open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Šviesialūpė dryžė

**Sodinė juostasraigė** arba **šviesialūpė dryžė**, **baltalūpė juostasraigė** (*Cepaea hortensis*) – helicidų (*Helicidae*) šeimos pilvakojis moliuskas.

Tarpinis šeimininkas lapių ir kitų šuninių žvėrių plaučių parazitų – *[[Crenosoma vulpes]]*.

## Išvaizda

Kriauklė rutuliška, su kupoliškai apvalia apvijam sudaryta iš 5–5,5 vijų, išsipūtusių, kiek pakilusių, viršūnė buka. Matmenys: 14,0–16,0 (aukštis) x 17,0–20,0 (plotis) mm. Vienos populiacijos sraigių spalva labai nevienoda. Tipiška forma – fonas blyškiai geltonas su penkiomis rudomis spiralinėmis juostomis. Kitų – juostos plačios, net susiliejusios tiek, kad kriauklė tampa tamsiai ruda, tik apačia lieka gelsva. Paviršius šiek tiek blizgantis, su negiliomis skersinėmis raukšlėmis. Paskutinė vija 5–7 mm prieš angą ryškiu kampu palinkusi žemyn. Žiotys įstrižos. Apatinis kraštas tiesus, be atvarto, viršutinis – pradžioje taip pat tiesus, po to lanku nulinksta link apatinio, turi atvartą. Angoje yra lūpa. Žiočių kraštų šoninė pusė geltona, o vidinė – balta. Stulpelinė kriauklės ertmė uždara.

Sraigės kūnas paprastai tamsus, žalsvai pilkas, užpakalyje šviesesnis ir geltonesnis, mantija gelsva ar pilka. Lytinių organų strėlė sulinkusi, apie 4 mm ilgio ir turi keturis išilgai einančius ašmenis, kurie išilgai perskilę, prasideda staiga, prie strėlės pagrindo.

## Dauginimasis
Gegužės–spalio mėnesiais deda 40–80 sferiškų 2 mm. dydžio kiaušinių. Jaunikliai išsirita po 15–20 dienų, suauga per vienerius metus. Jungtinėje Karalystėje kriauklės lūpa susiformuoja per 3 metus. Gyvena iki 7–8 metų.

## Gyvenama aplinka
Biotopas labai įvairus. Randama krūmuose, retuose miškuose, soduose, ant akmenų, medžių.

## Paplitimas
Lietuvoje dažna rūšis. Paplitusi Vidurio ir Rytų Europoje. Buvo užvežta į šiaurinę JAV dalį, tačiau įsitvirtino ne taip sėkmingai kaip miškinė juostasraigė. Kalnuose aptinkama iki 2000 m virš jūros lygio.

## Išnašos

## Šaltiniai

* Šivickis P., Lietuvos moliuskai ir jų apibūdinimas. Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla: Vilnius, 1960. 151–170 psl.
* Gurskas A., Lietuvos sausumos sraigės. Lietuvos Aplinkos apsaugos ministerija, Kauno Tado Ivanausko zoologijos muziejus: Kaunas, 1997. 87-97 psl.
* AnimalBase: Cepaea hortensis. Tikrinta 2016 02 10 
* Nordsieck R., The Living World of Molluscs: Helicid Snails. Tikrinta 2015.02.10
Čilės partija už demokratiją

**Čilės partija už demokratiją** (**PPD**, :) – Čilės centristinė politinė partija.

## Istorija

Įkurta 1987 m. gruodžio 15 d. kaip kalnakasių politinė organizacija be aiškios ideologijos, siekiant dalyvauti 1989 m. rinkimuose. Vėliau pasukta demokratinio socializmo, progresyvaus liberalizmo, krikščioniškojo populizmo keliu. Tačiau pasisakoma prieš globalizaciją.

PPD pavyko pervilioti dalį krikščionių demokratų balsų bei suburti koaliciją *Concertación Democrática*, į kurią be krikščionių demokratų įėjo ir PSC bei PRSD, kuri valdo Čilę nuo 1990 m.
 
1997 m. ir 2001 m. rinkimuose gauta po 12,6 % balsų bei 16 ir 21 vieta 120 vietų parlamente ir 2 bei 3 vietos 49 vietų Senate. 1999–2000 m. prezidento rinkimus laimėjo partijos atstovas Rikardas Lagosas Eskobaras. 2005–2006 m. rinkimuose jį pakeitė kita *Concertación Democrática* kandidatė Mišelė Bašelė.

Socialistų Internacionalo konsultacinė narė nuo 1992 m., tikroji narė nuo 1996 m. rugsėjo 9 d.

Būstinės adresas: Morandé 115, Oficina 501, Santiago.

## Pirmininkai
 
* 1999 m. – Heraldas Munjozas,
* 2003 m. – Gvidas Girardis,
* 2005 m. – Viktoras Baruetas.

## Nuorodos

Oficiali svetainė
Arioniniai

**Arioniniai** (*Arionidae*) – pilvakojų moliuskų (*Gastropoda*) klasės šeima, kuriai priklauso šliužai, kurių kriauklė redukuota iki kalcitinių grūdelių. Jų kūnas suplotas. Kvėpavimo anga yra mantijos skydo priekyje. Skydo paviršius gruoblėtas. Užpakalinė jo dalis  be kylio. Jauni individai turi mažo kylio žymes. Kiauto yra tik liekanos, sudarytos iš daugybės apvaliai pailgų kalcitinių grūdelių. 

Lietuvoje aptinkama viena arionų (*Arion*) gentis ir šios rūšys:
* Didysis arba juodasis arionas (*Arion ater*). Rūšis įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.
* Rudasis arionas (*Arion rufus*)
* Luzitaninis arionas (*Arion lusitanicus*) – pripažintas Lietuvoje invazine rūšimi.
* Juosvataškis arionas (*Arion circumscriptus*)
* Tamsusis arionas (*Arion distinctus*)
* Tamsiadryžis arionas (*Arion fasciatus*)
* Kislusis arionas (*Arion fuscus*)
* Miškinis arionas (*Arion silvaticus*)
* Luzitaninis šliužas (*Arion vulgaris*) – labiausiai paplitusi invazinių šliužų rūšis Lietuvoje.

## Šaltiniai
Juodasis arionas

**Juodasis arionas**, arba **didysis arionas** (*Arion ater*) – arioninių (*Arionidae*) šeimos pilvakojis moliuskas. Gyvūnas stambus, ištiestas yra apie 12-15 cm ilgio ir 1,7-2,0 cm pločio. Spalva dažniausiai juoda, bet pasitaiko, tamsiai ar rausvai rudų. Galva tamsesnė, o pado kraštas gali būti rausvas tamsesniais skersiniais ruoželiais. 

Gyvena šlapiose vietose, vandens telkinių pakraščiuose. Minta minkšta ir pūvančia augalija. 

Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Šiuo metu yra nustatyta kelios gyvybingos *A. ater* populiacijos. Viena apie 25 metus gyvenanti Jūros upės 5 km ilgio upės šlaite. Daug kur aptinkamas Minijos upės slėnyje. Paplitęs vakarų ir Vidurio Europoje.
Jonas Abramavičius

**Jonas Abramavičius** (, XVI a. I pusėje – 1602 m. balandžio 19 d.), raštijos mecenatas.

Nuo 1579 m. Lydos, vėliau Cėsių seniūnas, nuo 1593 m. Minsko, nuo 1596 m. Smolensko vaivada. Palaikė M. Radvilos Rudojo ir K. Radvilos Perkūno propaguojamą valstybės savarankiškumo politiką.

Jono Abramavičiaus skatinamas ir remiamas, Jonas Radvanas sukūrė herojinį epą *[[Jonas Radvanas#Radviliada|Radviliada]]* (1592 m.). Šioje knygoje įdėta Abramavičiaus dedikacija Radvilai Perkūnui – vienintelis žinomas jo kūrinys. Dedikacijoje iškelta Lietuvai ypač nusipelniusių žmonių įamžinimo literatūroje svarba.

Parašė neišlikusį veikalą *Zdanie Litwina o kupczy taniej zboża a drogiej przedaży* („Lietuvio nuomonė apie tai, kaip pigiai pirkti ir brangiai parduoti javus“, 1595 m.).

|-

## Nuorodos
*
Juozas Adomaitis-Šernas

**Juozas Adomaitis-Šernas** (1859 m. rugpjūčio 7 d. Šmuiliškėje, Zyplių valsčius – 1922 m. rugpjūčio 5 d. Čikagoje, JAV) – mokslo žinių populiarintojas, publicistas, knygnešys.

## Biografija
Baigęs Marijampolės gimnazijos 6 klases ūkininkavo, dirbo tarnautoju Varšuvoje. Nuo 1885 m. bendradarbiavo lenkų laikraštyje „Kraj“ (Peterburgas), 1885–1989 m. – leidiniuose „Aušra“, „Lietuviškasis balsas“, „Unija“. 1889–1892 m. žurnalo „Varpas“ bendradarbis, 1889–1890 m. redaktorius.

1889–1890 m. gyveno Ragainėje, 1891 m. – Šakiuose, kur nelegaliai toliau rašė beveik visus žurnalo „Varpas“ vedamuosius ir poleminius straipsnius, rengė skyrių „Audiatur et altera pars“.  1892–1895 m. Vokietijoje, Brėmene dirbo emigracijos biure. 1895 m. emigravo į JAV, ten 1895–1917 m. redagavo Čikagoje leistą savaitraštį „Lietuva“,  rašė į žurnalą „Tėvynė“, kitus leidinius, nuo 1910 m. dalyvavo Amerikos lietuvių spaudos draugijos veikloje.

## Kūryba
Periodikoje išspausdino apie 2000 publicistinių straipsnių, pagal kitų tautų autorių veikalus parengė apie 20 mokslo populiarinimo knygų. Rašė įvairiomis žurnalistikos ir publicistikos teorijos bei praktikos temomis. Publicistikoje skelbė tolerancijos, vienybės idėjas, jų laikėsi žurnalistikoje ir visuomeninėje veikloje. „Lietuviškajame balse“, „Varpe“ paskelbė straipsnių, skirtų lietuvių literatūros ir kalbos problemoms („Apie mūsų poeziją“, „Audiatur et altera pars“, „Mūsų statrašas“ ir kt.).

## Bibliografija
* *Apie żemę ir kitus swietus, jų buwį ir pabaigą*. Čikaga: Lietuva, 1896 m.;
* *Hygiena, arba Mokslas apie użlaikyma sweikatos*. Čikaga: Lietuva, 1897 m.;
* *Apie sunaudojimą vandenų ant auginimo žuvių, vėžių ir kitokių vandeninių sutvėrimų*, Tilžė: Tėvynės sargas, 1899 m.;
* *Geografija, arba Żemēs apraszymas*. Čikaga: Lietuva, 1899 m. (perleista 1902, 1906, 1908);
* *Etnologija, arba mokslas apie žemės tautas*. Čikaga: Lietuva, 1900 m. (perleista 1903, 1919);
* *Biologija, arba mokslas apie gyvus daiktus*, 1901 m.;
* *Rašto istorija*, 1906 m.

## Šaltiniai
Venclovas Agripa

**Venclovas Agripa** (g. apie 1525 m. – m. 1597 m.) – vienas iš grožinės literatūros Lietuvos didžiojoje kunigaikštystėje pradininkų. Lietuvos didžiosios kunigaikštystės sekretoriaus Venclovo Mikalojaičio (Mykolo Lietuvio) sūnus.

## Biografija

1545–1552 m. studijavo Leipcigo, Krokuvos, Vitenbergo universitetuose. Nuo 1563 m. LDK sekretorius, nuo 1566 m. Livonijos lauko raštininkas, nuo 1575 m. LDK raštininkas, nuo 1586 m. Minsko, nuo 1590 m. Smolensko pilininkas.

## Kūryba

Parašė 1553 m. Vitenberge išleistą *Oratio funebris de illustrissimi principis et domini, domini Iohannis Radzivili Oliciae et Nesvisii ducis, vita et morte* („Gedulinga kalba apie šviesiausiojo didiko ir pono Jono Radvilos, Olykos ir Nesvyžiaus kunigaikščio, gyvenimą ir mirtį“), į lenkų k. išvertė 1588 Vilniuje pasirodžiusį J. Brenco pamokslų rinkinį *Ewanielia od Jana swiętego Apostoła y Ewanielisty napisana* („Šventojo Jono, Apaštalo ir Evangelininko, parašytoji Evangelija“). Spėjama Agripą esant kai kurių XVI a. II pusėje Vilniuje išėjusių anoniminių kūrinių autoriumi.

Reikšmingiausias Venclovo Agripos veikalas – *Gedulinga kalba*, kurioje vaizduojamas idealus žmogus – Radvila, iškeliamas jo dievobaimingumas ir patriotizmas, išsilavinimas ir dorybingumas, pabrėžiama mokslų ir menų svarba žmogui ugdyti, aukštinama LDK galybė ir istorija, papasakota savita lietuvių kilmės iš romėnų legenda. *Gedulinga kalba* laikytina pirmuoju išspausdintu lietuvio parašytu grožinės literatūros kūriniu. Joje pastebimos sąsajos su Mikalojaus Daukšos „Postilės“ (1599 m.) mintimis:„Juk jis gimė garsiausioje lietuvių tautoje, apie kurią kai kurie žmonės šiuose kraštuose, netoli nuo savo gimtųjų lizdų nukeliavę, turi kitokią nuomonę, tačiau aš galiu tvirtinti, kad ši tauta ir klimato švelnumu, ir žemės derlingumu, ir būtinų gėrybių gausumu, ir žmonių papročiais, talentais, dorybėmis nenusileidžia jokiai Europos tautai” (vertė R. Dambrauskaitė).

## Nuorodos
* 

## Literatūra
* Edmundas Antanas Rimša. Venclovas Agripa ir jo giminė. (1. Kilmė ir pirmtakai), Lietuvos TSR Mokslų Akademijos darbai. A serija, 1986, t. 1 (94), p. 63–75.
* Edmundas Antanas Rimša. Venclovas Agripa ir jo giminė. (2. Agripų giminė), Lietuvos TSR Mokslų Akademijos darbai. A serija, 1986, t. 2(95), p. 72–83.

|-
Jurgis Albinas

**Jurgis Albinas** (*Albinus*; g. XVI a. pr. Lenkijoje – m. 1570 m. greičiausiai Vilniuje) – teologas, bibliofilas. Vilniaus katedros kantorius, sufraganas, Metonos titulinis vyskupas.

Rašė lotyniškai. Išleido religinių veikalų, kurie, apkaltinus autorių erezija, Vilniuje buvo viešai deginami. Sueiliavo proginės poezijos. Turėjo didelę biblioteką, dalis jos atiteko Vilniaus jėzuitų akademijai.

## Nuorodos
*
Kajetonas Aleknavičius

**Kajetonas Aleknavičius** (1804 m. sausio 26 d. Terpeikiuose, Kupiškio raj. – 1874 m. gruodžio 2 d. Asavoje, Varanavo r., Baltarusijoje) – lietuvių poetas.

## Biografija
Mokėsi Troškūnų šešiaklasėje mokykloje, 1827 m. įstojo į Vilniaus Laterano kanauninkų vienuolyną, 1832 m. baigė Vilniaus vyriausiąją kunigų seminariją. Kunigavo Obeliuose, Panemunėlyje, Kėdainiuose, Semeliškėse, nuo 1848 m. Merkinėje, iš kur už 1863 metų sukilimo rėmimą 1867 m. iškeltas į Asavą.

Eiliuoto feljetono lietuvių literatūroje pradininkas, vienas pirmųjų pradėjo rašyti eilėraščius vaikams. Poezija liaudiško pasaulėvaizdžio, joje gausu kaimo buities realijų, pamokymai sakomi gyva sąmojinga žmonių šneka, vartojami tautosakiniai poetizmai. Paskelbė poezijos rinkinį *Pasakos, pritikimai, veselios ir giesmės* (1861). Dialogo forma parašė elementorių *Elementorius, arba Lengvas mokslas skaityt Rašto švento*, 1846.

## Nuorodos
* 
* Kajetono Aleknavičiaus eilėraštis „Motka ir reikalas mokslo vaikams“
Adrianas Aleksandravičius

**Adrianas Aleksandravičius** – OFM, XVIII a. I pusės religinis rašytojas, poetas.

1732 m. Vilniuje išleista jo knyga *Traktat mądrości duchowney* („Dvasinės išminties traktatas“). Kūrė ir iš lotynų kalbos vertė himnus, psalmes, lamentacijas, litanijas (viena skirta šv. Kazimierui). Panegirikose, skirtose didikams Denhofams, Sluškoms, ryški Lietuvos didžiosios kunigaikštystės valstybingumo atributika.

## Nuorodos
*
Adomas Abramavičius

:: *Apie kunigą ir kanauninką žr. [[Adomas Abramovičius]]*.
**Adomas Abramavičius** (*Abramowicz*; g. 1710 m. rugpjūčio 24 d. – m. po 1753 m.) – pamokslininkas.

## Biografija

Mokytojavo žemesnėse mokyklose, dėstė poetiką Varšuvoje, filosofiją ir teologiją Vilniaus akademijoje. Vėliau dirbo Polocke, Minske. 1753 m. Vilniuje išleido vyskupui J. Sapiegai dedikuotą pamokslų rinkinį *Kazania niedzielne* („Sekmadienių pamokslai”).

## Nuorodos

*
Petras Rapolas Aleknavičius

**Petras Rapolas Aleknavičius** (apie 1754 m. greičiausiai Užnemunėje – 1827 m. rugpjūčio 22 d. Slavikuose, Šakių raj.) – OP, poetas.

Kunigavo Seinuose, Punske, nuo 1804 m. Slavikuose. Kūrė religines giesmes ir pasaulietines eiles, sudarė jų rinkinį „Darželis naujas ir Saujelė… giesmių patogiai svietiškų“, kurių rankraščių neišliko.

## Nuorodos
* 

## Literatūra
* Vaclovas Biržiška. Aleksandrynas, T.2. Čikaga, 1963.
Bernardas Andersonas

**Bernardas Andersonas** (1724 m. spalio 25 d. Angenburge, Gumbinės aps., Mažoji Lietuva – 1771 m. kovo 8 d. Kraupiške, Ragainės apskr.) – giesmių vertėjas.

Studijavo Karaliaučiaus universitete, mokytojavo Encūnuose, 1752 m. ordinuotas kunigu, dirbo Pelininkuose, Karaliaučiuje, nuo 1762 m. – Kraupiške.

Paskelbė neišlikusį dviejų verstų giesmių leidinėlį (~1770 m.), vokiškai parašė *Pelininkų bažnyčios kroniką* (išspausdinta 1898 m.).

## Nuorodos

*
Jonas Andruševičius

**Jonas Andruševičius** (g. XV a. pab. ar XVI a. pr. – m. apie 1567 m.) – poetas.

Vilniaus katedros kanauninkas, nuo 1544 m. – Kijevo vyskupas, nuo 1555 m. – Lucko vyskupas nominatas.

Lotyniškai parašė poemėlę apie Algirdo laikais Vilniuje tariamai nukankintus vienuolius pranciškonus.

## Nuorodos

*
Juozas Angrabaitis

**Juozas Angrabaitis** (1859 m. sausio 26 d. Pervazninkuose, Kidulių valsčiuje – 1935 m. rugpjūčio 2 d. Krokuvoje, Lenkijoje) – Lietuvos bibliografas, publicistas.

## Biografija
Paskatintas globėjo, Sudargo klebono M. Sederevičiaus, išmoko knygrišio amato. 1876 m. kartu su broliu Jurgiu apsigyveno Rėžgaliuose, netoli Sudargo. Namuose įsirengė nemažą knygrišyklą. Nuo 1877 m. pradėjo gabenti draudžiamus lietuviškus spaudinius iš Tilžės ir platino juos Skirsnemunėje, Raseiniuose, Nemakščiuose, Skaudvilėje, Viduklėje ir kt. 1883 m. padėjo J. Mikšui ir Martynui Jankui platinti „Aušrą“.

1884 m. apsigyveno Kaune, norėjo pasimokęs įstoti į Kauno kunigų seminariją. Nepavykus 1889 m. persikėlė gyventi į Tilžę. Dirbo Mauderodės spaustuvės korektoriumi, 1890–1895 m. redagavo „Žemaičių ir Lietuvos apžvalgą“, joje *Bijūno*, *M. Kiošio*, *F. Paznokaičio* slapyvardžiais paskelbė publicistinių straipsnių. Vokiečių policijos persekiojamas, 1895 m. išvyko į Krokuvą.

Parengė Otto Mauderodės išspausdintų lietuviškų tikybinių ir kt. knygų (1890 m.), religinių paveikslėlių (1893 m.) katalogus, sudarė ir *Jono Zanavykučio* slapyvardžiu išleido Prūsijoje išspausdintų lietuviškų knygų bibliografiją „Suskaita, arba Statistika visų lietuviškų knygų, atspaustų Prūsuose nuo 1864 metų iki pabaigai 1896 metų“ (1897 m.).

## Nuorodos
* Knygnešys Juozas Angrabaitis 
*
Juozas Andziulaitis-Kalnėnas

**Juozas Andziulaitis-Kalnėnas** (1864 m. gruodžio 13 d. Gaisriuose, Antanavo valsčius – 1916 m. vasario 12 d. Niu Britene, JAV) – Lietuvos poetas, vertėjas, publicistas, laisvamanis.

## Biografija
1883 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją, mokytojavo Garliavoje. Persekiojamas už ryšius su lietuviška spauda, 1886 m. pasitraukė į Tilžę, suredagavo du paskutiniuosius „Aušros“ numerius.

1886 m. emigravo į JAV, redagavo „Vienybę Lietuvninkų“, bendradarbiavo „Lietuviškajame balse“, „Apšvietoje“. Baltimorės universitete 1894 m. baigęs mediciną, vertėsi gydytojo praktika ir literatūrinėje bei politinėje veikloje nebedalyvavo.

## Kūryba
„Aušroje“ paskelbė romantinių, vėliau – socialinių ir politinių eilėraščių. Parašė ir išspausdino mokslo populiarinimo, istorinių apybraižų, surinko ir paskelbė tautosakos bei etnografinės medžiagos (*Mitteilungen der Litauischen literarischen Gesellschaft*, 1885 m.). Išvertė Nikolajaus Gogolio, Guy de Mopasano, M. Saltykovo-Ščedrino, Adomo Mickevičiaus, Henriko Sienkievičiaus, M. Konopnickos kūrinių.

Atvirai kritikavo katalikų bažnyčią.

## Nuorodos

* 
* Juozo Andziulaičio-Kalnėno kūryba ir ikonografija M. Mažvydo bibliotekoje 
* Šarūnas Pusčius, Tautinio atgimimo šaukliai
* Žymūs kraštiečiai  (*[[Kazlų Rūdos viešoji biblioteka]]*)
Julius Anusavičius

**Julius Anusavičius** (, 1825 m. balandžio 24 d. Smilgiuose, Plungės raj. – 1907 m. vasario 26 d. Daniūnų dvare; palaidotas Daumėnuose, Biržų raj.) – lietuvių poetas.
 
## Biografija
Pradinį mokslą ėjo Troškūnuose, gimnaziją Panevėžyje, privačiai išmoko matininko profesijos. Dalyvavo 1863 m. sukilime, vadovavo Panevėžio apskrityje veikusio E. Liutkevičiaus dalinio būriui. Buvo suimtas ir nuteistas katorgai Sibire. Paleistas po 1880 m. gyveno Latvijoje (Rygoje, Skaistkalnėje), 1900 m. grįžo į tėvų dvarelį Daniūnuose.

Sukūrė eilėraščių ir poemoms artimų eiliavimų (~ 20 000 eilučių): „Pavasaris 1863 metų“, „Upe tėvynės“, „Tatula miela“, „Viena pavasario diena“ ir kt. Eiliavimai aprašomojo pobūdžio, ištęsti, poetika elementari, mechaniškai taikoma silabinė eilėdara.

## Nuorodos

* 
* Juliaus Anusavičiaus bibliografija M. Mažvydo bibliotekoje
Viktoras Julijonas Aramavičius

**Viktoras Julijonas Aramavičius** (1816 m. lapkričio 7 d. Salamiestyje, Kupiškio raj. – 1892 m. lapkričio 16 d. Vilniuje) – vertėjas.

## Biografija
Baigė Slucko gimnaziją ir Tartu universitetą. 1855–1865 m. tarnavo Vilniaus cenzūros komitete, pasižymėdamas liberalumu lietuviškiems leidiniams. Vėliau dirbo Vilniaus evangelikų reformatų sinode.

Iš lenkų kalbos išvertė A. J. Glinskio pasakų rinkinį, pavadindamas „Pasakų sakytojas dėl lietuvninkų“ (1863 m.). Uždraudus lietuvišką spaudą, vertimas nebuvo išleistas.

## Nuorodos
*
Petras Arminas-Trupinėlis

**Petras Arminas-Trupinėlis** (1853 m. birželio 16 d. Deksniškiuose, Gižų valsčius, dab. Vilkaviškio raj. – 1885 m. kovo 18 d. Marijampolėje) – lietuvių poetas, vertėjas.

## Biografija

1871 m. baigė Veiverių pedagoginius kursus. Mokytojavo Alvite, Naumiestyje, 1877–1883 m. Marijampolės gimnazijos mokytojas. Valdžios įtartas antirusiška veikla perkeltas į Augustavą. 1884 m. atsisakė mokytojo vietos ir grįžo į Marijampolę. Platino draudžiamą lietuvišką spaudą.

Nuo 1883 m. bendradarbiavo laikraščiuose „Aušra“, „Nemuno sargas“ ir kt. Paskelbė istorinių tyrinėjimų (*Nusidavimai [[Lydos pilis|Lydos pilies]]* ir kt.). Publicistikoje, istoriniuose straipsniuose aukštino lietuviškumą. Sukūrė eilėraščių, pasakėčių. kūriniai, parašyti sklandžia kalba, turintys silabotoninės eilėdaros požymių, veikė lietuvių poezijos raidą.

Į lietuvių k. išvertė dalį Adomo Mickevičiaus baladės „Tėvo sugrįžimas“ (1884 m.), „Trys Budriai“ (1892 m.) ir poemos „Gražina“ fragmentų (1903 m.), Liudviko Kondratovičiaus-Syrokomlės poemas „Kaimo mokykla“ (1884 m.) ir „Piastų duktė“ (1884 m.), A. Puškino *Skendinys* (1884 m.; pirmasis meninis A. Puškino vertimas į lietuvių kalbą), I. Krylovo ir I. Krasickio pasakėčių. Sudarė „Lietuvišką chrestomatiją“, bet negavo leidimo spausdinti.

## Bibliografija
* Raštai, Tilžė, 1893 m.
* Raštai, Vilnius, 1907 m.
* Eilės, Vilnius, 1970 m.

## Šaltiniai
Tomas Astramskas

**Tomas Astramskas** (1853 m. gegužės 28 d. Narto Naujiena, Kvietiškio valsčius, Marijampolės apskritis – 1921 m. kovo 11 d. Niujorkas) – lietuvių visuomenės veikėjas, publicistas, leidėjas.

## Biografija

Mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1885 m. išrinktas Kvietiškio valsčiaus viršaičiu, dėl rusų valdžios persekiojimo tais pačiais metais emigravo į JAV. Dirbo angliakasiu, vėliau Filadelfijoje įsigijo spaustuvę, 1892–1894 m. leido ir redagavo laikraščius „Garsas“, 1900–1901 m. su A. Kaupu – „Tėvynė“, „Viltis“, 1905 m. ir 1908 m. – humoro laikraštį „Pleperis“, 1907 m. leido laikraštį „Kapsas“.

1896 m. vienas Tėvynės mylėtojų draugijos steigėjų, parašė jos statutą, 1898–1899 m. pirmininkas. 1899–1904 m. Susivienijimo lietuvių Amerikoje centro valdybos narys.

Bendradarbiavo leidiniuose „Vienybė lietuvninkų“, „Saulė“, „Naujoji gadynė“, „Lietuvis“ ir kt., pasirašydamas Gloversio Mainerio, Mergos Vaiko, Pažįstamo Trupinėlio, Seno Kapso, Naujieniškio, Kvietiškėno ir kt. slapyvardžiais. Reiškėsi visuomenine veikla. Išleido literatūrinių skaitinių, pasakojimų apie angliakasių buitį. 

## Bibliografija
* Linksma ir liūdna knygelė dėl varguolių, 1894 m.;
* Mainieris ir Leberys, 1898 m.
* Susivienijimo lietuvių Amerikoje istorija, 1916 m., (aprašė 1886–1906 m.)

## Šaltiniai
Valerijonas Ažukalnis

**Valerijonas Ažukalnis** (tikr. **Zagurskis**, 1816 m. gruodžio 4 d. Gaidamoniuose prie Alantos, dab. Molėtų raj. – 1874 m. vasario 2 d. Kaune) – lietuvių poetas, vertėjas.

## Biografija
Kilęs iš nusigyvenusių bajorų šeimos. Nuo 1840 m. tarnavo dvaruose raštininku ir ūkvedžiu, Vilniuje dirbo T. Gliuksbergo spaustuvėje, laikraščio „Kurjer Wilenski“ redakcijoje. 1856–1863 m. gyveno Šimonyse ir Skapiškyje, vertėsi vesdamas bylas. 1863 m. sukilimo metu suimtas ir kalintas. 1864 m. persikėlė į Kauną, kur dirbo bajorų deputacijoje, palaikė ryšius su Antanu Baranausku.

## Kūryba
Parašė gamtinės, buitinės ir meilės tematikos eilėraščių, pasakėčių. Pirmasis lietuvių poezijoje pavartojo trioleto formą. 1863 m. parengė spaudai kūrybos rinktinę „Raštai lietuviški“, bet, cenzūrai reikalaujant, jį spausdinti rusiškais rašmenimis, neišleido.

Išvertė A. Mickevičiaus, I. Krasickio, A. Goreckio, P. Karpinskio, S. Vitvickio, V. Sirokomlės ir kitų lenkų poetų kūrinių.

Sudarė ir 1863 m. įteikė spaudai originalių kūrinių, vertimų ir sekimų rinkinį „Raštai lietuviški“, bet cenzūrai reikalaujant spausdinti rusiškais rašmenimis jo neišleido. Originaliems eilėraščiams būdingas lyriškumas, kompozicijos vientisumas, liaudies dainų poetikos bruožai, romantizmo poveikis. V. Ažukalnio eilėraščiai pasižymi žodinga kalba, tautosakine poetika, lyrizmu. Kai kurie jų virto liaudies dainomis. Parašė lietuvių kalbos gramatiką (rankraštis nerastas).

## Bibliografija
* Raštai lietuviški. Vilnius, 1968 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lietuvių literatūros enciklopedija 
* V.Ažukalnio kūryba ir bibliografija M. Mažvydo bibliotekoje
Antropologinis tipas

**Antropologinis tipas** – istoriškai susiklostęs paveldimų pastovių anatominių požymių kompleksas, paprastai būdingas grupėms žmonių tam tikrose teritorijose. Tai antropologijos mokslo kategorija, kuria apibūdinamos žmonių populiacijos. 

Antropologiniu tipu apibrėžiamas tam tikros žmonių populiacijos ar dalinės populiacijos atstovų fizinių parametrų vidurkis bei jų išsibarstymas. Aptinkamas ir nustatomas betarpiškų empirinių tyrimų metu, naudojant matematinės statistikos metodus (pvz., klasterinę analizę ()). 

Ankstyvesni žmonijos antropologiniai tipai apibūdinami pagal archeologinius radinius – žmonių liekanas. 

## Nuorodos

* Антропологический тип
Almata

**Almata** () – didžiausias Kazachstano miestas, prie Didžiosios Almatinkos ir Mažosios Almatinkos upių, šalies pietryčiuose. Netoli yra Tianšanio kalnai ir Kinijos pasienis. Išvystyta maisto, elektros, mašinų, tekstilės, kalnakasybos, tabako pramonė, statomi filmai. Yra operos ir baleto rūmai, simfoninis orkestras, valstybinis universitetas, mokslų akademija. Svarbus transporto centras – tarptautinis oro uostas, dvi geležinkelio stotys. Nuo 2011 m. gruodžio 16 d. veikia Almatos metropolitenas.

## Etimologija

Miestas kūrėsi gyvenvietės *Almatau (Almatu)*, minimos XVI a., teritorijoje. Jo pavadinimas reiškia „obuolių tėvas“ – kazachų kalba *алма* reiškia „obuolys“, *ата* – „tėvas, protėvis“. Čia buvo ir yra auginama daug obuolių.

Valstybinė lietuvių kalbos komisija pritarė Lietuvos Respublikos ambasados Kazachstano Respublikoje siūlymui buvusią Kazachstano sostinę lietuviškai vadinti Almata. Rusų kalboje vartotas (iš jos patekęs ir į lietuvių kalbą) dirbtinis dvižodis variantas Alma Ata laikomas sovietizmu, o tikrasis vardas yra Almaty. Lietuvių kalboje patogiau vartoti linksniuojamą formą – Almata.

## Istorija

1854 m. rusai čia įkūrė ***Zailijskojės*** () tvirtovę, kuri 1855 m. pavadinta ***Vernoje*** (). Nuo 1867 m. (suteikus miesto teises) iki 1921 m. jis buvo žinomas kaip ***Vernas*** (). Miestą smarkiai sugriovė 1887 m. ir 1911 m. žemės drebėjimai, 1921 m. potvynis.

XX a. 3-ajame dešimtmetyje Almata tapo dideliu ekonominiu centru, kadangi buvo nutiestas Turkestano-Sibiro geležinkelis. 1929 m. miestas tapo Kazachų autonominės tarybų socialistinės respublikos sostine, vėliau – Kazachijos TSR, o nuo 1991 m. – nepriklausomos Kazachijos sostine. 1998 m. šalies sostinė iš Almatos buvo perkelta į Astaną.

## Sportas
### Futbolas
* Ķajrat FK
* FK Chan Tengri
* FK Alma-Ata
* CSKA Ķajrat Almaty
* Dinamo Almaty
* FK Dostyk Almaty
* FK Megasport Almaty
* Namys Almaty

## Šaltiniai
Toliejai

:: *Apie kaimą Kazlų Rūdos savivaldybėje žr. [[Toliejai (Kazlų Rūda)]]*.

**Toliejai** – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Molėtų. Čiulėnų seniūnijos ir Toliejų seniūnaitijos centras. Yra uždaryta Čiulėnų pagrindinė mokykla ir Čiulėnų paštas (LT-33049), Toliejų biblioteka.

## Istorija

1554 m. inventorius mini Aiginčių kaimą, priklausiusį Balninkų dvarui (*od ziem Bolnickich siola Oginczow*), kuris tapatinamas su dabartiniais Toliejais. XVII–XIX a. valstybinis dvaras. XVIII a. seniūnijos centras. 1664 m. Videniškių bažnyčios krikšto metrikų knygoje užrašyta *Christina Talicowa de Talic*. 1765 m. Toliejų seniūnijai (*Starostwo Talickie*) priklausė šie kaimai: Čiulėnai, Toliejai (*Wies na Dworzyszczu*), Pavarnynių vienkiemis (*Paworniszki*), Šileikėnai, Spiečiūnai, Gudelių vienkiemis, Skrobuliai.

XIX a. Toliejai – kaimas Vilniaus apskrityje, Molėtų valsčiaus Molėtų seniūnijoje.

Sovietų laikais Toliejuose dirbo Čiulėnų kolūkio administracija (pirmininkas K. Rakauskas). Buvo didelis kiaulininkystės kompleksas. Šiuo metu jis iš dalies sugriautas, liko tik kelios veikiančios fermos.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Liemenėlė

**Liemenėlė** – moteriškas apatinis trikotažas, dėvimas ant krūtų siekiant jas pridengti ir pabrėžti jų formą. Krūtyse daugiausia yra riebalinis audinys, o anatomiškai jas prilaiko Kuperio raiščiai, tačiau raiščių neužtenka (ypač pagyvenusioms moterims) tam, kad krūtys laikytųsi stačiai ir pernelyg nemaskatuotų. Be to, liemenėlei taip pat priskiriamas ir lytinio dirgiklio vaidmuo, taip pat pabrėžiant moters figūrą. Viešai rodoma liemenėlė Vakarų kultūrose paprastai turi nepadorumo ir provokacijos reikšmę.

Nors manoma, kad liemenėlė padeda išlaikyti jaunatvišką krūtų formą (ypač drąsiai apie tai kalba liemenėlių gamintojai), tačiau nėra jokių įrodymų, kad tai tiesa. Be to, kai kuriai medikai netgi mano, kad yra atvirkščiai – nešiojant liemenėlę, krūtinės raumenys susilpnėja ir dėl to krūtys greičiau praranda putlumą. *Mary Phelbs-Jacob* yra pasakiusi: „Galų gale vis tiek nugali gravitacija“.

Kai kurios moterys nemėgsta nešioti liemenėlių, todėl net ir pro viršutinį trikotažą jų krūtų speneliai būna labiau pastebimi nei nešiojant liemenėlę.

## Istorija
Dar senais laikais, prieš 6500 metų, moterys jau dėvėjo kažką panašaus į liemenėlę – aprangą, ribojančią krūtų judrumą. Šiuolaikinės liemenėlės pasirodė XIX a. antrojoje pusėje JAV, Prancūzijoje, Vokietijoje, tačiau vienintelio išradėjo nėra – skirtingose šalyse buvo patentuojamos skirtingos liemenėlės. Dabartinio stiliaus liemenėlę, manoma, užpatentavo amerikietė *Mary Phelbs-Jacob* 1913 metais.

## Taip pat skaitykite
* Strofiumas
Kena

**Kena** (arba ***Kinė***) – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 23 km į rytus nuo Vilniaus, prie kelio  ir geležinkelio Vilnius–Minskas, abipus Kenos upės. Seniūnaitijos centras. Netoliese yra Kenos pasienio postas. Geležinkelio stotis iškelta į panašiai vadinamą bet ne visai ten pat esančią Kenos GS gyvenvietę.

Į pietvakarius nuo kaimo yra Kenos hidrografinis draustinis.

## Istorija

1603 m. Kena paskirta Vilniaus evangelikams reformatams, 1690 m. bernardinų vienuolynui. Apie 1630 m. kaime buvo 49 totorių namai. XIX a. pabaigoje nutiestas Liepojos–Romnų geležinkelis, netoliese įrengta Kenos geležinkelio stotis. 1920 m. pastatyta Kenos Švč. Aušros Vartų Dievo Motinos bažnyčia.

1919 m. įsteigta pradžios mokykla, 1952–2000 m. septynmetė, nuo 2000 m. Pakenės Česlovo Milošo pagrindinė mokykla (yra Pakenėje).

II pasaulinio karo metu šalia Kenos, Margių durpyne, veikė Vilniaus getui pavaldi žydų priverstinio darbo stovykla. Ji buvo panaikinta 1943 m. liepos 8 d., vokiečių daliniams ir Ypatingojo būrio nariams sušaudant apie 240 įkalintųjų žydų. Žudynėms vadovavo Vilniaus Saugumo policijos ir SD skyriaus vadovas, SS oberšturmfiureris Erichas Vilis Volfas.

1950–1992 m. buvo kolūkio pagalbinė gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Petras Slavinskis (1795–1881), astronomas, palaidotas Kenoje.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 

## Bibliografija
*
Vikicitatos

**Vikicitatos** () – laisvasis interneto projektas, kaip ir Vikipedija besiremiantis mediawiki programine įranga. Tikslai – Viki principu sudaryti citatų kompendiumą įvairiomis kalbomis. Vikicitatose skelbiamos įvairios citatos, aforizmai, sentencijos, lozungai, žymių žmonių mintys, šmaikštūs posakiai, patarlės ir priežodžiai pačiomis įvairiausiomis temomis.

## Istorija

* 2003 m. birželio 27 d. – Vikicitatos laikinai patalpinamos Wolofo Vikipedijos variante (wo.wikipedia.org)
* 2003 m. liepos 10 d. – Vikicitatos turi atskirą subdomeną: quote.wikipedia.org
* 2003 m. rugpjūčio 25 d. – Vikicitatoms skiriamas atskiras domenas: wikiquote.org
* 2004 m. liepos 17 d. – Greta anglų k. atsiranda Vikicitatos ir kitomis kalbomis.
* Vikicitatų projektas lietuvių kalba pradėtas 2004 m. Jame per **2500** citatų puslapių.

## Problematika
Citatos turi būti paskelbtos tam tikrame kontekste, kuris pateisina svetimų kūrinių naudojimą – šiuo atveju, citavimą. Vikimedijos bendruomenė teigia, kad vikiprojektus reikėtų suprasti kaip vientisą erdvę, kurioje, pvz., rašant straipsnius Vikipedijoje, pateikiama nuoroda į atitinkamas citatas, kurios (techniškai žiūrint) publikuojamos kitoje vietoje, bet kartu sudaro vientisą kontekstą (tam tikro straipsnio tekstą). Todėl rekomenduojama, kad greta atitinkamų citatų būtų nuoroda į kitus Vikimedijos projektus, kuriuose citatos galėtų būti suprantamos kaip sudėtinė dalis.

## Nuorodos

* Tarptautinis Vikicitatų projekto tinklalapis 
* Projektas lietuvių kalba
Halikarnaso mauzoliejus

**Halikarnaso mauzoliejus** – vienas iš septynių pasaulio stebuklų, stovėjęs Mažojoje Azijoje, Halikarnaso mieste (dabar Bodrumas).

Mauzoliejų Persų imperijos Karijos provincijos satrapui Mauzolui (valdė 377–353 m. pr. m. e.) po mirties pastatydino jo žmona ir sesuo Artemisija. Statyba buvo baigta 351 m. pr. m. e. Pati Artemisija nesulaukė statybos pabaigos ir mirė vieneriais metais anksčiau. Artemisijos pelenai buvo palaidoti Mauzoliejuje greta Mauzolo.

## Mauzoliejaus išvaizda
Graikų architektai Satyras ir Pitijas suprojektavo apie 45 m aukščio statinį, kurį sudarė trys pagrindiniai elementai – platforma, antkapis ir stogas.

Mauzoliejų pastatė kalvos viršūnėje. Iš pradžių buvo pastatyta didelė platforma, į kurios viršų vedė laiptai, išpuošti akmeniniais liūtais. Platformą supo dievų ir deivių, raitų karių skulptūros – graikų skulptorių Briakso, Leocharo, Skopo ir Timočio darbai.

Ant platformos stūksojo pats kvadratinio plano antkapis, pastatytas daugiausiai iš marmuro. Šią statinio dalį puošė reljefai, vaizduojantys graikų mitologijos ir istorijos scenas.
Piramidinį stogą puošė kvadriga: keturi žirgai tempia kovos vežimą, kurį valdo Mauzolas ir Artemisija.

## Tolesnis Mauzoliejaus likimas
Mauzoliejus gerokai pergyveno patį Halikarnaso miestą ir išstovėjo apie 16 šimtmečių. XII amžiuje jis smarkiai nukentėjo nuo žemės drebėjimų. Penkioliktojo amžiaus pradžioje buvo išlikę tik pamato fragmentai.
 
XV–XVI a. pradžioje Rodo (Maltos) ordinas Halikarnaso mauzoliejaus likučius naudojo Bodrumo tvirtovės statybai, kurios sienose iki šiol galima įžiūrėti šlifuoto marmuro gabalų. Iš tų laikų yra išlikusi legenda, kad riteriai po Mauzoliejumi aptiko karstą ir nutarė jį atidaryti vėliau, kitą dieną, bet nakčia karstas buvęs pavogtas. Šis pasakojimas rodosi abejotinas, kadangi 1960 metų archeologiniai kasinėjimai atskleidė, kad dar iki Mauzoliejaus sugriovimo vagys buvo prakasę tunelį iki laidojimo patalpos. Ordino riteriai keletą Mauzoliejaus skulptūrų panaudojo Bodrumo tvirtovės puošimui, šiuo metu kai kurios iš jų saugomos Britų muziejuje.

## Mauzoliejaus tyrinėjimas
1852 metais Mauzoliejaus vietą aptiko ir kasinėjo britų archeologas Charles Thomas Newton. Jis aptiko sienų likučius, laiptus, tris pastato platformos kampus, iškasė bareljefų ir stogo fragmentų bei rado vieną vežimo, puošusio Mauzoliejaus stogą, ratą (maždaug dviejų metrų skersmens), galop aptiko Mauzolo ir Artemisijos skulptūras.

1966-1977 m. Mauzoliejų nuodugniai tyrinėjo danų archeologas Kristian Jeppesen iš Arhu universiteto. Jis publikavo šešių tomų veikalą „The Maussolleion at Halikarnassos“.

## Kiti mauzoliejai
Mauzoliejus tapo bendriniu žodžiu, skirtu apibūdinti didingam antkapiniam statiniui. Jie statomi ir šiais laikais, paprastai skiriant valstybių vadovams: Vladimirui Uljanovui (Leninui), Sun Jatsenui, Mao Dzedunui, Chomeiniui ir kt.

## Bibliografija
* *Bodream*, Jean-Pierre Thiollet, Anagramme, 2010. ISBN 978-2-35035-279-4

## Nuorodos

* Mauzoliejaus rekonstrukcija
Ubiškės

**Ubiškės** – kaimas Trakų rajono savivaldybės vakaruose, 7 km į šiaurę nuo Aukštadvario, prie Juodžio ežero. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias .

## Istorija

1954–1976 m. buvo Ubiškių apylinkės centras.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Neakivaizdinė respublikinė mokykla

**Neakivaizdinė respublikinė mokykla** – švietimo paskirtį turinti visuomeninė organizacija, papildanti mokyklų sistemą, skirta, pvz., itin gabių mokinių ugdymui, jų subūrimui ir valstybės atstovavimo užtikrinimui tarptautinėse varžybose ar mokslinėse olimpiadose. Dažniausiai veikia neakivaizdiniu būdu, organizuoja stovyklas. Daugelį metų sėkmingai veikia Lietuvos jaunųjų programuotojų, matematikų, fizikų - „Fotonas“ ir kt. mokyklos, kurių dalyviai nuolatos pelno aukštus apdovanojimus tarptautinėse moksleivių olimpiadose.

Jau penktus metus gyvuojanti Nacionalinė moksleivių akademija http://www.nmakademija.lt suburia ypač aukštus pasiekimus (ar jų potencialą) ir motyvaciją turinčius vaikus ir sudaro jiems sąlygas mokytis pas geriausius savo srities specialistus. Akademijoje veikiančiose 8 sekcijose (matematikos, astrofizikos, chemijos, biochemijos, ekonomikos, informatikos, lietuvių filologijos ir muzikos) mokosi daugiau nei 300 gabių moksleivių iš visos Lietuvos. Akademijoje visus metus vykstantį nuotolinį mokymą papildo trys kasmetinės sesijos, kurių metu moksleiviai dirba ne tik dalykinėse sekcijose, o ir lanko asmenybės ugdymo užsiemimus, vykdo įvairius bendrus projektus, bendrauja su žymiais Lietuvos mokslo, meno ir verslo atstovais.
Agurklė

**Agurklė** (*Borago*) – agurklinių (*Boraginaceae*) šeimos augalų gentis.

Agurklė – vienmetis žolinis augalas su stačiu plaukuotu stiebu. Lapai plaukuoti, žiedai sutelkti į lapuotus suktukus.

Gentyje 2 rūšys:
* Vaistinė agurklė (*Borago officinalis*). Lietuvoje retokai auginama daržuose ir soduose.
* *[[Borago pygmaea]]*

## Nuorodos
* Agurklės farmakologija
* Informacija apie aliejų savybes
Jimmy Wales

**Džimis Veilsas** (, g. 1966 m. rugpjūčio 7 d. Hantsvilyje, Alabamoje) – amerikiečių-britų interneto verslininkas, nepelno siekiančių organizacijų „Vikipedijos“, „Vikimedijos fondo“ ir pelno siekiančių įmonių „Wikia“ „WikiTribune“ steigėjas.

## Karjera

Džimis Veilsas pradėjo savo karjerą vienoje iš Čikagoje veikusių vertybinių popierių prekybos įmonėje. 1996 m. Dž. Veilsas įkūrė interneto paieškos portalą „Bomis“, kuris daugiausiai pajamų gavo iš erotinių moterų nuotraukų. Tomis lėšomis iš pradžių buvo finansuojama ir „Nupedijos“ veikla.

1999–2001 m. vadovavo atvirajam enciklopedijos projektui „Nupedija“, kurį vėliau pakeitė Vikipedija. 2003 m. vasarą Dž. Veilsas įkūrė visuomeninį Vikimedijos fondą. 2004 m. įkūrė pelno siekiančią įmonę „Wikia“, įvairių kompiuterinių žaidimų, filmų ir kitų pramogų gerbėjams.

2017 m. įkūrė įmonę „WikiTribune“, pateikiančią savanorių interneto vartotojų kuriamas naujienas su profesionalių žurnalistų pagalba.

## Lietuvoje
2005 m. spalio mėn. Dž. Veilsas lankėsi Lietuvoje, skaitė pranešimą tarptautinėje konferencijoje el. visuomenės ir el. bibliotekų tematika, susitiko su lietuviškosios Vikipedijos kūrėjais ir bendruomenės nariais. 2012 m. gegužės 31 dieną vykusioje „LOGIN“ konferencijoje buvo vienas iš pranešėjų. 2020 m. rugsėjį buvo vadovų konferencijoje „EBIT“.

## Nuorodos

* Dž. Veilso asmeninis puslapis

## Šaltiniai
Vikimedijos fondas

**Wikimedia Foundation Inc.** () – tarptautinė nevyriausybinė, pelno nesiekianti organizacija, kurios tikslas – remti atvirąsias žinias. To siekdama platina wiki įrangą, ją vysto, plėtoja ir tobulina. 

Žymiausias projektas – „Vikipedija“, plėtojamas Vikipedijos bendruomenės. Organizuoja Vikimanijas.

Vikimedijos fondo steigėjas – JAV verslininkas, filantropas bei informatikas Džimis Veilsas, šiuo metu einantis fondo valdybos pirmininko pareigas. Dabartinė vadovė – Maryana Iskander.

## Projektai

* Vikipedija – laisvoji enciklopedija (2020 m., turėjusi daugiau nei 55 mln. straipsnių 300 kalbomis).
* MediaWiki – atvirojo kodo programinė įranga, kuri aptarnauja Vikipedijos enciklopediją.
* Vikiduomenys – centrinė „Vikimedijos“ seserinių projektų „struktūrizuotų duomenų“ saugykla.
* Vikiteka – vaizdo, garso įrašų bei nuotraukų mediateka (virš 100 mln. dokumentų).
* Metaviki – vikimedijos projektų koordinavimas.
* Vikikelionės – vikimedijos kelionių gidas.
* Vikiknygos – edukacinių, mokymosi leidinių bei vadovėlių rinkinys.
* Vikižodynas – sinonimų, etimologijos, semantikos žodynas, įvairių kalbų žodžių vertimai.
* Vikinaujienos – naujausi pranešimai ir aktualijos iš viso pasaulio.
* Vikišaltiniai – įvairaus turinio laisvai publikuotina medžiaga.
* Vikicitatos – sentencijų rinkinys.
* Vikirūšys – duomenų apie floros, faunos, fungos ir kt. gyvybės formų rūšių katalogas.

## Išnašos

## Nuorodos

* Vikimedijos fondo tinklalapis (anglų k.)
* Vikimedijos tinklaraštis (anglų k.)
* Vikimedijos fondo puslapis
* ''Meta-Wiki'': dokumentacijos diskusijų forumas
Ežeinis

**Ežeinis** (*Echium*) – agurklinių (*Boraginaceae*) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso žoliniai augalai arba puskrūmiai, apaugę šiurkščiais plaukeliais. Jų lapai lancetiški, išsidėstę pražangiai. Žiedai sutelkti į suktukus.

Gentyje yra apie 60 rūšių. Lietuvoje auga viena rūšis – paprastasis ežeinis ().
Béla Bartók

**Bela Viktoras Janošas Bartokas** (*Béla Viktor János Bartók* 1881 m. kovo 25 d. – 1945 m. rugsėjo 26 d.) – vengrų kompozitorius, pianistas, vienas iš etnomuzikologijos pradininkų. Bartokas laikomas vienu žymiausių XX a. kompozitorių.

Jis keliavo po Vidurio Europą, Turkiją ir Šiaurės Afriką, užrašinėdamas liaudies muziką. Liaudies melodijas dažnai naudodavo savo paties kūryboje.

## Biografija
Bartokas gimė Nadjsentmikloše (Nagyszentmiklós), kuris vėliau tapo Rumunijos miestu. 1888 m. mirus jo tėvui, motina su šeima persikėlė į Nadjsioliošą (Nagyszöllös), dabar esantį Ukrainoje, tuomet – į Bratislavą, tuomet vadintą Prešporok.

Iš pradžių Bartokas siekė karjeros kaip pianistas, tuomet 1907 m., gavęs fortepijono dėstytojo darbą karališkojoje akademijoje, galėjo pasilikti Vengrijoje užuot klajojęs po Europą su koncertais. Tai taip pat leido jam ir toliau rinkti liaudies muziką, ypač Transilvanijoje. 1909 m. Bartokas vedė Martą Zygler (Márta Ziegler). 1910 m. jiems gimė sūnus Bela. 1923 m. šeima išsiskyrė, Bartokas vedė studentę Ditą Pastor (Pásztory). 1924 m. gimė jo antrasis sūnus Pėteris. Pėteriui Bartokas sukūrė fortepijoninių pjesių ciklą „Mikrokosmosas“, populiarų iki šiol.

Bartokas nepritarė nacistinei politikai: jiems perėmus valdžią Vokietijoje, Bartokas atsisakė ten koncertuoti. Su savo antrąja žmona Bartokas pasitraukė į JAV, sūnus atvyko vėliau. Pirmasis sūnus Bela liko Vengrijoje. Amerikoje Bartokui buvo nelengva rašyti, be to, ten jo kūryba mažai kas domėjosi. Finansinę naštą palengvino Frico Rainerio ir Seržo Kusevitskio užsakytas parašyti koncertas. Nauji užsakymai paskatino Bartoką kurti toliau.

Bela Bartokas mirė Niujorke nuo leukemijos. Palaidotas Ferncliff kapinėse, tačiau 1988 m. jo palaikai perkelti į Budapeštą, Farkasreti kapines.

## Kūryba
Bartokas mokėsi skambinti fortepijonu pas Ištvaną Tomaną (István Thoman), o kompozicijos – pas Janošą Kioslerį Budapešto muzikos akademijoje. Išgirdęs vieną madjarų (vengrų) valstiečių liaudies dainą, jis suprato tokią muziką esant tikrąja vengrų liaudies muzika (kaip priešprieša Listo naudotiems čigoniškiems motyvams) ir pamažu ėmė naudoti šiuos folklorinius motyvus savo kompozicijose. Vakarų Europos muzikai būdingą faktūrą ir harmoniją Bartokas derino su Rytų Europos liaudies muzikos melodika. Fortepijoną dažnai traktavo kaip mušamąjį instrumentą. Muzika daugiausiai tonali (pagrindinis tonacijos centras pabrėžiamas).

Didelę įtaką Bartokui darė Richardo Štrauso muzika.

Turbūt žymiausias kūrinys – 153 pjesės fortepijonui „Mikrokosmosas“ (1926–1937 m.), suskirstytos į šešis rinkinius pagal sudėtingumą. Taip pat paminėtina 1911 m. parašyta vienintelė opera „Hercogo Mėlynbarzdžio pilis“, „Allegro barbaro“ (1911 m.) fortepijonui, Antrasis koncertas smuikui (1938 m.), Penktasis ir Šeštasis styginių kvartetai (1934 m., 1939 m.), Sonata dviem fortepijonams ir mušamiesiems (1937 m.) ir kt.

## Nuorodos

* Bartoko kūrybos sąrašas
Mokslinė mokykla

**Mokslinė mokykla** – terminas ar posakis, paprastai naudojamas žymaus mokslininko, sukūrusio svarbią teoriją ar koncepciją, bei turėjusio mokinių ir pasekėjų, veiklos rezultatų apibūdinimui. Taikomas ir valstybės mokslo pasiekimų apibūdinimui. Pasaulyje yra žinoma, pvz., Vienos lingvistinės filosofijos mokykla.

## Taip pat skaitykite
* Lietuvos Baltistikos mokykla
* Analų mokykla
Hector Berlioz

**Luisas Hektoras Berliozas** (*Louis Hector Berlioz*, 1803 m. gruodžio 11 d. – 1869 m. kovo 8 d.) – prancūzų kompozitorius romantikas. Žymiausias kūrinys – „Fantastinė simfonija“.

## Biografija

Berliozas gimė Prancūzijoje. Jo tėvas buvo gydytojas, tad jaunasis Berliozas taip pat buvo išsiųstas į Paryžių studijuoti medicinos. Po metų studijas metė ir perėjo prie muzikos: Paryžiaus konservatorijoje mokėsi operos ir kompozicijos.

Su prancūzų romantizmu Berliozas susipažino anksti. Tarp jo bičiulių buvo rašytojai Aleksandras Diuma, Viktoras Hugo, Onorė de Balzakas. Paties Berliozo būta labai jautraus ir romantiško, jis buvo linkęs į meilės nuotykius. Nelaiminga meilė airei aktorei Henriettai Constance’ai Smithson įkvėpė jį parašyti „Fantastinę simfoniją“. Simfonijos premjeros metais, 1830, Berliozas gavo *Prix de Rome* – stipendija gabiems menininkams. Jam būnant Romoje, iširo jo sužadėtuvės su Marie Moke. Berliozas ketino parjoti į Paryžių, nužudyti Marie, jos motiną ir naująjį sužadėtinį, ir nusižudyti pats. Nukeliavęs iki Nicos, šios minties atsisakė. Po dvejų metų studijų Romoje Berliozas galiausiai vedė Smithson – ši pagaliau išklausė „Fantastinę simfoniją“. Deja, po kelerių metų jų santykiai iširo.

Berliozas labiau išgarsėjo kaip dirigentas negu kompozitorius. Jis keliaudavo po Vokietiją ir Angliją, kur diriguodavo operas ir simfoninę muziką.

Hektoras Berliozas palaidotas Monmartro kapinėse su savo dviem žmonomis – Harriet Smithson ir Marie Recio.

## Kūryba

Daug geriausių Berliozo kūrinių buvo įkvėpti literatūros. „Fantastinę simfoniją“ įkvėpė Thomas de Quincey’o autobiografinis romanas „Anglų opiumo vartotojo išpažintis“, „Fausto pasmerkimą“ – Gėtės „Faustas“, „Haroldą Italijoje“ – Bairono „Čaild Haroldas“ ir kt. Berliozui didelę įtaką darė ir Bethoveno, Gliuko, Vėberio muzika.

Be „Fantastinės simfonijos“, gerai žinomi šie Berliozo kūriniai: draminė legenda (légende dramatique) „Fausto pasmerkimas“ (*La damnation de Faust*), draminė simfonija (symphonie dramatique) „Romeo ir Džiuljeta“ (*Roméo et Juliette*), dainų ciklas „Vasaros naktys“ (*Les nuits d'été*), taip pat simfonija „Haroldas Italijoje“, kurios dalis sieja alto atliekama tema.

Taip pat Berliozas daugelį metų gyveno iš muzikos kritikos: „Vakarai su orkestru“ – satyra apie XIX a. Prancūzijos provincijos muzikinį gyvenimą; „Berliozo memuarai“ – Romantizmo epochos paveikslas. Taip pat žinomas jo pedagoginis veikalas „Traktatas apie šiuolaikinę instrumentuotę ir orkestruotę“. Apskritai Berliozas padarė didelę įtaką vėlesniems programinę muziką kūrusiems kompozitoriams: orkestrinėje muzikoje atsirado nauja harmonija, išraiška, formos.

## Nuorodos

* Puslapis apie H. Berliozą
* Berliozo kūrinių sąrašas
Vikiknygos

**Vikiknygos** () – visuotinis internetinės bibliotekos kūrimo projektas, Vikipedijai bei kitiems Vikimedijos projektams giminingas projektas, besiremiantis Vikimedijos programine įranga ir yra laisvai prieinamas internete. Prieš tai buvo Laisvuoju Vikimedijos tekstų ir knygų projektu (*Wikimedia Free Textbook Project* ir *Wikimedia-Textbooks*),  Gretutinis porjektas *Wikijunior* siekia sukurti įvairių sričių knygas, kurių pagalba su pasaulio žiniomis galėtų susipažinti ir 8-11 metų amžiaus vaikai. Vikiknygoms taikoma GFDL licencija.

Vikiknygos sudaro viešai prieinamą ir nemokamą elektroninę biblioteką. Šis projektas veikia tokiu pat principu kaip ir Vikipedija. Kiekvienas gali redaguoti ir papildyti atitinkamas knygas bei jų skyrius.

Wikimedia Foundation 2003 m. liepos 10 d. pradėjo įgyvendinti Vikiknygų projektą. Angliškoji projekto versija inicijuota Karlo Viko prašymu. Puslapyje wikibooks.org buvo publikuojamos įvairios knygos, kurios nuo 2004 m. birželio pabaigos talpinamos atskirų kalbų subdomenuose. Vikiknygų projektas lietuvių kalba pradėtas kurti 2005 m. sausio 30 d. Projekte yra per **250** puslapių.

## Nuorodos
* Projektas lietuvių kalba
* Tarptautinis portalas
* Wikijunior
Godas

**Godas**, **godulis** (*Anchusa*) – agurklinių (*Boraginaceae*) šeimos augalų gentis. Pavadinimas iš graikų k. žodžio *anchein* – smaugti; mat, augalas vartojamas sustabdyti kraujavimą. Šiai genčiai priklauso šiurkščiai plaukuotos žolės su siaurais lacetiškais lapais. Žiedynai sutelkti į šluoteles. Vainikėlis mėlynas, violetinis ar šviesiai geltonas. 

Gentyje yra apie 40 rūšių. Lietuvoje auga dvi rūšys:
*Vaistinis godas (*Anchusa officinalis*)
*Dirvinis godulis (*Anchusa arvensis*)
Kietagrūdis

**Kietagrūdis** (*Lithospermum*) – agurklinių (*Boraginaceae*) šeimos augalų gentis. Pavadinimas iš graikų k. žodžių *lithos* – akmuo, ir *[[sperma]]* – sėkla; augalų sėklos kietos kaip akmuo. Tai daugiametės ir vienmetės žolės, kurios turi taisyklingus žiedus.

Gentyje yra apie 50 rūšių. Lietuvoje auga:
* Vaistinis kietagrūdis (*Lithospermum officinale*). Įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą
* Dirvinis kietagrūdis (*Lithospermum arvense*)