios giminės linksniavimo tipai veikė vienas kitą. Vienaskaitos vardininkas **eh₂* be galūnės **-s*, dviskaitos vardininko galūnė **-ih₂*, būdinga bevardei giminei, tikriausiai rodo, kad moteriškoji giminė kilo iš kolektyvų (bevardės giminės kuopinių daiktavardžių, žr. „Gramatinės kategorijos”).

Be lentelėje nurodytų kamienų, ide. buvo ir besibaigiantys dvibalsiais *ew*, *aw*, *ow* (paligintasis laipsnis *ēw*, *āw*, *ōw*) bei *u* ir *i* su laringalais (*uH*, *iH* > *ū*, *ī*) kamienai. Dvibalsiniai pasižymėjo balsių kaita, pvz.: vns. vard. **gʷōw-s* 'karvė', vns. kilm. **gʷew-s* 'karvės', vns. naud. **gʷew-ey* 'karvei'. Dvibalsiniams, *uH*, *iH* ir *r* (žr. žemiau) kamienams priklausė vyriškosios ir moteriškosios giminių daiktavardžiai, o kiti kamienai, išskyrus minėtąjį *eh₂* > *ā*, galėjo būti visų trijų giminių.

Priebalsiniai daiktavardžiai skirstomi į priesaginius priebalsinius (turėjusius priesagą) ir šakninius priebalsinius (priesagos neturėjusius). Priebalsiniai priesaginiai daiktavardžiai skirstomi pagal jų priesagas, tokiu būdu išskiriant šiuos pagrindinius kamienus: *r, n, s, l*.

Linksniuojant priesagose vykdavo balsių kaita (**dʰugh₂tḗr* 'duktė' – **dʰugtrés* 'dukters'). Dalies priebalsinių daiktavardžių kamiengalis baigdavosi sprogstamaisiais priebalsiais (**h₃dón*'t**-s'' 'dantis'). Be šių, būta ir priebalsinių heteroklitinių bevardės giminės daiktavardžių, jų stipriuosiuose linksniuose ([[vardininkas|vardininke]], [[galininkas|galininke]], [[šauksmininkas|šauksmininke]]) vartotos priesagos *''-r-'', *''-l-'', o visuose kituose linksniuose – *''-n-'', pavyzdžiui: vns. vard. *''yēkʷṛ'' 'jeknos (kepenys)' – vns. kilm. *''yekʷṇs'' 'jeknų (kepenų)'; vns. vard. *''peh₂wṛ'' 'ugnis' – vns. kilm *''ph₂wens'' 'ugnies'; vns. vard. *''soh₂wḷ'' 'saulė' – vns. kilm. *''sh₂wens'' 'saulės'.

Galūnių pokyčiai po balsių kontrakcijos (susiliejimo), [[Laringalai|laringalų]] išnykimo ir kai kurių kitų virsmų pateikiami už ženklo „daugiau kaip” (>).


***Pastabos***:
* <sup><small>**1, 2**</small></sup> Dėl vyriškosios ir moteriškosios giminių vns. vardininko ir bevardės giminės dgs. vardininko-galininko be galūnių žr. straipsnį „[[Semerenio dėsnis]]“.

=== Būdvardis ===
Ide. [[Būdvardis|būdvardžiai]] linksniuoti taip pat, kaip daiktavardžiai ir galėjo priklausyti tokiems pat kamienams (kai kurių kamienų būdvardžiai buvo labai reti). Iš esmės būdvardžiai nuo [[Daiktavardis|daiktavardžių]] skyrėsi tuo, kad buvo kaitomi giminėmis, jomis derinami su daiktavardžiais ir buvo laipsniuojami. Dažniausiai būdvardžiai turėdavo tematinį ''o'', atematinį ''u'' ir atematinį su priesaga ''nt'' kamienus. Greta ''o'' kamieno vyriškosios ir bevardės giminių, moteriškoji įgydavo ''eh₂'' > ''ā'' kamieną, o atematinių kamienų moteriškoji giminė turėdavo ''ih₂'' > ''ī'' ~ ''yeh₂'' > ''yā'' kamienus. Tačiau seniausių laikų indoeuropiečių būdvardžiai, kol nebuvo susiformavusi moteriškoji giminė, skyrė tik bendrąją ir bevardę gimines, pvz.: bendr. g. *''sh₂eldus'' 'saldus, saldi' : bev. g. *''sh₂eldu'' 'saldu'. Išskyrus ''eh₂'' kamieną, tokia tik dviejų [[Morfologija (kalbotyra)|morfologiškai]] diferencijuotų giminės formų sistema būdinga ir visiems daiktavardžiams (žr. daiktavardžio galūnių lentelę).

==== Kalando būdvardžių sistema ====
Dalis būdvardžių [[Šaknis (kalbotyra)|šaknų]] priklauso Kalando sistemai, taip pavadintai pagal olandų [[Indologija|indologą]] Vilemą Kalandą (), kuris pirmasis suformulavo šios sistemos principus. Iš šių šaknų išvestų būdvardžių daryba dukterinėse kalbose dažnai skiriasi, tačiau yra tam tikrų dėsningumų:
* Būdvardžiai sudaromi su silpnojo arba nykstamojo (nulinio) laipsnio šaknyje tematiniu ''ro'' (''o'' kamienas su priesaga *''-r-''), atematiniu ''u'' arba atematiniu su priesaga ''*-nt-'' kamienais: ide. *''h₁rudʰ-ro-'' (nykstamasis ide. šaknies *''h₁rewdʰ-'' laipsnis) >  'raudonas'; ide. *''h₂rǵ-ro-'' > *''argrós'' >  'baltas, šviesus'.
* Kartais būdvardžiai įgyja ''i'' kamieną, ypač eidami pirmuoju [[Dūrinys|dūrinio]] dėmeniu:  'ryškiažaibis, su ryškiu žaibu'.
* Šios būdvardžių šaknys dažnai turi ''eh₁'' kamieno būsenos veiksmažodžių atitikmenų: ide. *''h₁rudʰ-eh₁-'' >  'raudonuoju'.

==== Laipsniavimas ====
Esama prielaidos, kad ide. nebuvo aukštesniojo būdvardžių [[Laipsnis (gramatika)|laipsnio]] (pvz., kaip ), tačiau dukterinėse kalbose dvi [[Priesaga|priesagos]] turi aukštesniojo laipsnio reikšmę. Praindoeuropietiška šių priesagų išraiška būtų tokia:
# amfikinetinio tipo (žr. skyrelį „[[#Kirčio vieta|Kirčio vieta”]]) priesaga *''-yos-'': vns. [[Vardininkas|vard.]] *''´-yōs'', [[Kilmininkas|kilm.]] *''-is-és'', [[Galininkas|gal.]] *''´-yos-ṃ'' (; );
# turinti kontrastinę reikšmę („vienas iš dviejų”) priesaga *''-(t)ero-'':  'kuris (iš dviejų)', [[tarmė|tarm.]]  'kuris (iš dviejų)'. Vėliau kai kuriose kalbose ši priesaga įgavo aukštesniojo laipsnio reikšmę, pvz.,  'išmintingesnis' (pirminė reikšmė 'protingasis (imant tuos du)').

Senesniuoju laikotarpiu aukščiausiasis laipsnis (kaip ) ide., matyt, buvo reiškiamas prie paprasto būdvardžio pridedant daiktavardžio daugiskaitos kilmininką. Vadinasi, užuot sakius „didingiausias valdovas”, buvo sakoma „didingas valdovų”. Vis dėlto dukterinėse kalbose paliudytos dvi aukščiausiojo laipsnio priesagos:
# *''-(t)-m̥mo-'' arba *''-m̥h₂o-'' ( 'aukščiausią';  'geriausias');
# *''-isto-'' arba *''-isth₂o-'' ( 'geriausias';  'geriausias'). Ši priesaga sudaryta iš būdvardžio aukštesniojo laipsnio priesagos *''-yos-'' silpnojo kaitos laipsnio *''-is-'', pridėjus papildomą priesagą *''-t-'' ~ ''*-th₂-''.

=== Įvardis ===

==== Asmeniniai įvardžiai ====
Indoeuropiečių prokalbėje turėti du asmeniniai [[Įvardis|įvardžiai]] – pirmojo ir antrojo [[Asmuo (kalbotyra)|asmenų]], o trečiajam asmeniui nurodyti vartoti parodomieji įvardžiai. Asmeniniai įvardžiai buvo kaitomi linksniais ir skaičiumi (vienaskaita, dviskaita, daugiskaita), bet ne [[Gramatinė giminė|giminėmis]]. Jų linksniavimas gerokai skyrėsi nuo [[Daiktavardis|daiktavardžių]], vartotos [[Supletyvizmas|supletyvinės]] linksnių formos, ypač – pirmojo asmens vienaskaitoje, kur turimi du kamienai, pavyzdžiui, kaip lietuvių kalboje ''aš'' ir ''mane''. [[Kilmininkas]], [[naudininkas]] ir [[galininkas]] turėjo du variantus: kirčiuotąjį ir bekirtį [[Enklitikai|enklitinį]]. [[Dviskaita]] sunkiai rekonstruojama.

Pasak [[Zigmas Zinkevičius|Z. Zinkevičiaus]], asmeninių įvardžių linksnių [[Paradigma (kalbotyra)|paradigma]] susidarė vėliau ir ankstyvuoju ide. laikotarpiu turėtos tik dvi formos – [[Vardininkas|vardininko]] ir netiesioginio linksnio, kuris vartotas visų kitų linksnių vietoje.

Toliau pateikiama [[Robert S. P. Beekes|R. Bekeso]] ()  ir [[Andrew Sihler|E. Silerio]] () rekonstrukcijos variantai.




***Pastabos*':
* **1** Alternatyvi galūnė būtų *-éd (žr. skyrelį „Abliatyvas“).
Kitų kalbininkų (pavyzdžiui, B. V. Fortsono) rekonstrukcijos nuo R. Bekeso ir E. Silerio teikiamų formų paprastai skiriasi nežymiai.

#### Parodomieji įvardžiai
Indoeuropiečių prokalbėje turėti du pagrindiniai parodomieji įvardžiai: artimojo rodymo **so* (mot. g. **seh₂*, bev. g. **tod*) 'tas' ir tolimojo rodymo **is* ~ **h₁e* (mot. g. **(h₁)ih₂*, bev. g. **(h₁)id*) 'anas'. Šie įvardžiai turėjo supletyvines paradigmas, tai siejama su ankstesniu gyvųjų ir negyvųjų daiktų skyrimu (plg. bev. g. **tod*). Daugiskaitoje dauguma linksnių turi kamieną su dvibalsiais **-oy-* (= **-oi-*) ~ **-ey-* (= **-ei-*). Vienaskaitoje abliatyvas, naudininkas ir vietininkas turi intarpą **-sm-*. Dėl jo kilmės daug ginčijamasi, linkstama sieti su ide. skaitvardžiu **sems* 'vienas', tad šis intarpas galėjo turėti pabrėžiamąją (emfatinę) paskirtį. Pasakytina, kad išnykdamas laringalas **h₂* pailgino ir pakeitė prieš jį buvusį balsį **e*, todėl vėliau susidarė formos vard. **seh₂* > **sā* 'ta', naud. **h₁esieh₂ei* (= **h₁esyeh₂ei*) > **esyāi* 'anai; jai' ir t. t. Išnykdamas po kitų balsių, laringalas **h₂* juos pailgino, pvz., vard. **(h₁)ih₂* > **ī* 'ana'.

Dėl sunkumų nerekonstruodami dviskaitos, R. Bekesas () ir E. Sileris () teikia tokią parodomųjų įvardžių paradigmą:

***Pastabos***:
* **1,** **3** Tokios rekonstrukcijos silpnoji pusė ta, kad indoeuropiečių kalbose daugiskaitos naudininkas ir įnagininkas prasideda vienodais priebalsiais: arba **-bʰ-*, arba **-m-* – nėra vienoje kalboje skirtingais priebalsiais prasidedančių šių dviejų linksnių galūnių (žr. „Naudininkas ir įnagininkas“). M. Viljanueva Svensonas () rekonstruoja dgs. vyr.-bev. g. naud.-abl. **toybʰos*, dgs. mot. g. naud.-abl. **teh₂bʰos*, dgs. vyr.-bev. g. įnag. **tōys* (plg. ), dgs. mot. g. įnag. **teh₂bʰis* (arealiniai dgs. naud.-abl. ir mot. g. įnag. galūnių variantai būtų **-mos*, **-mis*).
* **2** M. Viljanueva Svensonas rekonstruoja vns. vyr.-bev. g. įnagininką **toh₁* (> **tō*), mot. g. **teh₂eh₁* (> **tā*).

#### Klausiamieji ir santykiniai įvardžiai
Indoeuropiečių prokalbėje klausiamieji ir santykiniai-nežymimieji įvardžiai buvo sudaromi iš šaknies **kʷi-* ~ **kʷe-* ~ **kʷo-*: **kʷis*? 'kas?' ir **kʷos*? 'koks? kuris?'. Pastarasis įvardis buvo vartotas kaip nežymimasis (pvz., kaip ), o anatolų, tocharų, italikų, keltų, germanų, armėnų, albanų ir baltų kalbose – ir kaip santykinis. Šie įvardžiai linksniuoti pagal tą pačią schemą, kaip ir parodomieji įvardžiai. Vienaskaitos abliatyve, naudininke ir vietininke būta intarpo **-sm-*
(žr. „Parodomieji įvardžiai“). Kitaip negu parodomiesiems įvardžiams, klausiamajam įvardžiui būdingos ne trys, o dvi giminės: vyriškoji-moteriškoji (bendroji) ir bevardė. Dėl daugiskaitos naudininko (= abliatyvo) bei įnagininko galūnių žr. skyrelį „Naudininkas ir įnagininkas“.

Toliau pateikiama E. Silerio () rekonstrukcija (dviskaitos linksniai dėl atkūrimo sunkumų nenurodomi):

***Pastabos***:
* **1** O. Semerenis () rekonstruoja vns. abliatyvą **kʷed*.
* R. Bekeso () rekonstrukcija:
** **2** Vyr.-mot. g. vns. įnag. **kʷei*, bev. g. vns. įnag. **kʷih₁*
** **3,** **4** Vyr.-bev.-mot. g. vns. įnag. **kʷoi*
** **5** Mot. g. vns. viet. **kʷesieh₂i*
Įvardis **kʷos* linksniuotas taip pat, kaip parodomasis **so*, ir, sekant M. Viljanueva Svensonu (), vienaskaitos vyr.-bev. g. įnagininkas būtų **kʷoh₁* (> **kʷō*), mot. g. – **kʷeh₂eh₁* (> **kʷā*).Iš tos pačios šaknies buvo sudaryti tokie vediniai:
* *kʷóteros* 'katras (iš dviejų)'
* *kʷom* 'kada'
* *kʷodéh₂* 'kada'
* *kʷor* 'kur'
* *kʷoti* ~ **kʷeti* 'kiek'

Vėliau, galbūt jau indoeuropiečių prokalbei skylant, buvo įsivestas specialus santykinis įvardis **yos* (bev. g. **yod*, mot. g. **yeh₂* > **yā*), tikriausiai kilęs iš parodomojo įvardžio **is*. Linksniuotas taip pat, kaip santykinis-nežymimasis įvardis **kʷos*.

#### Sangrąžinis ir savybiniai įvardžiai
Sangrąžinis įvardis ėjo papildiniu ir reiškė, kad sakinio veiksmo objektas pats yra veiksmo subjektas. Šio įvardžio reikšmė tolygi . Indoiranėnų, baltų ir slavų kalbose sangrąžinis įvardis pasitelkiamas su visais trimis asmenimis, graikų, italikų ir germanų – tik su trečiuoju. Sangrąžiniam įvardžiui būdinga tai, kad nėra vardininko ir skaičiaus skirties (tos pačios formos vartojamos vienaskaitai, daugiskaitai ar dviskaitai). Linksniuojama panašiai, kaip įvardis **tuH* 'tu'. Kaip ir pirmajam bei antrajam asmeniniams įvardžiams, sangrąžiniam nebūdinga gramatinė giminė.

R. Bekeso () ir E. Silerio () rekonstrukcija:

***Pastabos***:
* **1** Alternatyvi abliatyvo forma – **swéd* (žr. skyrelį „Abliatyvas“).

Indoeuropiečių prokalbėje iš asmeninių įvardžių buvo pasidaryti savybiniai **(e)mos* 'manas', **t(w)os* 'tavas', **ṇsmos* 'mūsiškis', **usmos* 'jūsiškis'. Jie buvo kaitomi giminėmis ir linksniuojami kaip kiti gimininiai įvardžiai (kaip santykinis-nežymimasis įvardis **kʷos*).

Iš sangrąžinio įvardžio išvestas savybinis įvardis **s(w)os* 'savas; savo' pasižymėjo tuo, kad galėjo būti vartojamas su visais asmenimis – kaip , užuot sakius *aš einu į mano sodą, tu eini į tavo sodą, jis eina į jo sodą*.

#### Būdvardiniai įvardžiai
Be tikrųjų įvardžių, indoeuropiečių prokalbei rekonstruojami pagal gimininių (pvz., parodomųjų) įvardžių paradigmą kaityti du būdvardiniai įvardžiai:
* **h₂elyos* > **alyos* ir
* **h₂enyos* > **anyos*.
Abu reiškė 'kitas'.

#### Įvardžių dviskaita
Be E. Silerio () nurodytos asmeninių įvardžių dviskaitos, gimininių (parodomųjų, santykinių-klausiamųjų) įvardžių dviskaita taip pat susiduria su dideliais rekonstrukcijos sunkumais. Gimininiai įvardžiai linksniuoti panašiai kaip atitinkamų kamienų daiktavardžiai, tačiau daugiskaitoje ir dviskaitoje turėjo dvibalsius **-oy-*, **-ey-*. V. Oilerio () apžvalgoje atskleista, kad geriausiai tarpusavyje derinasi baltų, slavų ir indoiranėnų įvardžių dviskaitos formos. Greta vyr.–bev. g. *o* kamieno, vienaskaitoje ir daugiskaitoje dėsningai turimas *eh₂* > *ā* kamienas, tačiau minėtose kalbose mot. g. dviskaitos vardininkas sutampa su *o* kamieno bevarde gimine, kiti linksniai bendri visoms trims giminėms ir taip pat yra *o* kamieno. Lieka atviras klausimas, kodėl greta vyr.–bev. g. *o* kamieno dviskaitoje nėra mot. g. *eh₂* > *ā* kamieno. (Lietuvių kalbos mot. g. dviskaita *tomdviem*, šalia giminių neskiriančių skaitvardžių ir įvardžių *dviem*, *abiem*, laikoma antriniu dariniu). Toliau moteriškosios giminės *eh₂* kamieno formos pateikiamos skliausteliuose kaip hipotetinės:

Taip pat turėjo būti linksniuojamas ir įvardis **kʷos*. Dar sudėtingiau rekonstruoti *i* kamieno įvardžių **kʷis* ir **is* (**h₁e*) dviskaitą. Šio kamieno vardažodžių dviskaita, išskyrus vardininką-galininką-šauksmininką, giminėmis nediferencijuota. Galbūt vardininkas buvo vyr.-mot. g. **kʷeh₁* (**kʷih₁*), bev. g. **kʷyih₁*; vyr. g. **h₁eh₁* (**ih₁*), mot.–bev. g. **yih₁*. Kiti šiųdviejų įvardžių visų giminių linksniai, matyt, buvo sudaromi iš kamienų **kʷey-*, **h₁ey-* + dviskaitos galūnės.

### Skaitvardis

#### Kiekiniai skaitvardžiai
Indoeuropiečių prokalbei rekonstruojami tokie kiekiniai skaitvardžiai:

Kitų kalbininkų rekonstrukcijos nuo R. Bekeso () ir E. Silerio () teikiamųjų paprastai skiriasi nežymiai, pvz., K. Brugmanas () XIX a. rekonstravo formą **tūsḱmtiə* 'tūkstantis'. Skaitvardžių '20–90' antrasis dėmuo **-dḱomt-* ir skaitvardžio '100' šaknis **dḱm̥t-* rekonstruojami darant prielaidą, kad šie skaitvardžiai išvesti iš **deḱm̥(t)* 'dešimt'. V. Lėmano () manymu, didesni už dešimt skaitvardžiai buvo sudaryti jau atskiruose indoeuropiečių dialektuose, o ide. **ḱm̥tóm* pradžioje reiškęs 'didelis skaičius', o ne tiksliai 'šimtas'. Tradiciškai teigiama, kad skaitvardis **ḱm̥tóm* yra sutrumpinta iš **dḱm̥t dḱm̥tóm* 'dešimt dešimčių' (arba 'dešimta dešimtis').

Skaitvardis **Hoinos* pradžioje reiškė ne 'vienas', o 'vienintelis'. Jis kilęs iš būdvardinio įvardžio. Tikrasis, senasis skaitvardžio '1' pavadinimas yra **sem-*.

Tik skaitvardžiai '1–4' ir '100' turėjo gimines ir buvo linksniuojami: vyr.g. **Hoinos*, bev. g. **Hoinom* (*o* kamienas), mot. g. **Hoineh₂* (*eh₂* > *ā* kamienas) '1'; vyr. g. **d(u)woh₁*, bev.-mot. g. **d(u)woih₁* (*o* kamieno dviskaita) '2'; vyr. g. **treies*, bev. g. **tríh₂* (*i* kamienas), mot. g. **tisres* ~ **trisres* (priebalsinis kamienas) '3'; vyr. g. **kʷetwores*, bev. g. **kʷetwṓr*, mot. g. **kʷétesres* (priebalsinis kamienas) '4'; bev. g. **ḱm̥tom* (*o* kamienas) '100'. Dėl linksnių galūnių žr. skyrelį „Kamienų galūnių rekonstrukcija“.

Skaitvardžiai '11-19', matyt, buvo nusakomi žodžių junginiais su vienetais ir dėmeniu **deḱm̥* 'dešimt'. Slavų kalbose vartojami junginiai su prielinksniu *na* 'ant' (pavyzdžiui, **edinъ na desęte* 'vienuolika („vienas ant dešimt“)'), germanų kalbose (tik '11' ir '12') ir lietuvių kalboje šie skaitvardžiai sudaromi su šaknimi **leikʷ-* 'lieka' (baltų prokalbėje tikriausiai buvo vartojamos frazės „vienas lieka po dešimties“ 'vienuolika', iš kurių lietuviai pasiliko dalį „lieka“ (*vienuo-lika*), o latviai – „po dešimties“, pvz., ).

Eidami dūrinių pirmaisiais dėmenimis (kaip ), kaitomieji skaitvardžiai '1–4' galėjo turėti tokias formas:

#### Kelintiniai skaitvardžiai
Kelintinius skaitvardžius rekonstruoti sunkoka, nes jų daryba dukterinėse kalbose įvairuoja. Vis dėlto gali būti teikiamos tokios ide. formos:

* **pirmas** sudaromas iš šaknies **pr̥h₃-* (pradžioje reiškė 'priešakinis, priekinis', taip pat siejamas su dalelyte **prō* 'prieš, priešais') ir priesagų **-mo-*, **-wo-* (plg. sen. , , );
* **antras** dukterinėse kalbose turi labai įvairių pavadinimų. Baltų, slavų ir germanų kalbos tam vartoja ide. **h₂enteros*, kuris pradžioje reiškė 'kitas (iš dviejų)' (plg. , , sen. , , dar plg.  'kitoks'). Tikriausiai **h₂enteros* išvestas iš šaknies **h₂en-* (plg. ) su priesaga **-tero-*;
* **trečias** – **šeštas** buvo sudaromi iš kiekinių skaitvardžių, pridedant priesagą **-t(ó)-*, pvz., **tr̥-t(ó)-* ~ **tri-t(ó)-* 'trečias' ir t. t;
* **septintas** − **dešimtas** buvo išvedami iš kiekinių skaitvardžių, prijungiant teminį balsį **-ó-*, pvz., **oḱtow-ó-* 'aštuntas' ir t. t.

Priesaga **-m̥o-* besibaigiantis **septm̥os* 'septintas' padarė įtaką gretimam **oḱtowos* 'aštuntas' ir kai kuriose dukterinėse kalbose šis imtas sudaryti su ta pačia priesaga **-mo-*, pvz., vedų skr. *aṣṭa*'má**-'', [[Lietuvių raštų kalba|sen. liet.]] ''aš**ma**s'',  'aštuntas', o *''newn̥os'' 'devintas' iš kitų kelintinių skaitvardžių gavo priesagą *''-t(ó)-'': , ,  'devintas'.

Kelintiniai skaitvardžiai buvo kaitomi giminėmis ir linksniuojami kaip ''o'' (vyr. g. ir bev. g.) ir ''eh₂'' (mot. g.) kamienų daiktavardžiai (žr. „[[#Kamienų galūnių rekonstrukcija|Kamienų galūnių rekonstrukcija]]“).

=== Veiksmažodis ===

==== Gramatinės kategorijos ====
Dukterinėse kalbose [[Veiksmažodis|veiksmažodžių]] sistemos ir formos skiriasi labiau negu linksniuojamųjų kalbos dalių, todėl įvairių kalbininkų rekonstrukcijos gali gerokai skirtis. Sakykime, visų seniausiuose iš indoeuropiečių kalbų [[Hetitų kalba|hetitų]] tekstuose matyti gana nesudėtinga [[Gramatinis laikas|laikų]] ir [[Nuosaka|nuosakų]] galūnių sistema – kaip ir vėlai paliudytose, bet labai senoviškose [[Baltų kalbos|baltų kalbose]]. Veiksmažodžių, kaip ir linksniuojamųjų žodžių, sistemos rekonstrukcija tradiciškai labiausiai remiasi [[Sanskritas|sanskrito]], [[Senovės graikų kalba|senovės graikų]] ir kiek mažiau [[Germanų kalbos|germanų]] bei [[Lotynų|lotynų]] kalbų duomenimis. Rekonstruota veiksmažodžio sistema priskirtina vėlyvajam ide. laikotarpiui.

**Asmuo**. Ide. veiksmažodis turėjo tris [[Asmuo (kalbotyra)|asmenis]]: pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį. Būta penketo galūnių: veikiamosios rūšies pirminės, veikiamosios rūšies antrinės, vidurinės rūšies pirminės, vidurinės rūšies antrinės, [[Perfektas|perfekto]] galūnės. Žvelgiant kitaip, išskiriama ketvertas galūnių rinkinių: veikiamosios rūšies esamojo laiko-[[Aoristas|aoristo]], vidurinės rūšies esamojo laiko-aoristo, perfekto, liepiamosios [[Nuosaka|nuosakos]]. Istorinės kalbotyros priešaušryje antrinėmis pavadintos galūnės iš tiesų yra senesnės, todėl dabar šis terminas vartojamas tik iš tradicijos. Dėl to [[Osvaldas Semerenis|O. Semerenis]] () antrines galūnes teikia vadinti senovinėmis.

Yra dvi veiksmažodžio asmenų galūnių atsiradimo teorijos: [[Agliutinacinė kalba|agliutinavimo]] (F. Bopp) – galūnės kilusios iš [[#Asmeniniai įvardžiai|asmeninių įvardžių]], ir pritaikymo – veiksmažodžių galūnės kilusios iš [[Vardažodis|vardažodžio]] galūnių.

Kaip ir linksniuojamieji žodžiai, veiksmažodžiai buvo tematiniai arba atematiniai. Tematiniams veiksmažodžiams po kamieno būdingas balsis *''o'' : *''e'', o atematiniai jo neturėjo, galūnės buvo jungiamos tiesiai prie [[Šaknis (kalbotyra)|šaknies]]. Veiksmažodžių [[Kaityba (kalbotyra)|kaityboje]] svarbus vaidmuo teko balsių kaitai.

**Skaičius**. Ide. veiksmažodis turėjo tris skaičius: [[Vienaskaita|vienaskaitą]], [[Dviskaita|dviskaitą]] ir [[Daugiskaita|daugiskaitą]]. Dviskaitą rekonstruoti sunkiau, nes dalis kalbų jos seniai neteko, pavyzdžiui, [[Anatolų kalbos|anatolų]], [[Italikų kalbos|italikų]], salų [[Keltų kalbos|keltų]], [[Armėnų kalba|armėnų]]. Kitose kalbose dviskaita išnyko jų istoriniu laikotarpiu.

**Veikslas ir laikas**. Manoma, kad pradžioje buvo svarbiau ne tiek [[gramatinis laikas|laikas]] ( : ''skaičiau''), kiek [[veikslas]] ( : ''perskaitau''), ir laiko kategorija išryškėdavo iš veikslo. Ide. rekonstruojami trys pagrindiniai veikslo reikšmę turintys laikai: esamasis, t. y. prezensas (tebetrunkantis veiksmas – eigos veikslas), [[aoristas]] (bet koks baigtas, netęstinis veiksmas – įvykio veikslas) ir [[perfektas]] (įvykęs veiksmas arba aiškios laiko kategorijos neturinti iš veiksmo rezultato kilusi būsena). Rečiau rekonstruojami [[imperfektas]] (nebaigtinis būtasis laikas) ir [[pliuskvamperfektas]]. Visi laikai buvo vientisiniai.

Ne visi veiksmažodžiai turėjo visus veikslus ar laikus, todėl būta trūkstamųjų (defektinių) [[Paradigma (kalbotyra)|paradigmų]] – kai kuriems veiksmažodžiams buvo būdingi: tik prezensas be aoristo ar perfekto; prezensas ir aoristas be perfekto; aoristas ir perfektas be prezenso. Kiti veiksmažodžiai turėjo ne vieną esamojo laiko (prezenso) arba aoristo kamieną – pasižymėjo polimorfizmu. Dalies veiksmažodžių veikslai ar laikai reikšti skirtingais kamienais – buvo [[Supletyvizmas|supletyvūs]].

**Nuosaka**. Rekonstruojamos keturios [[Nuosaka|nuosakos]]: tiesioginė (indikatyvas), liepiamoji (imperatyvas), [[konjunktyvas]] ir [[optatyvas]]. Diskusijų objektu lieka [[injunktyvas]]. Tiesioginė nuosaka nežymėta, kitos trys nuosakos turi žymenis. Visos nuosakos buvo sudaromos iš esamojo laiko, aoristo ir perfekto kamienų. Tikriausiai konjunktyvo ir optatyvo skirtumas buvo tas, kad konjunktyvu reikštas labiau tikėtinas veiksmas negu optatyvu: optatyvas reiškė kalbėtojo pageidavimą arba ketinimą, o konjunktyvas – jo valią arba siekį.

**Rūšis**. Indoeuropiečių prokalbės veiksmažodžiui buvo būdingos dvis [[Rūšis (kalbotyra)|rūšys]]: veikiamoji (aktyvas) – paprastas veiksmažodis (kaip ), ir vidurinė (t. y. medijas, mediumas, mediopasyvas), reiškianti savaiminį veiksmą (liet. k. jį atitiktų [[Sangrąžinis veiksmažodis|sangrąžiniai veiksmažodžiai]], pvz., ''ratas **sukasi***). Neveikiamosios rūšies (kaip ) nebuvo – ją atstodavo vidurinė rūšis. Veikiamoji rūšis specialaus žymens neturėjo.

==== Laikai ====

===== Esamasis laikas =====
[[Esamasis laikas|Esamasis laikas]] reiškė nebaigtą (eigos, tęstinį) dabar vykstantį veiksmą. Esamajam laikui (prezensui) būdingos vadinamosios pirminės [[Galūnė (kalbotyra)|galūnės]], kurios iš tiesų yra naujesnės už vadinamąsias antrines. Kai kurių senoviškų kalbų, pavyzdžiui, [[Senovės graikų kalba|senosios graikų]], [[Baltų kalbos|baltų]], iš dalies [[Slavų kalbos|slavų]] (III asmuo) tematinių veiksmažodžių vienaskaitos II ir III asmenys turi galūnes *''-ei'', *''-e'', kurias sunku vesdinti iš ide. *''-si, *-ti'', ir dalis kalbininkų, sakykime, R. Bekesas (), jas nukelia į indoeuropiečių prokalbę. Toliau pateikiama keturių autorių esamojo laiko galūnių rekonstrukcija:

Esamojo laiko (prezenso) daryba buvo gana sudėtinga, vartotos tiek atematinės, tiek tematinės galūnės (po šaknies arba kamieno su balsiais *''o'' : *''e''). Esamojo laiko šaknys galėjo būti sudaromos šiais būdais:
# Gryna šaknis (atematiniai ir tematiniai veiksmažodžiai);
# Pailgintas arba pamatinis šaknies balsis (vadinamasis [[Narten esamasis laikas]]);
# [[Reduplikacija|Reduplikuotos]] šaknys (atematiniai ir tematiniai veiksmažodžiai);
# Su nosiniais priebalsiais
## su nosiniu [[Intarpas|intarpu]] *''-n-'';
## su [[Priesaga|priesagomis]] *''-ne-'' ir *''-neu-'';
# Šaknys su priesaga *''-sk-'' ~ *''-sḱ-'' (tik tematiniai);
# Šaknys su priesaga *''-yo-'' (tik tematiniai). Ši priesaga buvo vartojama veiksmažodžiams iš [[Vardažodis|vardažodžių]] ir kitų veiksmažodžių sudaryti.

Atematinių veiksmažodžių vienaskaitoje buvo kirčiuojama šaknis, ji paprastai turėdavo pamatinį balsių kaitos laipsnį. Dviskaitoje ir daugiskaitoje atematiniai veiksmažodžiai įgydavo nykstamojo arba silpnojo laipsnių šaknis, tuomet jos būdavo bekirtės. Tematinių veiksmažodžių kamiengalis turėjo balsių *''e'': *''o'' kaitą. Veiksmažodžių *''h₁ésmi'' 'esu' ir *''bʰéroh₂'' 'nešu' () asmenavimas, išryškinant minėtąsias ypatybes:



===== Aoristas =====
[[Aoristas]] reiškė netęstinį, baigtinį veiksmą (įvykio [[Veikslas|veikslą]]). Tikėtina, kad aoristas būtojo laiko reikšmę įgavo ne iš karto, pradžioje jis reiškė veiksmą apskritai, veiksmą kaip faktą (skirtingai nuo esamojo laiko (prezenso), reiškusio tęstinį veiksmą). Aoristas ir esamasis laikas kilę iš vienos formos – veiksmą reiškusio „primityvo“, kuris priešinamas su būseną žyminčiu [[Perfektas|perfektu]].

Buvo trys aoristo tipai: šakninis, tematinis ir sigamatinis. Šakninis aoristas buvo sudaromas su vadinamosiomis antrinėmis prie [[Šaknis (kalbotyra)|šaknies]] jungiamomis galūnėmis, vienaskaitoje šaknies balsis turėdavo pamatinį [[Balsis|balsio]] laipsnį, o kituose skaičiuose – nykstamąjį (kaip būdinga ir esamajam laikui; žr. aukščiau). Tematinis aoristas skyrėsi tuo, kad tarp šaknies ir galūnės turėjo teminį balsį. Sigmatinis aoristas buvo sudaromas iš aoristo kamieno su [[priesaga]] *''-s-'' ir antrinėmis galūnėmis. Sigmatinio aoristo daryba buvo dažna vėlyvuoju ide. laikotarpiu, senoviškesniais laikomi kiti darybos tipai. Aoristo šaknies balsio laipsnis neretai skirdavosi nuo esamojo laiko (prezenso), pavyzdžiui: es. l. *''ǵí-ǵṇh₁-e-ti'' ([[Reduplikacija|reduplikuota]]) 'gamina; gimdo' – aor. *''ǵénh₁-t'' 'pagamino; pagimdė'.

Rekonstruojamos tokios aoristo galūnės:


===== Perfektas ir pliuskvamperfektas =====
Ide. [[perfektas]] išliko [[Sanskritas|sanskrite]], [[Senovės graikų kalba|senojoje graikų]] kalboje, o [[germanų kalbos]]e – vadinamuosiuose esamojo-būtojo laikų veiksmažodžiuose. Iš dalies perfektas išsaugotas [[Lotynų kalba|lotynų kalbos]] perfekte, germanų kalbų stipriųjų veiksmažodžių [[Būtasis laikas|būtajame laike]] (preterite), [[Hetitų kalba|hetitų kalbos]] ''-ḫi'' asmenuotėje bei [[Senoji rusų kalba|senosios rytų slavų kalbos]] liktinėje formoje ''vĕdĕ'' 'žinau'.

Perfektas būdavo sudaromas iš jo paties kamieno ir jam buvo būdingos ypatingos galūnės – matyti, tai senųjų ide. asmenavimo laikų palaikas. Dauguma veiksmažodžių šaknų buvo dvigubinamos ([[reduplikacija|reduplikuojamos]]).

Paliudytose kalbose [[perfektas]] reiškė aiškios laiko kategorijos neturinčią, iš veiksmo rezultato kilusią būseną (plg.  (oîda) ir  () 'esu žinojęs',  (bébēka) 'esu atėjęs',  () 'esu atsisėdęs'), taip pat – veiksmo intensyvumą. K. G. Krasuchino manymu, perfekto kamiene slypi iš veiksmažodinių [[Prieveiksmis|prieveiksmių]] kilusios statinės formos.

Pradžioje buvo vartojamas tik veikiamosios rūšies perfektas ir tik vėliau galėjo būti pritaikytos vidurinės rūšies formos. Pasak M. Viljanuevos Svensono (), perfekto galūnes turėjo tik perfekto tiesioginės nuosakos [[Paradigma (kalbotyra)|paradigma]].

Nėra visuotinai pripažinta, bet tikėtina, jog indoeuropiečių prokalbėje galėjo būti vartojamas senesnę būseną negu perfektas reiškiantis laikas – [[pliuskvamperfektas]], pavyzdžiui: ide. *''h₁ge-h₁gór-e'' 'yra pabudęs' – *''h₁ge-h₁gór-t'' 'buvo pabudęs'. Tokia daryba būtų grįsta perfekto kamienu, prie jo jungiant vadinamąsias antrines galūnes.

Galimi perfekto galūnių rekonstrukcijos variantai:


***Pastabos***:
* <sup><small>'''1'''</small></sup> Dėl šios galūnės žr. straipsnį „[[Semerenio dėsnis]]“: „Morfologinis poveikis“.

===== Imperfektas =====
[[Imperfektas]], būtasis nebaigtinis laikas, indoeuropiečių prokalbei teikiamas tik dalies kalbininkų. Jis galėjo būti sudaromas prie esamojo laiko kamieno jungiant vadinamąsias antrines galūnes ir [[Augmentas (kalbotyra)|augmentą]] ''*(h₁)e'', kuris galbūt buvo neprivalomas. Jei veiksmažodis prasideda balsiu, augmentas su juo susilieja ir susidaro ilgasis balsis (''*(h₁)e'' + ''*esṃ'' > ''*(h₁)ēsṃ'' 'buvau'). Imperfektas sutinkamas tik [[Indoiranėnų kalbos|indoiranėnų]] ir [[Senovės graikų kalba|senojoje graikų]] kalbose, o kaip tiesiog būtasis laikas (preteritas) – [[Hetitų kalba|hetitų kalboje]]. [[Lotynų kalba|Lotynų]], [[Baltų kalbos|baltų]], [[Slavų kalbos|slavų]], [[Armėnų kalba|armėnų]] ir [[Keltų kalbos|keltų]] kalbų imperfektai – vėlyvi dariniai.

[[Osvaldas Semerenis|O. Semerenis]] () teikia tokį imperfekto asmenavimą:

Laikantis imperfekto darybos principų (''augmentas'' + ''esamojo laiko kamienas'' + ''antrinės galūnės''), šių veiksmažodžių [[dviskaita]] turėtų tokias formas: I a. ''*ēswe'', ''*(e)bʰerowe'', II a. ''*ēstom'', ''*(e)bʰeretom'', III a. ''*ēstām'', ''*(e)bʰeretām''.

===== Būsimasis laikas =====
Tradiciškai teigiama, kad indoeuropiečių prokalbėje [[Būsimasis laikas|būsimojo laiko]] (futūro) dar nebuvo. Ne vienoje indoeuropiečių kalboje: [[graikų kalba|graikų]], [[Lotynų kalba|lotynų]], [[Indoiranėnų kalbos|indoiranėnų]], [[Keltų kalbos|keltų]], [[Baltų kalbos|baltų]] kalbose – vartojamas sigmatinis būsimasis laikas, turintis [[Priesaga|priesagą]] *''-s-'' ( 'atsilaisvinsiu',  'padarysiu', sen.  'bus',  < [[Baltų prokalbė|balt. prok.]] *''dō'''s'''yō'',  'duosiu'). Istorikai jo ištakomis laiko esamojo laiko [[Desideratyvas|dezideratyvą]] – veiksmažodžio formą, reiškiančią kalbėtojo norą atlikti veiksmą. Priesagos *''-s-'' kilmė ta pati, kaip ir sigmatinio [[Aoristas|aoristo]] (žr. aukščiau).

A. Savčenkos manymu, [[Modalumas (kalbotyra)|modalumą]] reiškiančių formų virtimas būsimuoju laiku ide. dialektuose bus prasidėjęs dar iki prokalbės skilimo.

==== Nuosakos ====

===== Tiesioginė nuosaka =====
Visi aukščiau nurodyti veiksmažodžio laikai ir veikslai priklauso tiesioginei [[nuosaka]]i, kuri nurodo tam tikru laiku vykstantį, vykusį ar vyksiantį veiksmą. Žemiau pristatomos kitos indoeuropiečių prokalbės nuosakos.

===== Injunktyvas =====
[[Injunktyvas|Injunktyvo]] vieta indoeuropiečių prokalbės veiksmažodžio sistemoje neaiški: vieni mokslininkai jį laiko atskira [[nuosaka]], kiti – senųjų būtojo laiko formų liekana, kai jos dar neturėjo [[Augmentas (kalbotyra)|augmento]]. Injunktyvas buvo vartojamas [[indoiranėnų kalbos]]e, jo daryba atitiko [[Aoristas|aoristą]] ir imperfektą (žr. aukščiau) be augmento ir išreiškė kalbėtojo požiūrį į išsakomą dalyką (rodė [[Modalumas (kalbotyra)|modalumą]]). Pasak K. Hofmano (), injunktyvas buvo neutralus laiko ir nuosakos kategorijų atžvilgiu, taigi jis reiškė tik veiksmažodžio veiksmą. R. Bekeso () manymu, pagrindiniame sakinyje injunktyvo reikšmė buvo artima [[Konjunktyvas|konjunktyvui]] ir liepiamajai nuosakai.

===== Optatyvas =====
[[Optatyvas]] – tai [[nuosaka]], reiškianti galimą veiksmą („galėtų daryti“). Optatyvas buvo sudaromas prie [[Šaknis (kalbotyra)|šaknies]] jungiant [[Priesaga|priesagą]] *''-yeh₁-'' ~ *''-ih₁-'' (be [[Laringalai|laringalų]] tampa *''-yē-'' ~ *''-ī-''; žr. skyrelį „[[#Laringalų skaičius|Laringalų skaičius]]“).

Optatyvo galūnės – antrinės (kaip [[Aoristas|aoristo]]), ir tai verčia manyti, jog šios formos nuosakos reikšmę įgavo vėliau, o pradžioje jomis reikštas būtasis laikas. [[Ježis Kurylovičius|J. Kurylovičiaus]] () manymu, optatyvas kilo iš aoristo su priesaga *''-ē-'', o optatyvo priesaga *''-yē-'' atsirado iš naujo skaidant šaknį su [[Intarpas|įterptiniu]] *''-y-'' (= *''-i̯-''), įspraustu tarp ilguoju balsiu besibaigiančios šaknies ir priesagos *''-ē-'': *''pōy-ē-t'' 'gėrė' (šaknis *''pō-'') > *''pō-yē-t''. Vėliau ši priesaga tapo dari ir išplito į kitas šaknis. Atematinių veiksmažodžių šaknis visada nykstamojo laipsnio.

Optatyvo galūnių rekonstrukcija:



===== Konjunktyvas =====
[[Konjunktyvas]] – norą reiškianti [[nuosaka]] („noriu, kad darytų“), dažnai turinti ir būsimojo laiko reikšmę. Konjunktyvas buvo sudaromas prie šaknies jungiant teminį balsį *''-e-'' ~ *''-o-'' ir vadinamąsias pirmines galūnės. Susiliejus su tematinių veiksmažodžių kamiengaliu *''-e- ~ *-o-'', prieš galūnę susidarydavo ilgasis balsis (*''bʰérōh₂'' (su ilguoju *''-ō-''), *''bʰérēsi'', *''bʰérēti''), ir tuo konjunktyvo nuosakos galūnės skyrėsi nuo esamojo laiko galūnių. Atematiniai veiksmažodžiai asmenuoti kaip tematiniai esamajame laike: *''h₁ésoh₂'', *''h₁ésesi'', *''h₁éseti''. Visoms konjunktyvo formoms taikomas pamatinis šaknies laipsnis.

Konjunktyvo galūnės tikriausiai yra tos pačios kilmės kaip ir esamojo laiko. [[Ježis Kurylovičius|J. Kurylovičius]] () teigia, kad taip atsitiko senąsias esamojo laiko formas pakeitus naujomis: senosios tapo vadinamosiomis antrinėmis, o šių formų tematinis balsis buvo suvoktas kaip konjunktyvo priesaga.


===== Liepiamoji nuosaka =====
Pasak [[Zigmas Zinkevičius|Z. Zinkevičiaus]], ankstesniu ide. laikotarpiu liepiamoji [[nuosaka]] (liepinys) galūnių neturėjo, ji buvo reiškiama gryna [[Šaknis (kalbotyra)|šaknimi]] arba [[Kamienas (kalbotyra)|kamienu]], ir tik vėliau imta jungti įvairias [[Dalelytė|dalelytes]]. Be to, liepimui galėjo būti pasitelktos ir tiesioginės nuosakos formos. Antrajam asmeniui ir toliau galėjo būti vartojamas grynas veiksmažodžio kamienas (ø). Kiti asmenys įgaudavo ypatingų liepiamosios nuosakos (imperatyvo) [[Galūnė (kalbotyra)|galūnių]].

Pabrėžtina, kad buvo dvi liepiamosios nuosakos rūšys – esamoji ir būsimoji. M. Viljanueva Svensonas () jas iliustruoja tokiu pavyzdžiu:  'Tu paimk šį laišką iš manęs [dabar – liep. n. ***accipe***] ir atiduok jam [vėliau – būsimoji liep. n. ***dato***]'. Būsimoji liepiamoji nuosaka su visais asmenimis ir abiem veiksmažodžio rūšim turėjo priesagą *''-tōd''. Pažymėtina, kad neigiamasis liepimas („nedaryk!“) buvo reiškiamas neiginiu *''méh₁'' + injunktyvo veiksmažodis (žr. „[[#Injunktyvas|Injunktyvas]]“).


==== Rūšys ====

===== Vidurinė rūšis =====
Be veikiamosios [[Rūšis (kalbotyra)|rūšies]] (žr. laikus ir nuosakas aukščiau), ide. veiksmažodžiai galėjo turėti ir vidurinę rūšį, dar vadinamą mediumu, mediju, mediopasyvu. Vidurinė rūšis reiškė savaime vykstantį arba į save nukreiptą veiksmą ir atitinka lietuvių kalbos [[Sangrąžinis veiksmažodis|sangrąžinius veiksmažodžius]]:  (veik. r.) – ''dangus '''apsiniaukė*** (sangrąž. veiksm.). Atskiros neveikiamosios rūšies (kaip ) indoeuropiečių prokalbėje nebuvo – prireikus ją atstodavo vidurinė. Vidurinė rūšis išsaugota anatolų, indoiranėnų, graikų ir tocharų kalbose, o lotynų, salų keltų ir gotų kalbose vidurinės rūšies galūnės buvo pritaikytos neveikiamajai rūšiai sudaryti. Baltų, slavų ir armėnų kalbose vidurinė rūšis visai išnykusi.

Ne visi veiksmažodžiai galėjo būti kaitomi vidurinėje rūšyje. M. Viljanueva Svensonas () išskiria tokias semantines vidurinės rūšies veiksmažodžių klases: 1. judėjimo ( 'ateinu'); 2. fiziologinių procesų ( 'šypsosi'); 3. nusakančių emocinę būklę ( 'gėdijuosi'); 4. suvokimo ( 'žiūri',  'mato'); 5. kalbėjimo ( 'meldžiu') ir kt.

Dukterinėse kalbose vidurinės rūšies galūnės gerokai skiriasi, jos sunkiai kildinamos iš vienos pradinės formos. Vadinamosios pirminės galūnės vartojamos esamajame laike ir konjunktyve, antrinės – aoriste ir optatyve, o liepiamosios nuosakos vidurinė rūšis turėjo savitesnių galūnių. Kaip matyti, vidurinės rūšies formos primena perfektą (laikas, veikslas):

Vidurinės rūšies galūnės buvo jungiamos prie atitinkamų veikiamosios rūšies laikų ir nuosakų kamienų (žr. aukščiau). Kaip minėta, perfektas bent ankstesniu laikotarpiu nevartotas su vidurine rūšimi. Toliau pateikiamas D. Rindžo () nurodytas veiksmažodžio **bʰér*- 'nešti' (plg. ) pagrindinių laikų ir nuosakų asmenavimas vidurinėje rūšyje:

#### Neasmenuojamosios veiksmažodžio formos
Indoeuropiečių prokalbėje tikriausiai nebuvo bendraties, bet jau turėti dalyviai. Be to, ide. galėjo būti sudaromi veiksmažodiniai daiktavardžiai, o iš įvairių jų formų dukterinėse kalbose susidarė bendratis, sakykime, baltų (**-ti*, **-tey*, **-tēy*), slavų (**-ti*) ir tocharų (**-tsi*) kalbose bendratis tikriausiai kilusi iš veiksmažodinių daiktavardžių naudininko arba vietininko: balt. prok. **mir*'tey*** 'mirčiai', *''mir'''tēy*** 'mirtyje'. Daugumoje indoeuropiečių kalbų vartojamas siekinys su baigmenimi **-tum* kilęs iš veiksmažodinių daiktavardžių galininko, plg. balt. prok. **ley*'tun*** < ide. *''ley'''tum*** 'lietų, lijimą'.

Esamojo laiko ir aoristo veikiamosios rūšies dalyviai buvo sudaromi su priesaga *-*nt*-, jungiama prie atitinkamo laiko kamieno: es. l. **ǵíǵṇh₁ont-* 'gaminąs', aor. **ǵṇh₁ont-* 'pagaminęs'. Veikiamosios rūšies perfekto dalyviai turėjo priesagą **-wōs-* ~ **-wos-* ~ **-us-*: **ǵeǵṇh₁wos-* 'tas, kuris yra gaminęs'. Veikiamosios rūšies vyriškosios ir bevardės giminės dalyviai, matyt, buvo linksniuojami kaip priebalsinio kamieno daiktavardžiai, moteriškosios – kaip *ih₂ ~ yeh₂* kamieno. Vidurinės rūšies dalyviai turėjo priesagą **-mHno-*, kur vyr. ir bev. g. linksniuota pagal *o* kamieną, moteriškoji – pagal *eh₂*. Kai kuriose kalbose veiksmažodiniai būdvardžiai tapo dalyviais, turinčiais priesagas **-mo-*, **-no-* ir **-to-*. Baltų kalbose veiksmažodinių būdvardžių priesagos **-mo-* ir **-to-* buvo pasitelktos neveikiamųjų dalyvių darybai, veikiamosios rūšies dalyvių priesagą **-nt-* tęsia esamojo ir būsimojo laikų veik. r. dalyviai, o perfekto dalyvių priesagą **-us-* – būtojo laiko veik. r. dalyviai (daugiau apie dalyvių kaitybą žr. straipsnyje „Baltų prokalbė“).

### Nekaitomosios kalbos dalys
Ne visi skaitvardžiai buvo kaitomi, tačiau prie iš viso nekaitomų žodžių jie nepriskirtini. Indoeuropiečių prokalbėje tikriausiai nebuvo vieningo prieveiksmių iš būdvardžių ir daiktavardžių darybos būdo ir prieveiksmių paskirtį atlikdavo šių dviejų linksniuojamųjų kalbos dalių bei įvardžių linksnių formos, pavyzdžiui, vyr. g. įvardžio galininkas **kʷom* 'kada'.

Stabarėjančios linksniuojamųjų žodžių formos, atitinkančios dabartinių indoeuropiečių kalbų prieveiksmio reikšmę, galėjo eiti ir jungtukais, dalelytėmis bei kitais tarnybiniais žodžiais. Iš tų nedaugelio ide. nekaitomųjų žodžių galima rekonstruoti jaustuką **way* 'vai' (, ,  (ouaí),  (vay),  (vây)), prieveiksmius **nuH*, **nū̆nóy* 'dabar' (,  (nýne), ,  (nun), (nū́), sen. ), **h₁yow* 'jau' (, , , , , sen. vok. a. *ju*) ir kt.

## Žodžių daryba
Indoeuropiečių prokalbėje būta dūrinių, pavyzdžiui, kaip  – jie kilo iš žodžių junginių („kraujo žolė“). Buvo paplitę sudurtiniai asmenvardžiai, plg.  'ginąs tautą',  (Archelaos) 'valdąs tautą',  'verčiąs priešus drebėti',  (Bronislav) 'ginąs šlovę',  'garsi kova'.
Priešdėlių prokalbėje iš viso nebuvo, taigi žodžių daryba grindžiama priesagomis. Keletas iš jų:

## Sintaksė
Nors dauguma indoeuropiečių kalbų yra nominatyvinės ir būtent nominatyvinė kalbos sandara rekonstruojama indoeuropiečių prokalbei, grįsdamasis tam tikrais kalbų duomenimis 1901 m. Ch. Ulenbekas () pateikė prielaidą, kad indoeuropiečių prokalbėje ankstesniu laikotarpiu vietoj nominatyvinių konstrukcijų buvo vartojamos ergatyvinės. Pasak kitos hipotezės, pasiūlytos G. Klimovo, iki nominatyvinės struktūros turėjusi būti aktyvinė.

Žodžių tvarka sakinyje buvusi laisva, pagrindinis sakinio dalių eiliškumas – SOV (veiksnys – papildinys – tarinys, kaip ). Kaip rodo tipologiniai tyrimai, kalboms su tokia žodžių tvarka būdinga pažyminys prieš pažymimąjį žodį, dažnesnė priesaginė, o ne priešdėlinė žodžių daryba, o vietoj galūnių – savybinės priesagos. Visi šie reiškiniai atsispindi ide.

Ide. galiojo Vakernagelio dėsnis, pasak kurio bekirtės dalelytės ir kiti klitikai sakinyje atsidurdavo antroje vietoje.

Būdvardžiai buvo derinami su daiktavardžiais gimine, skaičiumi ir linksniu. Buvo derinamas veiksnio ir tarinio skaičius bei asmuo, tačiau kuopiniai daiktavardžiai (kolektyvai) eidavo su veiksmažodžio vienaskaita.

## Žodynas
Rekonstruotas indoeuropiečių prokalbės žodyno sluoksnis teikia vertingų duomenų apie senųjų indoeuropiečių gyvenimą ir religiją. Įvairiais apskaičiavimais, indoeuropiečiai vartojo nuo 15–20 iki 40 tūkstančių žodžių. Šiuo metu rekonstruota apie 1200 (ne tiek patikimai – dar 500) indoeuropiečių prokalbės žodžių šaknų.

Ide. turėta sudėtinga, išplėtota giminystės ryšių pavadinimų sistema. Be kitų, vartoti žodžiai: senelis (**h₂euh₂os*), močiutė (**Han-*), tėvas (**ph₂tḗr*), tėtis (**átta*), motina (**méh₂tēr*), sūnus (**suHnús*), duktė (**dʰugh₂tḗr*), brolis (**bʰréh₂tēr*), sesuo (**swésōr*), vaikaitis, nepuotis (**népōt*), sūnėnas, dėdė iš tėvo pusės (**ptruᵘ̯io-*), avynas (dėdė iš motinos pusės; **h₂ewh₂yos*). Vartoti ir kai kurie giminaičių iš vyro pusės pavadinimai: marti (**snusós*), šẽšuras (vyro tėvas; **sweḱuros*), anyta (**sweḱruH-*), dieveris (**deh₂iwēr*), žentas (**ǵ(e)mHōr*), vyro sesuo (**ǵelh₂-ou*), jentė, -ers (vyro brolio žmona; **i(e)nh₂ter-*). Kadangi nežinoma giminystės ryšių iš žmonos pusės, manoma, kad po vedybų moterys apsigyvendavo vyro šeimoje, taip pat galėjęs būti nuotakų grobimo paprotys.

Į indoeuropiečių valgiaraštį įėjo: mėsa (**mē(m)s*), druska (**séh₂-(e)l-*), pienas (**h₂melǵ-*, plg. ), iš jo gamino sviestą ir sūrį, medus (**melit*) ir jo gėrimas midus (**medʰu*), vynas (**w(e)ih₁-on-*) ir tikriausiai gilės (**gʷlh₂-(e)n-*). Iš žuvų (**dʰǵʰuH-*) jiems buvo žinomos lašišos, upėtakiai, karpiai, upiniai unguriai ir galbūt šamai. Indoeuropiečiai valgė obluolius (**h₂ébl̥*, **h₂ebōl*).
 
 Indoeuropiečiai laikė tokius naminius gyvūnus: karves (**gʷeh₃us*), kiaules (**suHs*), avis (**h₂ówis*), ožkas (**diks*), arklius (**h₁éḱwos*), žąsis (**ǵʰans*), šunis (**ḱ(u)wṓn*). Drabužiai buvo siuvami iš avių ir ožkų vilnos. Indoeuropiečiai nelaikė vištų, triušių ir asilų. Naudotasi arklu (**h₂erh₃-trom*).

Indoeuropiečiai turėjo išplėtotą vežimo ir jo dalių terminiją: **weǵʰnos* 'vežimas', **yugóm* 'jungas', **h₂eḱs-* 'ašis'. Išlikę trys rato pavadinimai: **kʷekʷlóm* (plg. ), **Hwṛgi-* ir **Hroth₂os*. Ratai buvo daromi iš trijų lenktų ir suriestų lentų. Sudėtiniai ratai su stipinais atsirado apie 2500–2000 m. pr. m. e., t. y. jau po indoeuropiečių prokalbės skilimo. Išliko laivo pavadinimas (**néh₂us*), bet tikriausiai laiveliai (valtys) buvo naudojama per upes ir ežerus persikelti.

Turėti šie didesnių žvėrių pavadinimai: vilkas (**wĺ̥kʷos*), lapė (**wl(o)p-*), lokys (**h₂ŕ̥tḱos*), lūšis (**luḱ-*), bebras (**bʰébʰrus*), ūdra (**udros*), kiškis (**ḱasos*), elnias (**h₁elh₁ḗn*), briedis (**h₁ólḱis*) ir tauras (**touros*).

Ide. rekonstruojami tokie medžių pavadinimai: beržas (**bʰerHǵos*), klevas (**h₂ēkṛ*), kukmedis (**h₁eiwos*, plg. ; **taksos*), alksnis (**h₂eliso-*), gluosnis (**weit-*, plg.  'žilvitis; vytelė') ir kiti.

Dėl kilmės diskutuojama, tačiau galėjo būti šiek tiek skolinių iš kitų kalbų, pavyzdžiui, **dʰoHnéh₂* 'duona', **Handʰ* 'maistinis augalas', **gʰeid* 'ėriukas'.

## Indoeuropiečių prokalbė popkultūroje
2012 m. fantastiniame filme „Prometėjas“ androidas Deividas kosminėje kelionėje studijuoja senovines kalbas ir į aukštos nežemiškos civilizacijos atstovą kreipiasi indoeuropiečių prokalbe. Be to, Deividui žiūrint vaizdinę paskaitą apie indoeuropeistiką, skamba A. Šleicherio () indoeuropiečių prokalbe sukurta pasakėčia.

Akompanuojant Londono Karališkajam filharmonijos orkestrui, indoeuropiečių prokalbe atliekama kompozicija „Vandens preliudija“ – pirmasis iš trijų albumo „Jūrą talpinęs lašas“ () takelių. Šios kompozicijos premjera įvyko Karnegio koncertų rūmuose Niujorke 2014 m. balandžio 13 d., kūrinio autorius – amerikiečių kompozitorius K. Tinas ().

2016 m. vasario 23 d. išleistame kompiuteriniame žaidime „Far Cry Primal“, kur veiksmas rutuliojasi akmens amžiuje, dialogai sukurti „primityvia kalba“, jos pagrindas – indoeuropiečių prokalbė.

## Literatūra
* 
* 
* 
* 
* 

## Nuorodos
* J. Pokornio indoeuropiečių etimologinis žodynas 
* Dnghu asociacijos indoeuropiečių žodynai
* Indoeuropiečių prokalbe skaitoma „Karalius ir Dievas“
* Indoeuropiečių prokalbe atliekama Ch. Tino „Vandens preliudija“

## Išnašos