Dembužyno mūšis (1770)

**Dembužyno mūšis** (, rusiškuose šaltiniuose kartais vadinamas Pilzino mūšiu – ) – Lenkijos (Baro konfederatų) ir Rusijos imperijos karinių pajėgų susirėmimas, įvykęs 1770 m. gegužės 15 d. netoli Dembužyno kaimo () prie Pilzno, vienas Baro konfederacijos karo susirėmimų.

1770 m. gegužės viduryje vienas iš Baro konfederacijos vadų Kazimieras Pulaskis, nesuderinęs savo planuojamų veiksmų su kitais sukilėlių vadovais, nusprendė surengti žygį į Tarnuvą ir, jei pasiseks, į Krokuvą. Jo vadovaujamas kavalerijos būrys išžygiavo iš įtvirtintos stovyklos prie Barvineko. Pakeliui prie jo prisijungė Varšuvos maršalkos Vojcecho Tresenbergo būrys. Bendras konfederatų karių skaičius siekė apie 1200.

Rusijos įgulos Žešuve vadas, pulkininkas leitenantas B. E. Jelčaninas (), sužinojęs, kad Pulaskis su savo pajėgomis ketina būti Pilzne gegužės 15 d. (pagal Rusijoje naudotą Julijaus kalendorių – gegužės 4 d.), skubiai išžygiavo ten su savo daliniu. Konfederatai, nesitikėję Pilzne sutikti Jelčanino, pamatę jo būrį, sustojo patogioje pozicijoje tarp dviejų kalvų į šiaurę nuo Dembužyno kaimo. Priekyje jų buvo tarpeklis, kuriame jie įrengė artilerijos bateriją. Už to tarpeklio, priešais jų frontą, buvo kaimas, kurį jie taip pat užėmė.

Po trumpo mūšio Jelčanino pajėgos užėmė praėjimą per tarpeklį, išrikiavo pabūklus ant aukštumų ir dviem pėstininkų būriais puolė kaimą, išmušdamos iš jo lenkų husarų eskadronus.

Atsitraukę nuo kaimo, konfederatai forsavo nedidelį upelį ir anapus jo išsirikiavo kovine rikiuote, prie kurios prisijungė pastiprinimas. Sekdamas atsitraukiančiuosius, Jelčaninas atakavo jų naują poziciją. Trumpame mūšyje lenkai buvo sumušti, rusai paėmė keletą belaisvių ir užgrobė vieną patranką. Konfederatai tęsė atsitraukimą, perėjo kitą tarpeklį ir dar kartą sustojo už jo gynybai, atsiremdami į mišką.

Jelčanino pajegos vėl puolė, tačiau šį kartą konfederatai į mūšį nesivėlė ir pasitraukė į mišką. Rusų šauliams pavyko juos apeiti iš flangų, po ko pėstininkai pradėjo puolimą iš fronto. Mūšyje konfederatai buvo išmušti iš miško, prarado dar vieną patranką ir skubiai atsitraukė, o vėliau galutinai išsisklaidė įvairiomis kryptimis. Jelčaninas persekiojimo netęsė dėl karių nuovargio.

Konfederatai prarado 200 žuvusiųjų, 30 pateko į nelaisvę, tarp jų – maršalka Tresenbergas ir Pulaskio adjutantas Zaluskis. Rusų nuostoliai siekė vieną žuvusįjį ir trylika sužeistųjų.

Jelčanino pergalė kuriam laikui užtikrino rusų kariuomenės postų saugumą Tarnuvo–Žešuvo linijoje nuo iš šiaurinių Karpatų atšakų vykdytų konfederatų reidų.

Pralaimėjimas turėjo neigiamą poveikį Kazimierui Pulaskiui, ką jis išreiškė savo pranešime. Atsakydama į tai, Baro konfederacijos vadovybė pareiškė, kad šis pralaimėjimas „jokiu būdu nesumenkina (…) Jo Šviesybės garbės ir drąsos“.

## Literatūra

* Kopczewski, Jan Stanisław , Kazimierz Pułaski., Interpress Warszawa 1979.
* Kopczewski, Jan Stanisław, *Kościuszko, Pułaski*., Interpress 1976.
* Петров Андрей Николаевич. Война России с Турцией и Польскими конфедератами с 1769–1774 год. Том II. Тип. Э. Веймара, СПб. 1866, 576 c.
* Seweryn, Franciszek , *Army and upbringing* Special supplement. Wydawnictwo „Military Magazines“, 1994.

## Išnašos