open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Idėjų kalvė

**Idėjų kalvė**, **smegenų centras** () – nuolatinė asmenų grupė, kartu kelianti, plėtojanti ekonomines strategijas, veiklos programas, skatinanti diskusijas kokių nors idėjų pagrindu ir pan. Kai kurios kalvės iš principo nepriima valstybės finansavimo, kitais atvejais šis finansavimas yra svarbi jų pajamų dalis. Dauguma jų visgi nėra „liaudies judėjimai“ (), labiau tai savo kompetenciją pabrėžiančios elitinės grupės.

## Paplitimas
Praeityje šios kalvės buvo labiau būdingos išvystytoms Vakarų valstybėms, bet šiuo metu jų yra ir tokiose šalyse kaip Libanas, Bulgarija, Senegalas, Tailandas ir panašiai. Jų labai padaugėjo nuo maždaug 1970 m ir dabar beveik kiekviena bent keletą milijonų gyventojų ir bent pakenčiamą informacijos laisvę turinti valstybė paprastai turi ir savo idėjų kalvę. 

## Veikla
Idėjų kalvės nagrinėja esamas politines problemas, siūlo sprendimus valstybinėms insitucijoms, vienaip ar kitaip įvertina valstybės vykdomas programas ir projektus. Jos taip pat gali skleisti idėjas tiesioginiu bendravimu, renginiais ar per socialinius tinklus. Jose gali formuotis būsimi politikai bei vyriausybės nariai. 

## Tipai
Labiausiai paplitę keturi idėjų kalvių tipai: akademinis, užsakomųjų tyrimų, idėjas remiantis ir politinių partijų.

Akademinė ir užsakomųjų tyrimų kalvės turi panašumų: abi stengiasi pritraukti rimtus akademinius laipsnius turinčius, prestižinius universitetus baigusius narius ir dalyvius, ir abi skiria daug dėmesio moksliniams metodams, siekdamos pateikti savo išvadas kaip objektyvias ir patikimas. Šie tipai skiriasi finansavimu. Akademinės kalvės daugiausia finansuojamos įvairių fondų, korporacijų ir pavienių asmenybių, kurie visi įtakoja nagrinėjamų temų pasirinkimą. Jos daugiausia skelbia straipsnius ir monografijas. Užsakomųjų tyrimų kalvė daugiausia remiasi valstybės institucijų užsakomaisiais tyrimais ir dažniausiai tiesiog pateikia savo analizės rezultatus užsakovams.

Idėjas remiančios ir politinių partijų kalvės irgi tarpusavyje panašios. Idėjas remianti kalvė, nors ir išsaugodama formalią nepriklausomybę, yra susijusi su kokios nors konkrečios grupės ideologija bei interesais. Jos nariai linkę žiūrėti į savo pastangas kaip į „karą, kurį būtina laimėti“ ir gana dažnai neturi tiek gilaus akademinio išsilavinimo kiek pirmosios dvi grupės. Politinės kalvės derina savo veiklą su konkrečia politine partija, jos programa. Jų dalyviai neretai yra esami ar buvę šios partijos nariai.

Kalvei tenka pasirinkti tarp atviro atstovavimo konkrečioms idėjoms ar deklaruojamo neutralumo ir nesuinteresuotumo. Neutralus požiūris gali pritraukti daugiau įvairių rėmėjų ir įvairiopos žiniasklaidos dėmesio. Iš kitos pusės, aiškus atstovavimas geriau pritraukia būtent atstovaujamų idėjų šalininkus, tiek rėmėjus, tiek ir jais susijusią žiniasklaidą.

## Žinomi smegenų centrai
* Romos klubas
* Fordo fondas
* Lietuvos laisvosios rinkos institutas

## Šaltiniai
Kujas

**Kujas** () – vakarų Argentinos regionas. Išsidėstęs Mendosos, San Chuano ir San Luiso provincijose. Taip pat kartais priskiriama dalis La Riochos provincijos. 

Šį regioną sudaro:
*Prieškordiljerų zona;
*Centrinė kordiljera;
*Pagrindinė Kordiljera, su aukščiausia Pietų Amerikos viršukalne – Akonkagva (6962 m). 

Būdingi sausi rausvi dirvožemiai, kertami pavienių upių (didžiausios – Koloradas, Desaguaderas). Dauguma upių sausuoju laikotarpiu išdžiūsta. 

Klimatas subtropinis; žemyninis. Vasaros karštos ir labai saulėtos, vidutiniškai iki 10 valandų per dieną. Žiemos, priešingai, sausos ir šaltos, o saulė šviečia vidutiniškai 7–8 valandas per dieną.

Pagrindinė ūkio šaka – vyninkystė, vystoma upių slėniuose. Čia pagaminama 80 % šalies vyno produkcijos. Taip pat auginami vaisiai, alyvuogės, daržovės.  

## Šaltiniai
Vogėzų Sen Djė

**Vogėzų Sen Djė**, arba **Sen Djė** () – miestas Prancūzijoje Vogėzų departamente (Grand Estas).

Aukštis virš jūros lygio: 310 m. 

## Istorija

1507 m. Sen Djė išspausdintas kartografo Martino Valdzemiulerio pasaulio žemėlapis *[[Universalis Cosmographia]]* ir aiškinamoji knyga *[[Cosmographiae Introductio]]* („Įvadas į kosmografiją“), kur pirmą kartą buvo pažymėtas „Amerikos“ vardas. 

## Kultūra

Mieste yra:
* Katedra
* *Saint-Martin* bažnyčia
* *Saint-Roch* koplyčios
* *Pierre-Noël* Muziejus
* Laisvės bokštas (*Tour de la Liberté*)
* *Usine Claude et Duval* (architektas Le Corbusier)

## Universitetinės studijos

*Henri Poincaré* universitetas : Technologijos universiteto institutas (fr. *Institut universitaire de technologie*):
* Elektrotechnika
* Elektronika
* Informatika
* Internetas

## Giminingi miestai
* Arlonas (Belgija)
* Katolika (Italija)
* Krikvenika (Kroatija)
* Friedrichshafenas (Vokietija)
* Lovelis (JAV)
* Mekhe (Senegalas)
* Lorainas (Kanada)
* Zakopanė (Lenkija)

## Nuorodos
* Saint-Dié-des-Vosges 
* Institut universitaire de technologie
Titanikas (1997 filmas)

**Titanikas** () – 1997 m. JAV epinė romantinė drama, kurios režisierius, scenarijaus autorius ir vienas prodiuserių bei montuotojų James Cameron. Pagrindinius vaidmenis atliko Leonardo DiCaprio ir Kate Winslet.

Filmas pasakoja apie įsimylėjėlių kelionę Titaniku, atrastą meilę ir katastrofišką kelionės pabaigą. „Titanikas“ yra antras pelningiausias visų laikų filmas (po J. Cameron „Įsikūnijimo“), visame pasaulyje uždirbęs per 2,196 mlrd. JAV dolerių, bei pirmasis, pasiekęs 1 mlrd. pajamų ribą. Filmas pelnė daugybę apdovanojimų, nominuotas 14 „Oskarų“, 11 iš jų laimėjo. Įtrauktas į JAV Nacionalinį kino registrą.

## Aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Leonardo DiCaprio – Jack Dawson
* Kate Winslet – Rose DeWitt Bukater
* Billy Zane – Caledon 'Cal' Hockley
* Kathy Bates – Molly Brown
* Frances Fisher – Ruth DeWitt Bukater
* Gloria Stuart – Old Rose
* Bill Paxton – Brock Lovett
* Bernard Hill – Captain Edward J. Smith
* David Warner – Spicer Lovejoy
* Victor Garber – Thomas Andrews
* Jonathan Hyde – J. Bruce Ismay
* Suzy Amis – Lizzy Calvert
* Lewis Abernathy – Lewis Bodine
* Nicholas Cascone – Bobby Buell
* Dr. Anatoly M. Sagalevitch – Anatoly Milkailavich

## Apdovanojimai ir nominacijos
Laimėjo šių nominacijų „Oskarus“:
* Meninis apipavidalinimas: Peter Lamont
* Dekoracijos: Michael Ford
* Kinematografija: Russell Carpenter
* Kostiumų dizainas: Deborah L. Scott
* Režisierius: James Cameron
* Filmo montažas: Conrad Buff, James Cameron, Richard A. Harris
* Muzika (drama): James Horner
* Muzika (originali daina): „My Heart Will Go On,“ muzika: James Horner; atliko Caline Dion
* Geriausias filmas: James Cameron and Jon Landau, Producers
* Garsas: Gary Rydstrom, Tom Johnson, Gary Summers, Mark Ulano
* Garso efektų montažas: Tom Bellfort, Christopher Boyes
* Vizualiniai efektai: Robert Legato, Mark Lasoff, Thomas L. Fisher, Michael Kanfer

Nominuotas, tačiau nelaimėjo:
* Geriausia pagrindinio vaidmens atlikėja: Kate Winslet
* Geriausia antraplanė aktorė: Gloria Stuart
* Grimas: Tina Earnshaw, Greg Cannom, Simon Thompson

## Išnašos
Didysis Naugardas

:: *Naugardu taip pat buvo vadinamas nedidelis miestas dabartinėje Baltarusijoje – [[Naugardukas]]. Apie valstybę, klestėjusią su sostine Naugarde, žiūrėkite [[Naugardo respublika]]*.

**Didysis Naugardas** (iki 1999 m. ***Naugardas*** arba ***Novgorodas***; ; sen.gr: Νεμογαρδαϛ (Nemogardas) – miestas vakarų Rusijoje, prie Volchovo upės, netoli Ilmenio ežero.  Srities administracinis centras, taip pat verslo ir pramonės centras. Regione išvystytas žemės ūkis. Pramonė: žemės ūkio, trąšų, maisto, baldų, porceliano.

Mieste išlikę ankstyvosios rusų architektūros paminklų – paminėtini kremlius (tvirtovė) ir Šv. Sofijos soboras (abu iš XI a.).

## Istorija

Tai vienas iš seniausių dabartinės Rusijos miestų, įkurtas dar V–VI amžiuje. Iki IX a. jį valdė vikingai (vadinosi *Holmgard*). Rusijos monarchų pradininkas Riurikas 862 m. tapo Naugardo kunigaikščiu. 1136 m. miestas tapo nepriklausomas nuo Kijevo ir būdamas gana demokratinio valdymo tapo Didžiojo Naugardo kunigaikštystės sostine. XIII–XIV a. miestas klestėjo kaip didelis kultūros centras, tarpo prekyba su Hanzos miestais. XIII a. pabaigoje buvo įsiveržę totoriai, bet puolimas atremtas. 1478 m. miestą užėmė Maskva, valdoma Ivano III. 1611–1617 m. Naugardas buvo okupuotas švedų. Įkūrus Sankt Peterburgą, miestas XVIII a. ėmė prarasti savo kaip svarbaus prekybos taško reikšmę. Nuo 1727 m. gubernijos sostinė. 1862 m. buvo atidengtas Rusijos tūktstantmečio paminklas. Antrojo pasaulinio karo metu buvo okupuotas vokiečių (1941–1944 m.), buvo smarkiai sugriautas.

## Lietuvos kunigaikščiai, pavaizduoti Rusijos tūkstantmečio paminkle

File:1000 Dovmont.jpg|Daumantas (pirmame plane)
File:1000_Algirdas.jpg|Algirdas (pirmame plane)
File:1000 Keistut.jpg|Kęstutis (centre)


File:1000_Gediminas.jpg|Gediminas (centre)
File:1000 Vitovt.jpg|Vytautas (antrame plane)
Balsiai

**Balsiai** yra:

* kalbos garsai, kurių pagrindą sudaro muzikiniai tonai: a, e, i, o, u ir jų dariniai;
* gyvenvietės:
** Akmenės rajone;
** Kėdainių rajone;
** Pakruojo rajone;
** Pasvalio rajone;
** Šiaulių rajone;
** Šilalės rajone;
** Tauragės rajone;
** Vilniaus mieste;
** Baltarusijoje, Varanavo rajone.
Dedešva

**Dedešva** (*Malva*) – dedešvinių (*Malvaceae*) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso vienametės ir daugiametės žolės. Stiebas status, lapai ištisiniai arba suskaldyti. Lapų pažastyse išauga pavieniai arba susitelkę po kelis žiedai. Vainiklapiai balti, rožiniai, purpuriniai. Vaisius sudarytas iš 8-20 vaisiukų.

Gentyje yra apie 25 rūšys. Lietuvoje natūraliai auga arba auginamos šios rūšys:

*Aukštoji dedešva (*Malva alcea*)
*Rauktalapė dedešva (*Malva crispa*)
*Šiurkščioji dedešva (*Malva excisa*)
*Tamsiažiedė dedešva (*Malva mauritiana*)
*Kvapioji dedešva (*Malva moschata*)
*Paprastoji dedešva (*Malva neglecta*)
*Apskritalapė dedešva (*Malva pusilla*)
*Miškinė dedešva (*Malva sylvestris*)
*Menturinė dedešva (*Malva verticillata*)


Image:Mallowbug.jpg|Kvapioji dedešva (*Malva moschata*)
Image:Malva neglecta01.jpg|Paprastoji dedešva (*Malva neglecta*)
Image:Muskuskaasjeskruid vrucht.jpg|Dedešvos vaisiai
Mendosa

**Mendosa** () – miestas vakarų Argentinoje, Andų kalnų pašlaitėje, upių suformuotoje oazėje. Provincijos centras. 123 tūkst. gyventojų (su apylinkėmis 1,056 mln., 2022 m.). Mendosos konurbacija yra ketvirta pagal didį Argentinoje.

## Istorija
1516 m. kovo 2 d. Pedras de Kastiljas įkūrė gyvenvietę dabartinio miesto vietoje. 1817 m. per Andų kalnus į vaduoti Čilės persikėlė Chosė de San Martinas ir jo armija. 1861 m. kovo 20 d. smarkiai nukentėjo nuo žemės drebėjimo. XIX a. antroje pusėje Mendosos apylinkes tyrinėjo Čarlzas Darvinas.

## Susisiekimas
Mendosa yra 1037 km nuo Buenos Airių ir 380 km nuo Santjago. Mendosa plentais sujungta su Buenos Airėmis, San Chuanu, Bariloče, Santjagu. Geležinkeliai į Santjagą, Buenos Aires (Transandų geležinkelis). Netoli miesto yra tarptautinis oro uostas.

## Ekonomika
Svarbiausia pramonės šaka – vyndarystė. Taip pat maisto, naftos rafinavimo pramonė, metalo apdirbimas. Svarbus prekybinis ir tranzitinis miestas. Turistinis centras.

## Kultūra
Universitetai:
* Nacionalinis Kujo universitetas, įkurtas 1939 m.,
* Mendosos universitetas, įkurtas 1960 m.

Muziejai:
* *Museo Cornelio Moyano* – gamtos istorijos muziejus,
* *Museo del Área Fundacional* – miesto istorijos muziejus,
* *Museo Nacional del Vino* – nacionalinis vyno muziejus, esantis priemiestyje Maipú (15 km nuo miesto),
* *Emiliano Guiñazú – Casa de Fader* – dailės muziejus, priemiestyje Major Driumonde.

Taip pat Mendosoje vyksta kasmetinis (kovo pradžioje), vynuogių derliaus nuėmimui skirtas pažymėti, *Vendimia* festivalis. Jo metu į miestą suvežamos įvairios provincijoje pagamintos vynų rūšys, vyksta konkursai.

### Sportas

Mieste 1978 m. vyko XI pasaulio futbolo čempionatas.

* CS Independiente Rivadavia – futbolo klubas; rungtyniavo pajėgiausioje šalies futbolo lygoje.

## Architektūra
Kolonijinės architektūros pastatų praktiškai neišliko (buvo sugriauti per žemės drebėjimą). Tačiau Mendosa atstatyta kaip modernus ir jaukus miestas. Mieste gausu žalumos, drėkinimo kanalų, suteikiančio jaukaus miesto įvaizdį. Miesto „širdis“ – Nepriklausomybės aikštė (*Plaza Independencia*) su *Sarmiento* pėsčiųjų gatve. Kitose miesto dalyse taip pat daug aikščių. Vakarinėje miesto dalyje yra San Martino parkas. Jame yra zoologijos sodas, stadionas, pagrindinė *Cuyo* universiteto dalis, monumentas Chosė de San Martinui. Netoli miesto yra Glorijos kalnas, nuo kurio atsiveria miesto panorama. Taip pat mieste gausu restoranų, barų, kavinių, klubų, viešbučių.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Turizmas Mendosoje 
* Los Andes – internetinis laikraštis
Balsiai (Šilalė)

**Balsiai** – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Šilalės, prie kelio . Balsių-Šilų seniūnaitijos centras. Kaime yra Ašučio tvenkinys, prie užtvankos yra aukščiausias kaimo taškas – 107,3 m. Taip pat prie tvenkinio yra stovyklavietė.

## Istorija

Išlikęs I a. Balsių pilkapynas.

Pirmą kartą Balsiai minimi 1561 m., kai kaimas priklausė Kvėdarnos dvarui, kurį nuo 1618 m. valdė Mykolas Voina. Jam 1631 m. pavyko gauti privilegiją rengti šeštadieninius turgus ir taip konkuruoti su Šilale. Feodalizmo laikais Balsiai buvo miestelis, 1596 m. paminėti Žemaičių žemės gyvenviečių sąraše. 1640 m. pastatyta Balsių bažnyčia, kaime veikė 33 alaus ir 28 degtinės smuklės. Tuo metu Balsiai buvo 13 kartų didesni už Šilalę. Tačiau XVIII a. kilo Šiaurės karas, vėliau – Didžiojo Šiaurės karo maras ir badas ir miestelis sunyko.

Nuo 1631 m. iki XX a. vykdavo turgūs. Apie 1900 m. minimi kaip miestelis Raseinių apskrityje.  1875 m. bažnyčia nugriauta, 1990 m. jos vietoje pastatyta koplytėlė. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Žagarinė

**Žagarinė** – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 1 km į vakarus nuo Baltosios Vokės, prie Merkio upės ir kelio . Stovi Žagarinės tiltas. Seniūnaitijos centras. Ties Žagarine Merkys užtvenktas ir Merkio–Vokės kanalu sujungtas su Papio ežeru, iš kurio išteka Vokė.

## Istorija

Kaimas įsikūrė XIX a. po baudžiavos panaikinimo, pelkėtoje vietovėje Trakų apskrityje.

LTSR laikais – Rūdninkų žuvininkystės ūkio pagalbinė gyvenvietė. Apie 1950 m. prie Žagarinės pradėta statyti durpyno darbuotojų gyvenvietė, pavadinta Naująja Žagarine ir vėliau tapusi Baltosios Vokės miestu.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Rūdninkai

**Rūdninkai** – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Baltosios Vokės, kairiajame Merkio krante, Rūdninkų girios apstuptyje. 2 seniūnaitijos. Yra 2 parduotuvės, Rūdninkų kultūros ir poilsio salė, Rūdninkų Švč. Trejybės bažnyčia, biblioteka, kaimo bendruomenės centras (nuo 2003 m.), kursuoja tarpmiestinis transportas. Netoli dislokuotas II pulko mokymo štabas. Pro kaimą eina plentas .

## Etimologija

Pavadinimas kilęs iš žodžio „rūda“, kurią kasė miške aplink kaimą. Tai buvo geležies gavybos ir gamybos iš pelkių rūdos vietovė. Buvo bent dvi liejyklos – Merkio ir Šalčios.

## Geografija

Pietvakariuose įsteigtas Rūdninkų kraštovaizdžio draustinis. Yra Rūdninkų giria, Rūdninkų girios biosferos poligonas, Rūdninkų-Žygmantiškių kopynas.

## Istorija

Rūdninkai kūrėsi prie senojo Vilniaus–Krokuvos trakto. XV a. čia įrengta didelė geležies lydymo krosnis ir kalvė. XV–XVI a. netoli kaimo, Rūdninkų girioje buvo didelis žvėrynas (įsteigė Ldk Kazimieras), kur aptvertame plote ganėsi stumbrai, taurai, meškos. Čia stovėjo prašmatnūs medžioklės rūmai, kuriuos pastatydino Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Senasis. Jam valdant 1511 m. pastatyta bažnyčia (įkurta ir parapija). Kiek atokiau girioje įrengti paviljonai (pro jų langus buvo šaudomi žvėrys) ir arklidės. Rūdninkų dvare kurį laiką gyveno karalienė Bona Sforca. 1569 m. Rūdninkai minimi kaip karaliaus stalo dvaras. Žygimantų laikais Rūdninkų reikšmė taip išaugo, jog Vilniuje ties keliu į šią gyvenvietę stovintys vartai pradėti vadinti Rūdninkų vartais.

1572 m. rugsėjo 24–27 d. Lietuvos didžiojo kunigaikščio medinėje medžioklės pilaitėje įvyko Rūdninkų suvažiavimas, sprendęs naujojo kunigaikščio klausimus po Ldk Žygimanto Augusto mirties. XVII a. pirmojoje pusėje Rūdninkai buvo seniūnijos centras – šiame miestelyje būta 31 namo ir 22 smuklių. 1661 m. miestelyje mirė Rūdninkų girioje žydų plėšikų sužeistas olandų tapytojas ir architektas Peteris Dankersas. Rūdninkų miestelis buvo sunaikintas 1655 m., kai jį, per 1654–1667 m. Abiejų Tautų Respublikos–Rusijos karą, nusiaubė Rusijos ir Švedijos kariuomenės.

Vėliau Rūdninkai tapo kaimu ir privačia valda (1766 m. priklausė LDK iždininkui Mykolui Bžostauskiui, vėliau Smolensko pavaivadienei Elenai Dambrauskienei). Rūdninkų parapija prijungta prie Šv. Stepono bažnyčios Vilniuje. Per 1863–1864 m. sukilimą Rūdninkuose rusų ir kazokų puolimą atrėmė Liudviko Narbuto sukilėliai. XIX a. pab. miestelis pateko į Trakų apskritį, Tarpupio valsčių, buvo apylinkės centras.

1905 m. Rūdininkų parapija įvardinta kaip lietuviška. Lenkmečiu dauguma Rūdninkų gyventojų sulenkėjo. 1944 m. gegužę Rūdninkuose buvo dislokuotas Vietinės rinktinės dalinys.

LTSR laikais Rūdninkai buvo Naujųjų Rūdninkų kolūkio centrinė gyvenvietė, vėliau juos nustelbė šalia iškilusi Baltoji Vokė.

2025 m. Rūdninkų poligone pradėtas statyti karinis miestelis ir išskirtas miško plotas skirtas Vokietijos brigadai.

|}

## Gyventojai

1866 m. kaime buvo 15 namų, 160 gyventojų (iš jų 150 – katalikai, 10 – žydai).

;Žymūs žmonės
* Pranciškus Dalevskis (1825–1904), rezistentas, 1863 m. sukilimo dalyvis

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Rūdninkų kaimo bendruomenės centras
Baltoji Vokė (Vilnius)

**Baltoji Vokė** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurę nuo Pagirių, Vokės dešiniajame krante. Baltosios Vokės seniūnaitija. Mažas vakarinis gyvenvietės ruoželis prijungtas prie Vilniaus miesto. Pro gyvenvietę eina Panerių–Valčiūnų geležinkelio atšaka. Yra Vaidotų biblioteka, paštas, Vilniaus technologijų, verslo ir žemės ūkio mokykla.

## Etimologija

Vardą gyvenvietė gavo nuo Vokės upės (vandenvardinis vietovardis). Kadangi prie Vokės išaugo kelios gyvenvietės, gavusios upės vardą, tai vienai nuo kitos atskirti ilgainiui prigijo tam tikri pažyminiai, pavyzdžiui, Mūrinė Vokė, Juodoji Vokė ir kt.

## Istorija

Išlikę buvusio Baltosios Vokės dvaro rūmai ir oficina. Baltosios Vokės bažnyčia anksčiau buvo vadinama dabartinė Vaidotų Šv. apaštalo Pauliaus Atsivertimo bažnyčia.

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
*
Faunas

Romėnų mitologijoje **Faunas** – graikų Pano atitikmuo, viena iš seniausių romėnų dievybių. Tai laukų, miškų, ganyklų, gyvulių dievas. Būta vaizdinių ir apie įvairius, ir apie vieną Fauną. Jį atitinka mot. giminės dievybė Fauna, Fatuja, kurią imta laikyti Fauno dukterimi. Vėliau jį tapo žinoma Bona Dea vardu. Fauno pranašystės, kurias dažniausiai sužinodavo per sapnus arba iš medžių ošimo, buvo Saturno metrinės formos.

Fauną ir Piką buvo pagrobęs Numa, jam Faunas atskleidė, kaip išvengti Jupiterio žaibo. Faunas buvo laikomas klastinga dvasia, vagiančia vaikus, užtraukiančia ligas, sukeliančia košmarus. Kaip Inujas arba Inkubas, Faunas poruodavosi su gyvūnais, suvedžiodavo moteris.

Fauno kulto vieta buvo Palatino kalno ola Luperkala (*lot. lupus - "vilkas"*). Žyniai vadinti luperkais. Per Luperkalijų šventes (vasario 15 d.) luperkai aukodavo Faunui šunį ir ožį. Luperkalijos buvo skaistinimo ir vaisingumo šventė. Ji buvo švęsta ir tam, kad nugintų vilkus nuo kaimenių. Kaip bandų ir kaimo gyvenimo užtarėją, Fauną itin garbino žemdirbiai. Jis buvo laikomas vienu iš Laurentos valdovų, Piko sūnumi
ir Latino tėvu.
Medeikiai

:: *Apie kaimą Molėtų rajone žr. [[Medeikiai (Molėtai)]]*.

**Medeikiai** – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, prie kelio , 10 km į šiaurės rytus nuo Biržų, 3 km. į šiaurę nuo Parovėjos. Seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-41062), I pasaulinio karo aukų kapinės. Veikia žemės ūkio bendrovė „Medeikiai“, pieno perdirbimo įmonė „Nordic Proteins“. Yra Medeikių koplyčia, bendruomenės namai, Medeikių pagrindinė mokykla.

## Istorija

Nuo kaimo 2 km į rytus yra buvęs Migdoliškių (Mažutiškių) piliakalnis. Parovėjos palivarko kaimas 1611 m. turėjo 24 valakus, buvo karčema. 1863 m. gegužės 7-10 d. prie Medeikių, Gudiškio, Šniurkiškių vyko sukilėlių, kuriems vadovavo Zigmantas Sierakauskas, Boleslovas Kajetonas Koliška, Biržų kautynės, kuriose sukilėliai atrėmė Rusijos imperijos kariuomenės majoro Merlino dalinį.

1904 m. įsteigta Medeikių pradžios mokykla, 1918 m. pradžios mokykla dėstomąja lietuvių kalba, 1949–1955 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, 1955–1994 m. vidurinė, nuo 1994 m. Medeikių pagrindinė mokykla.

1938 m. įkurta Medeikių pieninė, 1948 m. biblioteka, 1957 m. kultūros namai, 1974 m. vasario 2 d. atidarytas naujas Medeikių kultūros namų pastatas, 1977 m. spalio mėn. baigtas statyti mokyklos pastatas. 1950–1991 m. veikė Medeikių kolūkis, 1966–1988 m. jam vadovavo agronomas Petras Vileišis.

|}

## Gyventojai
1670 m. Medeikiuose gyveno 32 šeimos.

### Žymūs žmonės
* 1872 m. spalio 14 d. gimė Martynas Kregždė, 1924–1928 m. Panevėžio miesto ir apskrities policijos vadas
* 1903 m. lapkričio 16 d. gimė mokytoja, evangelikų reformatų kuratorė Elzė Palšienė
* 1925 m. birželio 17 d. gimė menotyrininkas, architektūros istorikas Jonas Tatoris
* 1921 m. rugsėjo 19 d. gimė evangelikų reformatų bažnyčios kunigas Petras Čepas
* 1950 m. liepos 13 d. gimė poetas, žurnalistas Petras Balčiūnas
* Medeikiuose dirbo poetas, pedagogas Vaidotas Spudas, pedagogas, literatas Julius Šimkevičius, pedagogė, tautodailininkė Monika Čalkauskaitė, chemikas, biologas Algirdas Kazimieras Liepinis, pedagogai Petras Anciūnas, Arūnas Arlauskas.

## Šaltiniai
Jurdaičiai

**Jurdaičiai** – kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, prie kelio Skaistgirys–Jankūnai, 16 km į vakarus nuo Joniškio, 9 km į pietus nuo Skaistgirio. Seniūnaitijos centras. Išlikęs Jurdaičių dvaras (dabar jame pensionatas).

## Geografija

Rytiniu Jurdaičių pakraščiu teka Vešėtinis. Kaimą supa Beržynės, Maldenių (Obelynės) ir Didmiškio miškai. Prie Jurdaičių yra gamtos paminklai: į šiaurės rytus nuo kaimo – Beržynės ąžuolas (Beržynės miškas), į pietus – Maldenių ąžuolas (Maldenių miškas).

## Istorija

1919–1939 m. buvo Jurdaičių dvaras, kuriame vėliau įsteigta mokykla. 1950–1992 m. psichoneurologijos internato pagalbinio ūkio centrinė gyvenvietė. Nuo 1990 m. veikia Jurdaičių pensionas. 1957–2009 m. veikė pradžios mokykla, darželis-mokykla. Yra biblioteka, parduotuvė. 2007 m. suburtas Jurdaičių jaunimo klubas „JJC“, veiklą pradėjo Jurdaičių kaimo bendruomenė.

## Gyventojai

## Pensionas

Valstybinė stacionari globos įstaiga, skirta nuolat gyventi įvairaus amžiaus asmenims nuo 18 m., turintiems psichinę negalią, kuriems reikalinga nuolatinė ar laikina globa ir slauga. Pensionas įsikūrė 1953 m., kai dvarininko Komaro medžioklės dvare buvo įkurti senelių ir invalidų namai. Praėjus ilgam reorganizaciniam laikotarpiui, kurio metu buvo keičiami įstaigos pavadinimai, nors veiklos paskirtis beveik nekito, 1990 m., padaugėjus gyvenamųjų pastatų, čia įsteigtas Jurdaičių pensionas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Jurdaičių kaimo bendruomenė
Balsupiai

**Balsupiai** – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 9 km į vakarus nuo Marijampolės. Seniūnaitijos centras. Pro kaimą teka Rausvė ir Balsė. Stūkso mitologinis akmuo.

## Etimologija

Balsupiai – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Balsės upelio.

## Istorija

Prie kaimo rasta mezolito stovyklavietės liekanų, du akmeniniai kirviai. Pirmą kartą Balsupiai minimi 1632 m. Laukeniškių bažnyčios metrikuose.

1910 m. įsteigta Balsupių pradinė mokykla. 1919 m. įsteigti du Šaulių rinktinės būriai. 1951 m. įkurta biblioteka. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2016 m. prie kaimo rastas Balsupių radinys – bidonas su Tauro apygardos partizanų dokumentais. 2017 m. uždaryta mokykla, 2023 m. – ir biblioteka.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Pijus Bielskus (1880–1958), kunigas, filosofijos mokslų daktaras, profesorius, Lietuvos Prezidento kanceliarijos viršininkas.
* Ladas Natkevičius (1893–1945), diplomatas, teisininkas, politinis ir visuomenės veikėjas.
* Pranas Brazys (1915–1967), marijonų vyresnysis, Europos lietuvių vyskupas.
* Balsupių kapinėse palaidotas knygnešys, „Sietyno“ draugijos iždininkas Vincas Bielskus (1871–1958).

## Šaltiniai

## Literatūra
* Balsupių sodybos paslaptis: šiuolaikinė pjesė vaikams ir jaunimui apie knygnešių laikus ir dingusį Nepriklausomybės aktą (sud. Rasa Ercmonaitė-Varnienė). – Vilnius: Lietuvos liaudies kultūroscentras, 2004. – 56 p. – ISBN 9986-529-47-6
Balsiai (Pakruojis)

**Balsiai** – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės rytus nuo Pakruojo, 8 km į šiaurę nuo Klovainių. Kaimo vakariniu pakraščiu teka Daugyvenė, rytiniu – Lašmuo (abu – Mūšos intakai). Seniūnaitijos centras, yra Balsių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-83049).

## Istorija

XVII a. veikė evangelikų reformatų koplyčia, nuo XVIII a. – pradžios mokykla. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

1922 m. įsteigta Petrašiūnų pradžios mokykla, veikė iki 1949 m., 1952–1976 m. Petrašiūnų septynmetė, aštuonmetė, nuo 1976 m. Balsių devynmetė mokykla, nuo 1993 m. Balsių pagrindinė mokykla. 1953 m. įsteigta biblioteka. 1991 m. įkurtas etninės kultūros centras.

## Gyventojai

1931–1938 m. Balsių dvaro sodyboje gyveno poetas Kazys Binkis.

## Šaltiniai
Socialinių tyrimų institutas

**Socialinių tyrimų institutas** – valstybinė Lietuvos mokslo įstaiga, veikusi 2002–2009 m. Vilniuje.

## Istorija

Įkurtas pertvarkius Lietuvos filosofijos ir sociologijos institutą bei Kultūros, filosofijos ir meno institutą. 2010 m. panaikintas sujungus su Darbo ir socialinių tyrimų institutu.

## Veikla

Tyrė Lietuvos socialinę ekonominę raidą vykstant Europos integracijai ir globalizacijai, kūrė Lietuvos socialinės ekonominės raidos modelius ir socialinės politikos gaires.

2003–2010 m. leido žurnalus „Etniškumo studijos“, o su Lietuvos mokslų akademija – „Filosofija. Sociologija“.

Direktorius Arvydas Virgilijus Matulionis.

## Šaltiniai
San Marinas (miestas)

**San Marino miestas** – San Marino valstybės sostinė bei viena iš savivaldybių. Išsidėstęs Apeninų pusiasalyje, netoli Adrijos jūros, ant Titano kalvos. Įžymybės: vyriausybės rūmai (*Palazzo dei Capitani*), rotušė (*Palazzo Pubblico*), trys sargybos bokštai (*Guaita*, *Cesta*, *Montale*). Dukart per metus – kovą ir spalį – mieste vyksta kariniai paradai šalies vadovų (regentų) išrinkimo proga.

*Guaita* tvirtovės papėdėje yra Borgo Madžorės miestukas, kurį su sostine jungia 1,5 km ilgio funikulierius. Mieste yra kapucinų bažnyčia, šv. Pranciškaus katedra (San Marino vyskupijos bažnyčia), kongreso rūmai ir įdomybių muziejus.

San Marine gerai išvystytas turizmas, kasmet čia apsilanko daugiau kaip 3 mln. turistų. Čia gausu parduotuvėlių, prekiaujančių įvairiais suvenyrais.

Geležinkelis buvo pastatytas dar prieš Antrajį pasaulinį karą, B. Musolinio laikais (ruožas Riminis-San Marinas). Išlikę ir seni geležinkelio stotelių pastatai. Artimiausiam susisiekimui yra autobusai, taip pat ir iki Riminio.

## Ekonomika

San Marino ekonomika anksčiau buvo uždara, o pagrindindinis pajamų šaltinis buvo akmenskaldystė. Dabar yra daugiau ekonomikos rūšių turizmo, prekybos, pašto ženklų pardavimo ir iš dalie žemės ūkio, kuris pastaruoju metu nusmuko, dėka.

## Turizmas

Per metus miestą aplanko apie 3 mln. turistų, Sam Marinas tapo svarbiu turizmo centru. Iš turistų 85 % yra italai. Be to, mieste yra daugiau nei tūkstantis parduotuvių, kur daugybė įvairiausių prekių.

### Turizmo objektai

San Marinas gali pasiūlyti ne tik kvapą gniaužiančias panoramas, bet ir keletą įdomių turizmo objektų:
* San Marino bazilika
* Palazzo dei Capitani
* Palazzo Pubblico
* Trys San Marino bokštai
* Plaza del Titán
* Plaza de Garibaldi
* Šventosios Klaros vienuolynas
* Grand Hotel San Marino

## Sportas

### Futbolas
* SS Murata
* SP Tre Penne

## Šaltiniai
Klausučiai (Jurbarkas)

**Klausučiai** – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo kelio . Seniūnaitijos centras. Veikia Klausučių Stasio Santvaro pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1954 m.), vaikų darželis (nuo 1961 m.), Klausučių kultūros centras, medicinos punktas, paštas (LT-74048), dvi parduotuvės bei prekybos centras „AIBĖ“. Veikia alaus darykla „UAB Armeniukas“, Klausučių kredito unija, obuolių perdirbimo fabrikas „Klausučių žemės ūkio bendrovė“.

## Geografija

Kaimo pietiniu pakraščiu teka Armenos kairysis intakas Armeniukas. Gyvenvietė yra ant Klausučių užtvankos kranto. Taip pat netoli yra ir Goniūnų užtvanka. Pagal gyventojų skaičių Klausučiai yra didžiausia gyvenvietė rajone po Jurbarko.

## Istorija

Kaimas susikūrė 1926 m. per 1922 m. žemės reformą, Pikčiūnų dvaro teritorijoje. 1929 m. įsteigta pradinė mokykla.

Nauja gyvenvietė pradėjo kurtis 1962 m. kaip I. Mičiurino sodininkystės ūkio gyvenvietė. Kartu buvo pasodintas parkas (architektas Alfonsas Kiškis), pramoninis sodas (apie 580 ha), supantis Klausučius iš 3 pusių, įrengta tvenkinių sistema. Pastatytas visuomeninis centras su kultūros namais, administraciniu ir buitiniu pastatu, parduotuvėmis, veikė vaisių perdirbimo įmonė su vaisių saugykla, malūnas, lentpjūvė, aštuonmetė mokykla. Pastatyta daug dviaukščių namų.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Gintautas Tamulaitis (1956–), fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

## Šaltiniai
Vydmantai

**Vydmantai** – kaimas Kretingos rajono savivaldybėje, pusiaukelėje tarp Kretingos ir Palangos. Seniūnijos centras. Yra Vydmantų gimnazija, biblioteka (nuo 1950 m.), Kretingos rajono kultūros centro Vydmantų skyrius, parapinė Šv. Jono Krikštytojo koplyčia, Dievo Gailestingumo bažnyčia (statoma), ambulatorija, lopšelis-darželis. Vydmantų apylinkėse veikia 3 vėjo jėgainių parkai, baldų gamybos, daržovių perdirbimo įmonės.

Vienoje gyvenvietės pusėje – privatūs namai, kitoje – daugiabučiai, aplink Vydmantus išlikę senos statybos namų. Vydmantų rytinėje pusėje tyvuliuoja dirbtinis ežeras su nedideliu sąsiauriu skiriančiu jį į dvi dalis ir salele, kurioje auga beržai. Šalia ežero yra miškas.

## Istorija

XX a. Vydmantai buvo mažas kaimelis, pradėjęs plėstis po 1980 m. Tam įtakos turėjo Vydmantų agroprekybinis ūkis ir patogi geografinė padėtis (netoli jūra ir žymiausias šalies kurortas Palanga), graži gamta ir šalia esantys keliai. Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1978 m. prie Vydmantų buvo prijungti Virkštininkai.

Vydmantuose pastatyta pirmoji vėjo jėgainė Lietuvoje. 2013 metais jau buvo 15 vėjo jėgainių.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Dilis

**Dilis** (*Díli*, *Dilly* arba *Dilli*) – miestas Rytų Timoro sostinė. Apytiksliai 150 000 gyventojų. Išsidėstęs *Ombai* sąsiauryje, šiaurinėje Timoro salos (ryčiausios iš Mažųjų Sundų salų) pakrantėje. Tai pagrindinis šalies uostas ir verslo centras, yra jūrų ir oro uostai. Dauguma gyventojų – timoriečiai ir atoniečiai, taip pat yra portugalų, arabų musulmonų.

## Istorija
Dilį 1520 m. įkūrė portugalai kaip salos administracinį centrą. Siekdami salos kontrolės miestą buvo užėmę ispanai, olandai, anglai. Antrojo pasaulinio karo metu buvo okupavusi Japonija. Rytų Timoras 1975 m. gavo nepriklausomybę nuo Portugalijos, tačiau 1976 m. čia įsiveržė Indonezijos karinės pajėgos ir miestas tapo Indonezijos provincijos (*Timor Timur*) administraciniu centru. Kelis dešimtmečius vyko pilietinis karas tarp Indonezijos kariuomenės ir vietinių partizanų (nepriklausomybės šalininkų). 1999 metais šalis pateko JTO globon, o 2002 m. tapo visiškai nepriklausoma, o Dilis tapo Rytų Timoro sostine.

## Sportas
; futnolo klubai
* ADR União de Timor – futbolo klubas;
* AS Académica – futbolo klubas;
* AS Ponta Leste – futbolo klubas;
* Boavista – futbolo klubas;
* Cacusan CF – futbolo klubas;
* DIT FC – futbolo klubas;
* Karketu Dili – futbolo klubas;
* AS Marca FC – futbolo klubas;

;stadionas
* „Nacionalinis“ stadionas, talpinantis 5 000 žiūrovų.

## Išnašos

## Nuorodos
* oficiali miesto svetainė
Kastris

**Kastris** () – pagrindinis miestas Sent Lusijos saloje, esančioje Karibų jūros rytinėje dalyje, 65 km į pietus nuo Martinikos. Sent Lusijos sostinė ir svarbiausias miestas. Išsidėstęs salos šiaurės vakaruose, turi giliavandenį uostą – didžiausią šalyje. Pagrindinės eksporto prekės: bananai, cukranendrės, romas, melasa, kakava, kokoso riešutai, kopra, citrinos, atogrąžų vaisiai ir daržovės. Prie miesto stūkso Sėkmės kalva (*Mount Fortune*, 260 m), ant kurios yra tvirtovė. Mieste yra botanikos stotis, *Vigie* paplūdimys, oro uostas.

## Istorija

Miestą 1650 m. įkūrė prancūzai. 1948 ir 1953 m. Kastris nukentėjo nuo gaisro.

## Šaltiniai
Madžūras

**Madžūras** (, ) – atolas Ramiojo vandenyno vakaruose, Maršalo Salų rytuose, Ratako salų grandinėje. Atolą sudaro 64 salelės, išsidėsčiusios elipsės formos 40 km ilgio rife (Madžuro arba Ilgoji, Delapo, Uligos, Džarito, Rongrongo, Enilio ir kt.). Viso atolo sausuma užima 10 km² plotą, lagūnos plotas 295 km². Į rytus nuo Madžūro yra Arno atolas, toliau šiaurėje Auras, pietuose – Milis.

Čia įsikūrusi to paties pavadinimo Maršalo Salų sostinė. 25,4 tūkst. gyventojų (2004 m.).

Madžūras yra didžiausias atolas Maršalo Salose pagal gyventojų skaičių. Pagrindinė atolo gyvenvietė išsidėsčiusi trijose salelėse rytiniame atolo pakraštyje, kurios yra sujungtos – Delapas, Uliga ir Džaritas (iš pietų į šiaurę). Kitos didesnės gyvenvietės yra Laura, Rairokas, Adželtakė. Atole yra jūrų uosto įrengimai, Maršalo Salų tarptautinis oro uostas, nuo Lauros iki Džarito nutiestas kelias. Veikia Jungtinė Kristaus bažnyčia, katalikų katedra, mečetė. Veikia Maršalo Salų kolegija, Pietų Ramiojo vandenyno universiteto padalinys, vidurinė, pradinė mokyklos, ligoninė, teatras, prekybos centras.

Kopros apdirbimo pramonė, spaudžiamas kokosų aliejus. Šis aliejus naudojamas vietoj dyzelio automobilių, laivų, elektrinių varymui. Verčiamasi žvejyba.

### Klimatas

Atole vyrauja tropinis klimatas. Ištisus metus būna drėgna ir karšta (visų mėnesių vidutinė temperatūra yra apie 27 °C). Per metus iškrenta virš 3000 mm kritulių. Kartais nukenčia nuo aplinkiniuose vandenyse besiformuojančių taifūnų.

## Istorija

Madžūras gyvenamas bent 2000 metų. 1884 m. užimtas vokiečių, tapo jų prekybine kolonija. 1920 m. atiteko Japonijai (Pietų Ramiojo Vandenyno Mandatas), veikė karinės bazės. 1944 m. Madžūras buvo okupuotas amerikiečių. 1986 m. Maršalo Saloms paskelbus nepriklausomybę, Madžūras tapo šalies sostine.

## Galerija

File:Building in Majuro, Marshall Islands.jpg|Namai Madžūre
File:Majuro main road.jpg|Vienintelis atolo kelias
File:The Marshall Islands - Majuro - Burial grounds.jpg|Madžūro kapinės
File:The Marshall Islands - Majuro - Rusty.jpg|Senas laivas Madžūro krantinėje
File:Marshall islands enoko island beach.jpg|Enoko salelės paplūdimys


## Šaltiniai
Praja

**Praja** () – uostamiestis Žaliojo Kyšulio salose, šalies sostinė ir didžiausias miestas. Išsidėsčiusi pietrytinėje Santjago salos (*São Tiago*, *Santiago*) pakrantėje, prie Atlanto vandenyno, nuo vakarinio Afrikos kyšulio nutolusi maždaug 640 km. Uoste pakraunamos prekės – bananai, kava, cukranendrės. Gerai išvystyta turizmo pramonė.

## Istorija

1770 m. Praja buvo paskirta portugalų kolonijos – Žaliojo Kyšulio – administraciniu centru. 1975 m. ji tapo nepriklausomos šalies sostine.

### Pavadinimo kilmė

Portugalų kalba šio miesto pavadinimas reiškia „paplūdimys“.

## Šaltiniai
Sent Džonsas

**Sent Džonsas** () – uostamiestis Karibų salose, Antigvos ir Barbudos valstybės sostinė. 21,0 tūkst. gyventojų (2018). Išsidėstęs šiaurės vakariniame Antigvos salos krante. Tai pagrindinis šalies kurortas ir uostas (daugiausia perplukdoma cukrus, medvilnė, maisto produktai, įrengimai, mediena); didžiausias šalies miestas. Iki 1968 metų uoste galėjo švartuotis tik iki 2 metrų gylio, bet vėliau dugnas buvo pagilintas ir dabar atplaukia laivai ir iki 10,5 m gylio. Už 10 km į šiaurės rytus yra tarptautinis V. K. Berdo oro uostas.

Mieste yra anglikonų katedra, vyriausybės rūmai, augalų stotis, prie miesto – Ožkos kalva (*Goat Hill*) ir Jokūbo tvirtovė (*Fort James*). Taip pat yra muziejus (įkurtas 1854 m.), teismo rūmai (1750).

## Etimologija

Miestas pavadintas savo globėjo šv. Jono garbei. Jo garbei pavadinta ir vietos katedra, pirmąkart pastatyta kaip parapinė bažnyčia 1681 m.

## Istorija

Miestas yra pagrindinis saloje nuo pat jos kolonizavimo 1632 m. Sent Džonsą ne kartą yra sugriovusios stichinės nelaimės – žemės drebėjimai (1690 ir 1843 m.), gaisras (1769 m.), uraganas (1847 m.). 1981 m. miestas tapo nepriklausomos valstybės sostine. 2004 metais mieste buvo įkurtas universitetas.

## Klimatas

Klimatas tropinis, vidutinė temperatūra – 26,9 °C. Drėgnesnis laikotarpis yra tarp rugsėjo ir lapkričio.

## Šaltiniai
Na-dene kalbos

**Na-dene** – indėnų kalbų šeima. Joje daugiausia kalbų, priklausančių atapaskų kalbinei grupei. Tai viena iš gausiausių Šiaurės Amerikos indėnų kalbų šeimų: jos arealas driekiasi nuo pat Aliaskos iki Meksikos pasienio.

## Kalbos
* tlinkitų [tli] – >500 žm.
* atapaskų-ejakų:
** ejakų [eya] – išnyko 2008 m.
** atapaskų:
*** šiaurės atapaskų:
**** ahtna [aht] – ~80 žm.
**** tanainų [tfn] – 75 žm.
**** degchitanų [ing] – 40 žm.
**** holikačukų [hoi] – išnyko 2012 m.
**** kojukonų [koy] – 300 žm.
**** kulčanų (aukštutinio Kusokvimo) [kuu] – 40 žm.
**** žemutinės Tananos atabaskų [taa] – 15 žm.
**** Tanakroso (pereinamoji Tananos) [tcb] – 60 žm.
**** aukštutinės Tananos atabaskų [tau] – 110 žm.
**** tutčonų [tce, ttm] – 350 žm.
**** gvičinų [gwi] – 670 žm.
**** hanų [haa] – 20 žm.
**** tagišų [tgx] – 1 žm.
**** tahltanų [tht] – 45 žm.
**** kaskų [kkz] – 15 žm.
**** sekanių [sek] – 30 žm.
**** dane-za (Bebrų upės) [bea] – 160 žm.
**** Vergų upės (sleivi) [den] – 2350 žm.
**** dogribų [dgr] – 2100 žm.
**** čipevianų [chp] – 12 000 žm.
**** cecautų [txc] – išnyko XX a. vid.
**** babinų-vicuvitenų [bcr] – 430 žm.
**** dakelhų (kerjerių) [crx, caf] – 680 žm.
**** čilkotinų [clc] – 860 žm.
**** sarsių [srs] – 170 žm.
**** kvaliokvų-klackanijų [qwt] – išnyko XX a. pr.
*** Ramiojo vandenyno pakrantės atapaskų:
**** hupų [hup] – nunykusi XXI a. pr., atkuriama
**** matolų (Bebrų upės) [mvb] – išnykusi
**** vailakių (Ungurių upės) [wlk] – išnykusi
**** katų [ktw] – išnyko ~1960 m.
**** aukštutinės Ampkvos [xup] – išnyko XX a. vid.
**** žemutinės Ampkvos (tututnių) [tuu, coq] – išnyko 1983 m.
**** gelisų (aukštutinės Rogo upės) [gce] – išnyko 1963 m.
**** tolovų [tol, ctc] – išnyko XXI a. pr.
*** pietų atapaskų:
**** lygumų apačių [apk] – išnyko XXI a. pr.
**** meskalerų-čirikavų [apm] – 1500 žm.
**** navachų [nav] – 170 000 žm.
**** vakarų apačių [apw] – 14 000 žm.
**** chikariljų [apj] – 300 žm.
**** lipanų [apl] – išnyko XX a. pab.

## Nuorodos
* 
* Ethnologue informacija
Finikija

**Finikija** () – senovės istorinis regionas, buvęs Viduržemio jūros pakrantėje (dabartinio Libano, pietvakarių Sirijos ir šiaurės vakarų Izraelio teritorijoje). Šalies gyventojai finikiečiai sukūrė galingą civilizaciją su išvystytais amatais, jūrų prekyba ir turtinga kultūra. Finikiečiai buvo geri jūreiviai, laivais pasiekdavę Britanijos salas.

## Geografija
Finikija buvo laikoma didesnio Kanaano regiono šiaurine dalimi, todėl Amarnos laiškuose vietos gyventojai vadino save tiesiog *Kinaani* ar *Kenaani*. Anot graikų, finikiečiai vadino savo regioną *chna* (). Finikiečiai kalbėjo vakarų semitų kalba, kuri greičiausiai mažai skyrėsi nuo kitų Kanaane naudojamų kalbų.

Regioną sudarė ilgas siauras Viduržemio jūros pakrantės ruožas, iš rytų ribojamas Libano kalnų. Rytuose jis ribojosi su Senovės Sirija, o pietuose – su kitu Kanaano regionu – Galilėja.

## Miestai valstybės
Kaip atskiras Kanaano regionas Finikija susiformavo II tūkst. pr. m. e. pabaigoje, kuomet sustiprėjo prekybiniai miestai valstybės. Per visą savo istoriją regionas buvo politiškai suskaidytas į daugybę smulkių prekybinių miestų valstybių, kurios dalijosi pakrantę atkarpomis. Svarbiausi finikiečių miestai-valstybės buvo:

* Arvadas (Ajnuku)
* Beirutas (Beruta)
* Aka (Akra)
* Tyras (Cor)
* Sidonas (Sydun)
* Biblas (Gebal)
* Safita
* Tripolis (Ahtar)

Nuo IX a. pr. m. e. Finikijos miestai aktyviai steigė kolonijas Viduržemio jūros pakrantėje – Mažojoje Azijoje, Ispanijoje ir Šiaurės Afrikoje. Didžiausia kolonija, kuri tapo nepriklausoma, buvo Kartagina (dabartinis Tunisas).

## Kultūros pasiekimai
Finikiečių abėcėlė (manoma, kad finikiečiai abėcėlinį raštą ėmė naudoti 1 000 m. pr. m. e.) faktiškai yra visų šiuolaikinių abėcėlių protėvis. Per jų jūrinę prekybą, finikiečiai paskleidė abėcėlę į Šiaurės Afriką ir Europą, kur ji buvo priimta graikų. Graikai pakeitė keletą raidžių ir pridėjo balses, kurių nebuvo finikiečių rašte. Vėliau šią abėcėlę perėmė senovės Roma. Taip finikiečių abėcėlė tapo šiuo metu plačiai naudojamos lotyniškosios abėcėlės pirmtaku.

Finikiečiai pirmieji pradėjo kurti kolonijas, parašė pirmąjį žinomą agronomijos traktatą. Buvo geri jūreiviai. Finikiečiai plaukiojo irkliniais laivais: keleiviniais, transportiniais, kariniais (dar vadinamais galeromis). Gabendavo auksą, varį, stiklą, aliejus, vergus, purpurinius audinius. Apie 600 m. pr. m. e. apiplaukė Afriką.
Harbinas

**Harbinas** (arba ***Charbinas***, ) – miestas šiaurės rytų Kinijoje, Heilongdziango provincijos sostinė. 6,98 mln. gyventojų (2020), kartu su priemiesčiais – 10,0 mln. Išsidėstęs prie Songhua upės, didelis uostas ir geležinkelio mazgas, pagrindinis regiono verslo, pramonės ir transporto centras. Išvystyta energetikos įrangos, geležinkelio riedmenų, automobilių, lėktuvų, žemės ūkio mašinų, tiksliųjų prietaisų gamyba, laivų statyba, elektrotechnikos, elektronikos, chemijos, tekstilės (linų), medienos apdirbimo, popieriaus, maisto pramonė.

## Istorija

Miestą kaip geležinkelio centrą 1898 m. įkūrė rusai, tiesdami Transmandžiūrijos geležinkelį. Senesniuose Harbino rajonuose iki šiol galima surasti rusiškos architektūros pavyzdžių. Valdant japonams 1932–1945 m. vadinosi *Pinkiang*. Po 1949 m. tapo įvairios pramonės centru.

### Išeiviai iš Lietuvos

Išeiviai iš Lietuvos į Harbiną kėlėsi pradedant XIX a. antra puse, tarp jų buvo lietuviai, litvakai, karaimai. Čia įsikūrė ir didelį kapitalą susikrovė iš Trakų atvykęs karaimų pirklys Ilja Lopato. 1909–1914 m. veiklą vykdė lietuvių draugija „Aušra“, 1918–1923 m. įsteigtas Lietuvių komitetas, o 1923 m. įkurtas lietuvių konsulatas. Nuo 1935 m. suburta Vlado Mažono vadovaujama lietuvių bendruomenė. Manoma, kad 1938 m. Harbine galėjo gyventi apie 1000 asmenų, kilusių iš Lietuvos.

## Kultūra

Mieste nuo 1985 m. rengiamas kasmetinis Harbino tarptautinis ledo ir sniego skulptūrų festivalis.

## Šaltiniai
Timpu

**Timpu** (bot. ཐིམ་ཕུ་) – Butano Karalystės sostinė ir didžiausias miestas. Išsidėstęs šalies vidurio vakaruose, Himalajų kalnuose prie Vango upės, maždaug 2000 m aukštyje virš jūros lygio. Mieste yra vienas įspūdingiausių Butano architektūros paminklų – Tašičo tvirtovė (dzongas) su vienuolynu. Dabar čia reziduoja karališkoji vyriausybė. Aplink karaliaus rūmus yra daug terasinių laukų, rodančių žemės ūkio svarbą šaliai. Pagrindinės žemės ūkio kultūros, auginamos apylinkėse yra ryžiai, kukurūzai, kviečiai. Taip pat svarbi medienos pramonė, mieste yra lentpjūvė. 1966 metais pradėjo veikti vandens jėgainė.

Timpu yra lėktuvų nusileidimo ir pakilimo takas, Indijos-Butano nacionalinė magistralė (atidaryta 1968 m.), iš kurios galima nuvykti į Phuntšolingo miestelį – pagrindinį kelią iš Butano į Indiją. Miestas unikalus tuo, kad jame yra labai mažai reklamų.

## Etimologija

Timpu yra kildinamas nuo Timpu upės vardo.

## Istorija

Žmonės dabartinio Timpu teritorijoje gyveno nuo 3-ojo tūkstantmečio pr. m. e. Iki XX a. vidurio Timpu buvo mažas kaimelis su nedaug trobelių. 1961 m. jis buvo oficialiai paskelbtas šalies valdžios buveine – iki tol sostinė buvo ten, kur gyveno karalius. 1966 m. pastatyta vandens jėgainė.

## Sportas
* Transport United FC – futbolo klubas įkurtas 2001 m.;
* Thimphu FC – buvęs futbolo klubas (2015–2019);
* Thimphu City FC – futbolo klubas (nuo 2012 m.); 
* FC Takin – futbolo klubas (nuo 2016 m.);
* Tensung FC – futbolo klubas (nuo 2016 m.);
* Druk Lhayul FC – futbolo klubas (nuo 2020 m.);
* Royal Thimphu College FC – futbolo klubas;
* BFF Academy – Butano Futbolo Federacijos sprendimu U-19 rinktinės pagrindu suburta ekipa (nuo 2022 m.)
* „Changlimithang“ stadionas, talpinantis 40 000 žiūrovų.

## Galerija

Thimphu.JPG|Miesto panorama
Tashichoedzong-Bhutan-2001.JPG|Tašičo dzongas
Tashichödzong_Thimphu-2008-01-23.jpg|Tašičio dzongas


## Šaltiniai
Viktorija (Seišeliai)

**Viktorija** (, dar vadinama *Port Victoria* arba *Mahé*) – Seišelių Respublikos sostinė, išsidėsčiusi Mahės (*Mahé*) salos (didžiausia Seišelių salyne) šiaurės rytiniame krante. 25 tūkstančiai gyventojų (2002 m.). Tai vienintelis šalies uostas ir vienintelis miestas. Viktorijoje gyvena apie 75 proc. Mahės gyventojų.

Uostas yra giliavandenis, vienu metu gali priimti keturis laivus. Vidiniame uoste yra tinkamos sąlygos švartuotis mažesniems laivams. Prie Viktorijos 1971 m. pastatytas tarptautinis oro uostas, kurį finansavo Jungtinė Karalystė (jai tuo metu priklausė Seišeliai), šitaip atsilygindama už kai kurių salų atjungimą nuo Seišelių kolonijos. Dabar miestas yra šalies verslo ir kultūros centras, jame yra ligoninė, pedagogikos kolegija. Eksportuojama vanilė, kokosai, kokosų aliejus, muilas, guanas, vėžlių šarvai.

Didžioji Viktorija apima 8 iš 25 Seišelių rajonų.
Voverė skraiduolė

**Voverė skraiduolė** (*Pteromys volans*) – voverinių (*Sciuridae*) šeimos graužikas. Mėgsta gyventi brandaus amžiaus mišriuosiuose miškuose. Voverės skraiduolės aktyvios naktį, nors patelės su jaunikliais maitinasi ir dieną. Tai baikštūs gyvūnai, juos sunku pamatyti. Žiemą nemiega.

## Paplitimas
Gyvena šiaurinės Eurazijos miškuose.

## Paplitimas Lietuvoje
Anksčiau jos gyveno Lietuvos miškuose, tačiau dabar neaptinkamos, tad manoma jau išnykusios. XIX a. voverės skraiduolės buvo stebėtos Kurše. O Latvijos Latgalos Balvų rajone dar 2001 m. gyvenusi negausi populiacija, kaip manoma galbūt taip pat jau išnyko.

XXI a. antrame dešimtmetyje artimiausi nuo Lietuvos jų gyvenami arealai dabar yra šiaurės rytų Estijoje ir šiaurės rytų Baltarusijoje.

Kadangi Rytų Baltijos regionas yra vakarinis voverių skraiduolių paplitimo arealo pakraštys, čia jos nuo seno nebuvo dažnos.

## Išvaizda

Patelės nežymiai stambesnės už patinėlius. Kūnas 13,5–20,5 cm ilgio, su 9–14 cm ilgio uodega. Svoris 95–170 g. Kailis pilkas, papilvėje šviesesnis. Akys didelės, juodos. Tarp priekinių ir užpakalinių galūnių yra odos klostė, kurios pagalba gyvūnas gali nusklęsti apie 100 metrų.

Panašios į ją formos gyvena šiaurėje ir tropikuose.

## Mityba
Minta lapais, sėklomis, kankorėžiais, pumpurais, ūgliais, riešutais, uogomis, retkarčiais paukščių kiaušiniais ir jaunikliais. Kai yra gausu alksnių ir beržo žirginių, voverės skraiduolės kaupia juos žiemai genių iškaltuose uoksuose, medžių drevėse ir panašiose slėptuvėse.

Voveres skraiduoles medžioja kiaunės, pelėdos, katės.

## Dauginimasis
Poruojasi anksti pavasarį. Nėštumas trunka 5 savaites. Vadoje 2–3 jaunikliai. Voverės skraiduolės lizdus įsirengia dažniausiai genių drevėse, bet gali gyventi ir inkiluose, jei tinkamas angos dydis. Lizdą daro iš minkštų medžiagų, dažniausiai samanų. Gyvenimo trukmė maždaug 5 metai.

## Taip pat skaitykite
* Istoriniais laikais išnykusios vietinės Lietuvos žinduolių rūšys

## Šaltiniai

## Nuorodos
* iucnredlist.org / Pteromys volans
* itis.gov / ''Pteromys volans'' (Linnaeus, 1758)
* youtube.com / Diamond dust Russian flying squirrel　Pteromys volans orii
* youtube.com / Siberian Flying Squirrel Munching Away!