open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Laidavimas

**Laidavimas** − sutartis, pagal kurią laiduotojas už atlyginimą ar neatlygintinai įsipareigoja atsakyti kito asmens kreditoriui, jeigu tas asmuo, už kurį laiduojama, neįvykdys visos ar dalies savo prievolės.

Laidavimas atsiranda sudarius laidavimo sutartį arba įstatymų ar teismo sprendimo pagrindu. Laidavimu gali būti užtikrinamas tiek esamos, tiek ir būsimos prievolės įvykdymas. Negali būti laiduojama už didesnę sumą, negu skolininkas skolingas. Laidavimas negali būti suvaržytas ir kitokiu būdu. Jeigu laiduojama suma viršija skolą, tai ji turi būti sumažinta iki skolos dydžio.

## Sutarties forma

Laidavimo sutartis turi būti rašytinė. Rašytinės formos nesilaikymas laidavimo sutartį daro negaliojančią.
Toosa

Graikų mitologijoje **Toosa** – nereidė ar Forkino ir Keto dukra, viena iš Poseidono meilužių. Ji buvo kiklopo Polifemo motina.
Kromeržyžas

**Kromeržyžas** – miestas Zlyno krašte, Rytų Moravijoje, Čekijoje. Kromeržyžo rajono administracinis centras. Per miestą teka Morava.

Miesto įžymybė – barokiniai vyskupų rūmai. Taip pat yra renesansinė rotušė (nuo 1611 m.), Šv. Mauricijaus bažnyčia (XIII a.), miesto parkas ir muziejus.

## Istorija
Pirmoji gyvenvietė atsirado dar Didžiosios Moravijos laikotarpiu. Kaimas primą kartą paminėtas 1110 m., kai jį įsigijo Olomouco vyskupas Jonas II. Dėl savo padėties kelių prekybinių kelių sankirtoje gyvenvietė greitai augo ir 1207 m. gavo turgaus teisę. 1266 m. vyskupo Bruno von Schauenburg, kuris čia pastatė pilį, prašymu karalius Otokaras II paskelbė miestu, o 1290 m. vyskupas Theoderich von Neuhaus suteikė Brno miesto teises. Husitų karų metu miestą 1423 ir 1432 m. užėmė husitai ir jis laikytas radikaliausiu husitų miestu Moravijoje. Po to miesto savininkai daug kartų keitėsi, o 1456 m. miestas grąžintas Olomouco vyskupijai.

1465–1471 m. Kromeržyžas tapo karinės priešpriešos tarp Čekijos karaliaus Jiržio Podiebradiečio ir Vengrijos karaliaus Motiejaus Korvino centru, karas baigtas 1479 m. Olomouco taika. XVI a. pradžioje miestui priklausant vyskupui Stanislaus Thurzo, jis perstatė gotikinę pilį į Renesanso rūmus, kurie tapo pagrindine Olomouco vyskupų rezidencija. Valdant vyskupams Wilhelm Prusinovský ir Stanislaus Pavlovský miestas suklestėjo, tapo svarbiu Moravijos markgrafystės politiniu ir kultūriniu centru.

Trisdešimtmečio karo metu Kromeržyžą užėmus generolui Lennart Torstensson jis buvo visiškai sugriautas. Tik pradėjus valdyti vyskupui Karoliui II von Liechtenstein-Kastelkorn miestas ekonomiškai suklestėjo. Vyskupas atstatė miestą, nurodė įrengti gatves, vandentiekį ir kanalizaciją, pastatė vyskupo rezidenciją ir įsteigė pijorų gimnaziją. Vykstant Austrijos įpėdinystės karui 1742 m. Kromeržyžą užėmė Prūsijos kariuomenė, kuri pasitraukė 1752 m.

1887 m. Ignac Lorenz įsteigė mašinų fabriką, kuris iki nacionalizacijos 1948 m. gamino daugiausia žemės ūkio mašinas.

1848 m. po kruvino Vienos Spalio revoliucijos nuslopinimo konstitucinis susirinkimas (reichstagas) buvo perkeltas į Kromeržyžą, kuris jis susirinko lapkričio 22 d. vyskupo rūmų susirinkimų salėje. Reichstagas pasiūlė konstituciją, kuri turėjo Habsburgų monarchiją paversti federacine valstybe. Imperatorius Pranciškus Juozapas ir ministras pirmininkas Felix Fürst zu Schwarzenberg ignoravo šio susirinkimo pasiūlymus, vietoje jų įvedė kitą konstituciją ir kariuomenės padedami 1849 m. kovo 7 d. paleido reichstagą.

1885 m. Kromeržyže buvo susitikę imperatoriai Pranciškus Juozapas I ir Aleksandras III.

## Sportas
* SK Hanácká Slavia Kroměříž (futbolas)
Ladonas

Graikų mitologijoje **Ladono** vardu – du personažai.
* **Ladonas** – šimtagalvis drakonas, saugantis hesperidžių sodą. Jis buvo Forkino ir Keto arba Tifono ir Echidnos palikuonis. Minima, kad jo galvos kalbėjo skirtingais balsais ir kalbomis. Pagal vieną versiją Heraklis, norėdamas gauti auksinių obuolių, užmušė Ladoną strėle pamirkyta Hidros nuoduose.
* **Ladonas** – Ladono upės Arkadijoje dievas, Okeano ir Tetijos sūnus. Jis buvo Dafnės (Apolono mylimosios) ir Metopės (Asopo žmonos) tėvas.
Kalipsė

**Kalipsė** (, „aš pasislėpsiu“) – graikų mitologijoje jūros nimfa, Atlanto dukra. Ji užlaikė Odisėją savo tamsioje ir slegiančioje saloje Ogigjoje septynerius metus.

Atėnė įsikišo ir paprašė Dzeuso įsakyti Kalipsei paleisti Odisėją. Dzeusas nusiuntė Hermį ir ši sutiko. Kalipsė žadėjo Odisėjui nemirtingumą, jei šis pasiliks. Odisėjas išvyko, kadangi mylėjo savo žmoną Penelopę. Kalipsė mirė iš nevilties. Su Odisėju ji susilaukė Nausinojo.

Homeras, Odisėja V ir VII knygos ; Apolodoras, Epitoma VII knyga, 24.
Dantų ėduonis

**Dantų ėduonis** arba **dantų kariesas** () – danties kietųjų audinių progresuojantis irimas sukeltas ant danties paviršiaus esančių rūgščių. Rūgštys atsiranda, kai ant dantų paviršių susidariusiose apnašose esanti burnos mikroflora skaidydama angliavandenius išskiria rūgštis: vyksta emalio, dentino ir rečiau cemento demineralizacija, t. y. kalcio jonų išsiplovimas iš danties kietųjų audinių.

Dantų ėduonis turi keturias raidos stadijas:
* Kariozinė dėmė (*Macula cariosa*). Pažeistas tik emalis.
* Paviršinis kariesas (*Caries superficialis*)
* Vidurinysis kariesas (*Caries media*)
* Gilusis kariesas (*Caries profunda*). Gali komplikuotis pulpitu, nes į pulpos ertmę patenką bakterijų sukeliančių uždegimą.

Pirminėje stadijoje ėduonį galima pastebėti kaip balzganą, matinės spalvos dėmelę emalio paviršiuje. Po to dėmelė plinta, gilėjant susidaro kariozinė ertmė, kuri ilgainiui pasiekia dentiną, vėliau gali pasiekti ir danties pulpą. 

Karieso atsirandimą lemia daug veiksnių: prasta burnos higiena, mikroelementų stoka (pvz., fluoro, kalcio), gausus angliavandenių (ypač lipnių) vartojimas, sumažėjęs seilėtekis, kai dantis yra neteisingoje padėtyje (pasisukęs, pavirtęs), dėl ko apsunkėja apsivalymas ir susidaro taškai apnašoms kauptis.

2016 m. duomenimis, pasauliniu mastu apie 3,6 mlrd. žmonių (48 % populiacijos) nuolatiniai dantys buvo pažeisti ėduonies. Pasaulio sveikatos organizacija paskaičiavo, jog kuriame nors gyvenimo tarpsnyje dantų ėduonis pasireiškia kone visiems suaugusiesiems. Kalbant apie pieninius dantis, ėduonis būdingas apie 620 mln. žmonių (9 % populiacijos). Pastaraisiais metais ėduonis dažniau pasitaiko ir tarp vaikų, ir tarp suaugusiųjų. Ėduonis dažniausias išsivysčiusiose pasaulio šalyse, kur daugiau suvartojama paprastojo cukraus, tačiau mažiau paplitęs besivystančiose šalyse.

## Išnašos
Pulpitas

**Pulpitas** () – danties pulpos uždegimas. Dažniausiai išsivysto dantyse su giliu kariesu, kai į pulpos kamerą patenka bakterijų išskiriamos medžiagos. Pulpos uždegimas retesniais atvejais gali išsivystyti po dantų traumos arba išplisti iš apydančio audinių, pažeidus stomatologiniais instrumentais ir kt. 

Pulpito metu, bakterijų toksinai dirgina pulpos nervus dėl ko atsiranda skausmas. Skausmas būna aštrus, pulsuojantis, gali kilti savaime arba išprovokavus šalčiu ar karščiu, būdingas skausmo pasireiškimas vakare, naktį. Vėlesnėje ligos stadijoje skausmas gali plisti (iradijuoti) į gretimus dantis, į kitas žandikaulio sritis ar kitas galvos sritis.

Uždegiminis procesas gali būti ūminis ir lėtinis. Ūminio uždegimo metu simptomai labiau išreikšti, didesnis skausmas, tuo tarpu lėtinis pulpitas simptomų gali ir neturėti.

Pulpitas taip pat gali būti simptominis ir besimptomis. Besimptomis pulpitas dar skirstomas į:

* Hiperplastinis (*hyperplastica*)

* Vidinė rezorbcija (*resorbtio interna*)

* Kanalo kalcifikacija (*calcificatio canalis*)

Besimptomio pulpito metu klinikinių simptomų nebūna.

## Hiperplastinis pulpitas

Jis dažniausiai pasireiškia jauno amžiaus pacientams su didele kariozine ertme. Danties pulpa būna atsivėrusi į burnos ertmę ir kramtant pastoviai dirginama, dėl ko pulpos audiniai išveša. Šis audinių padidėjimas matomas kariozinės ertmės dugne. Valgant tokia pulpa gali būti traumuojama, todėl tuo metu atsiranda skausmas, gali kraujuoti.

## Vidinė rezorbcija

Išsivysto po traumos į dantį, kai yra stiprus imuninis atsakas. Imuninės ląstelės pulpoje pradeda skaidyti savus audinius. Jei rezorbcija vyksta vainikinėje pulpos dalyje, tuomet gali būti rausvos spalvos dėmė danties vainike. Diagnozuojama atliekant radiologinę danties nuotrauką.

## Kanalo kalcifikacija

Senstant arba esant nuolatiniam neintensyviam dirginimui pulpos kamera ir šaknų kanalai mažėja, nes juose esantys odontoblastai skatina kalcifikacija. Tai neskausmingas procesas. Dantis įgauna gelsvai pilką atspalvį, sumažėja jo jautrumas įvairiems dirgikliams. Toks dantis gali sukelti sunkumų endodontinio gydymo metu. Diagnozė remiasi radiologiniu ištyrimu.
Periodontitas

**Periodontitas** () – apydančio audinių uždegiminė liga. Ją sukelia į šiuos audinius patekę mikroorganizmai, dažniausiai streptokokai, rečiau stafilokokai ar lazdelinės bakterijos. Sukėlėjai į apydančio audinius patenka iš užkrėstos pulpos ertmės esant pulpos uždegimui arba iš aplinkinių audinių, retai sukėlėjai atnešami krauju. 

## Rizikos veiksniai
Periodontitą skatina bloga burnos ertmės higiena, diabetas, rūkymas; paveldimumas. 

## Požymiai
*Kraujuojančios dantenos valantis dantis, liečiant ar valgant 
*Dantenų patinimas ir padidėjęs jautrumas 
*Nuolatinės problemos dėl skonio pojūčio ir nemalonaus burnos kvapo 
*Pastebimas dantų „pailgėjimas“ dėl atsitraukiančios dantenos
 
## Pasekmės
Laiku nepradėjus gydyti, uždegimas gali pasklisti gilyn į dantų palaikomąjį aparatą ir bėgant laikui sunaikinti kaulą. Kaulą žmogaus organizmas pakeičia korėtu rišamuoju audiniu, tačiau jis nėra pakankamai tvirtas, kad galėtų išlaikyti dantį savo vietoje.

Periodontito bakterijos kelia pavojų ne tik burnos sveikatai, bet ir visam organizmui. Per dantų palaikomąjį aparatą bakterijos patenka į kraujotaką ir nukeliavę į bet kurią kūno sritį gali sukelti sunkius susirgimus: padidėja širdies ir kraujotakos ligų (insultas ir infarktas), cukrinio diabeto, osteoporozės bei kvėpavimo takų ligų rizika. Tyrimai rodo, kad periodontitas gali būti viena iš svarbiausių Alzheimerio ligos priežasčių.

## Šaltiniai
Dinamenė

Graikų mitologijoje **Dinamenė** – nereidė, jūros nimfa, viena iš 50 Nerėjo ir Doridės dukrų. Ji kartu su seserimi Ferusa siejama su vandenyno galia. Minima Hesiodo „Teogonijoje“.
Alkis

**Alkis** – fiziologinė būklė, atsirandanti dėl mitybos centro jaudinimo. Alkio pojūtį žadina hormonas grelinas, veikiantis pogumburyje esančius grelino receptorius (GHS-R). 

Mitybos centras išsidėstęs hipotalame. Į mitybos centrą ateina jaudinimas iš tuščio virškinamojo trakto, taip pat iš kraujo, kai jame sumažėja maisto medžiagų koncentracija. Pakitus hipotalamo funkcijai, gali būti nuolatos jaučiamas alkis. Alkio jutimo patologija gali pasireikšti jo sustiprėjimu, susilpnėjimu ar visišku išnykimu. Priešingas alkiui yra sotumo jausmas. Su alkio jutimu susijęs apetitas.

## Šaltiniai
Inachas

Graikų mitologijoje **Inachas** – Melijos vyras. Su Melija susilaukė Foronėjo, Ijo, Aigialėjo ir Fegėjo. Jis buvo personifikuotas Graikijos upės eponimas. Inachas įkūrė Argo miestą po to kai Argolio provincija tapo vėl gyvenama, po Deukaliono tvano.
Troškulys

**Troškulys**, arba **polidipsija** () – organizmo fiziologinė būklė, kai apima nenumaldomas noras gerti.

Būna gausiai prakaituojant, sergant cukriniu ar necukriniu diabetu. Organizmui netekus daug skysčių, padidėja kraujyje medžiagų koncentracija ir dirginami vidaus organų osmoreceptoriai, iš kurių jaudinimas patenka į centrinę nervų sistemą. Tada džiūsta burna, išsiskiria mažiau seilių, atsiranda noras gerti. Gausiai išprakaitavus arba po sunkaus fizinio krūvio reikia gerti nedidelėmis porcijomis, kad neįvyktų staigus kraujo osmosinio slėgio sumažėjimas.
Elaisa

**Elaisa** arba **Elaisė** () – aliejaus deivė graikų mitologijoje . Ji buvo Anijaus dukra, viena iš Oenotropajų. Elaisa turėjo sugebėjimą viską paversti aliejumi.
Oeno

Graikų mitologijoje **Oeno** – vyno deivė. Ji buvo Anijaus dukra, viena iš Oenotropajų. Oeno turėjo sugebėjimą viską paversti vynu.
Doridė

Graikų mitologijoje **Doridė** („dosni“) – okeanidė, Okeano ir Tetijos dukra. Ji buvo Nerėjo žmona. Su Nerėju susilaukė 50 dukterų, vadinamų nereidėmis.
Badavimas

**Badavimas** – tokia organizmo būklė, kai negaunama maisto, jo gaunama nepakankamai arba jis neįsisavinamas.

Visiškai nevalgydamas ir negerdamas, normalus žmogus gali išgyventi tik 4-6 dienas. Gerdamas pakankamai vandens be maisto žmogus gali išgyventi 3-5 savaites, nes vanduo, nors ir nėra maisto medžiaga, dalyvauja organizmo procesuose tirpinant maisto medžiagas ir išplauna iš organizmo nereikalingas medžiagas. Badavimo metu pradžioje jaučiamas didelis alkis, bet tas jausmas greitai praeina. Sumažėja darbingumas, retėja pulsas ir kvėpavimas. Greitai pajaučiamas nuovargis ir silpnumas.

Badaujant ilgesnį laiką, suaktyvėja antinksčių hormonų biosintezė. Jie padeda adaptuotis gyvybiškai svarbioms fermentų sistemoms prie naujų sąlygų.

Badavimas gali būti fiziologinis ir patologinis. **Fiziologinis** badavimas pasitaiko kai kuriems gyvūnams žiemos miego metu (pvz., ežiams, meškoms). **Patologinis badavimas** gali būti visiškas, nevisiškas ir dalinis:

* *Visiškas badavimas* – organizmas gauna tik vandens, o kai negauna ir jo – absoliutus badavimas;
* *Nevisiškas badavimas*, arba *pusbadžiavimas* – organizmas gauna visas maisto medžiagas, bet nepakankamai kalorijų. Jį gali sukelti blogos socialinės sąlygos, nedarbas, karas, taip pat įvairios lėtinės ligos, ypač virškinimo sistemos. Toks badavimas gali trukti kelerius metus, organizmas prisitaiko prie naujų egzistavimo sąlygų. Tačiau tokio badavimo metu lėtai mažėja kūno masė, audiniai distrofiškai pakinta ir žmogus miršta netekęs 40-50 proc. kūno masės. Tokiam badautojui sumažėja kraujo plazmos baltymų kiekis, atsiranda kacheksinė edema, bradikardija, anemija, hitopotonija, sudirginama smegenų žievė, gali sutrikti psichika;
* *Dalinis badavimas* – organizmas gauna nepakankamai vienos ar kelių maisto medžiagų (baltymų, angliavandenių, riebalų ir vitaminų), mikroelementų, nors kalorijų kiekis normalus.
Spermo

Graikų mitologijoje **Spermo** – grūdų deivė. Ji buvo Anijaus dukra, viena iš Oenotropajų. Spermo turėjo sugebėjimą viską paversti į grūdus ar kviečius.
Enteritas

**Enteritas** () – plonosios žarnos uždegimas. Yra ūminis (*enteritis acuta*) ir lėtinis (*enteritis chronica*) enteritas.

* **Ūminį enteritą** sukelia maisto toksinė infekcija, ūminės infekcinės ligos, apsinuodijimas grybais, cheminėmis medžiagomis, didelis kūno paviršiaus nušalimas ar nudegimas, alergija maisto produktams ir vaistams. Liga prasideda staiga, pilvo gurguliavimu, viduriavimu nuo kelių iki keliolikos kartų per parą. Apie bambą jaučiamas skausmas ar net stiprus spazminis skausmas. Išsituštinus skausmas aprimsta, bet sergantysis jaučia silpnumą, išpila šaltas prakaitas. Gausiai ir dažnai viduriuojant organizmas netenka daug skysčių, atsiranda dehidratacija.

* **Lėtinis enteritas** būna dėl pasikartojančio ir ne visiškai išgydyto ūminio enterito, ilgai maitinantis nepilnaverčiu, t. y. per mažai vitaminų ir kitų maisto medžiagų turinčiu bei netinkamai paruoštu, maistu, persirgus ūminėmis infekcinėmis ligomis (pvz., dizenterija, vidurių šiltine ir kt. Ligai atsirasti taip pat įtakos turi endokrininės sistemos ligos, mechaninės traumos, lėtinės intoksikacijos, rizikos faktoriai ir kt. Būdinga daugiau ar mažiau ryškus vietinis žarnų funkcijos sutrikimas, nepakankama maisto medžiagų rezorbcija ir bendras negalavimas.

## Išnašos
Talasa

Graikų mitologijoje **Talasa** ( „jūra“) – pirmapradė jūros deivė, Viduržemio jūros personifikacija. Ji buvo Eterio ir Hemeros dukra. Su Pontu devynių telchinų ir Halijos motina, kartais laikoma Afroditės motina nuo Urano.

Kaip ir kiti pirmapradžiai dievai ji buvo ypač personifikuota, ji buvo pati jūra. Ezopo (*Aesop*) pasakėčiose Talasa įgauna moterišką pavidalą, kuris kyla iš jūros, iš savo pirminio elemento. Poseidonas ir Amfitritė buvo antropomorfiniai Ponto ir Talasos ekvivalentai. Jie taip pat buvo tapatinti ir su Okeanu ir Tetija. Mozaikose Talasa vaizduojama moterimi pusiau išnirusia iš jūros, matosi krabiškos žnyplės, drabužius sudaro jūros dumbliai – jūros atributai.

## Išnašos
Dizenterija

**Dizenterija** ( + *έντερον* 'žarna') – kolitas, pasireiškiantis skausmingu viduriavimu, tuštinimusi su gleivėmis, dažnai ir su krauju. Bakterinę dizenteriją sukelia šigelės bakterijos. Užsikrečiama per užkrėstą vandenį, pieną, uogas, vaisius, nešvarias rankas, užkratą perneša ir musės.

Šigelių išskiriamos toksinės medžiagos pažeidžia storosios žarnos gleivinę, sukelia jos uždegimą, sutrikdo peristaltiką. Uždegimas apima distalinę žarnos dalį. Liga prasideda ūmiai, 1-2 dienas karščiuojama, atsiranda kairės ir apatinės pilvo dalies diegliai, viduriavimas su gleivėmis, krauju, o vėliau ir su pūliais. Liga trunka 1-3 savaites, kartais ir ilgiau. Po persirgimo gali likti podizenterinis kolitas, kuris sunkiai atskiriamas nuo lėtinės dizenterijos (tik bakteriologiškai). Ūminė dizenterija retais atvejais (1-2 %) gali pereiti į lėtinę, jos paūmėjimai pasireiškia kas 3–4 mėn.

## Išnašos
Telchinai

Graikų mitologijoje **Telchinai** – chtoniškos dievybės, Olimpo dievų palydovai, Rodo salos gyventojai. Jie buvo žinomi Kretoje ir Kipre. Telchinai buvo devyni Ponto ir Talasos vaikai, minimi kaip burtininkai ir puikūs kalviai. Jie nukalė pjautuvą, kuriuo Kronas iškastravo Uraną. Pagal keletą šaltinių jų vaikai buvo deivės: Jalisa, Kamira, Linda. Telchinai išaugino Poseidoną. Dažnai indentifikuojami su kiklopais, daktilais ir kuretais. Keli iš jų, kuretai, lydėjo Rėją ir mažą Dzeusą į Kretą, kur saugojo olą, kad kūdikio verkimo neišgirstų Kronas.

Pagal vieną iš versijų jie apibūdinami kaip žuvies vaikai, kurie vietoje rankų turėjo pelekus ir šuns galvas. Ši versija siejasi su jų kilme, kadangi juos pagimdė jūros dievai.

## Vardai
Minimų vardų variantai:
*Likas (*Lykos*), Skelmis, Damnamenėjas (*Damnameneus*);
*Damonas (*Damon*) arba Demonaksas (*Demonax*) ;
*Likas ;
*Megalesijus (*Megalesios*), Aktajus (*Aktaios*), Ormenas (*Ormenos*), Liktas (*Lyktos*) .

## Titan Quest
Kompiuteriniame vaidmenų žaidime Titan Quest minimi telkinai (*Telkines*), kurie vaizduojami kaip blogi galingi burtininkai siekiantys pražūdyti žmonių pasaulį ir panaikinti ryšį su dievais. Jie vaizduojami kaip turintys pilką odą, šviečiančias akis. Žaidime minimi trys telkinai: Megalesijus (*Megalesios*), Aktajus (*Aktaios*) ir Ormenas (*Ormenos*).
Viduriavimas

**Viduriavimas**, arba **diarėja** () – pasikeitęs tuštinimosi pobūdis, kai išmatos tampa nenormaliai skystos ir (ar) gausios, dažniausiai didėjant ir tuštinimosi dažnumui. Sukelia mikrobai, apsinuodijimas maistu, vaistais, taip pat ir parazitai. Viduriavimo priežastimi gali būti ir nerviniai sutrikimai, pvz., išsigandus. Viduriavimą taip pat gali sukelti storosios žarnos vėžys, opinis kolitas ir kt.

## Klasifikacija
Viduriavimo rūšys:
* Osmosinis – prasideda žarnose susikaupus blogai absorbuojamoms osmosiškai aktyvioms medžiagoms, sutrikdančioms vandens absorbciją. Dažniausiai tai yra daugiavalenčiai jonai ar angliavandeniai.
* Sekrecinis – prasideda dėl padidėjusios chloro jonų ir vandens sekrecijos, veikiant sekreciją stimuliuojančioms medžiagoms. Žarnų gleivinė lieka nepakitusi, turinti normalią histologinę sandarą.
* Uždegiminis – prasideda dėl uždegiminių žarnų gleivinės pokyčių. Šį procesą sukelia tiesioginė mikroorganizmų invazija ar imunologiniai procesai.
* Malabsorbcinis – prasideda dėl sumažėjusios medžiagų absorbcijos.
* Dėl sutrikusios motorikos – prasideda dėl pagreitėjusios arba sulėtėjusios žarnų peristaltikos.

## Nuorodos
* Viduriavimas ligos aprašymas  Sveikas.lt medicinos enciklopedija
Pilnytis

**Pilnytis** (*Pilvytis*, *Pilunitus*, *Pilunytis*, *Piluvytis*, *Pilunytis*) – prūsų turto ir pertekliaus dievas. Pilnytis dažniausiai minimas kartu su kitais derlingumo, sveikatos, vaisingumo dievais Puškaičiu, Patrimpu ir Aušautu.

Pilnytį mini Jonas Maleckis (1563 m.), Jonas Lasickis (1615 m.), Jonas Bretkūnas (1588 m.), „Sūduvių knygelė“, Matas Pretorijus (XVIII a.). Pastarasis Pilnytį priskiria prie „darbinių dievybių“, bet ne visuomet skiria nuo kitų panašių dievų, pavyzdžiui, Žemynos, Žemėpačio. Kiti autoriai jį lygino su romėnų Cerera bei Plutonu. Šaltiniuose teigiama, kad Pilvytis padaro žmones turtingus, pripildo jų daržines.

G. F. Štenderis ir J. Langė Pilnytį suskaidė į dvi dievybes: Pilnytį – turtingumo dievą – lygino jį su graikų Plutu ir Pelviksą – vandenų, pelkių, liūnų dievą – lygino su romėnų Portunu.

## Šaltiniai
Duodenitas

**Duodenitas** () – dvylikapirštės žarnos uždegimas, kurį sukelia nereguliari ir nepilnavertė mityba, žalingi įpročiai – alkoholio vartojimas, rūkymas, nervinis ir psichinis įtempimas, įvairūs parazitai (askaridės, kaspinuočiai ir kt.).  Dažniausiai duodenitas atsiranda, sergant kitomis virškinamojo trakto ligomis (skrandžio, kasos uždegimu, opalige). Dėl šių priežasčių pagreitėja skrandžio peristaltika, rūgštus jo turinys patenka į dvylikapirštę žarną. Čia dėl sutrikusios kasos sulčių šarminančios galios jis nepakankamai neutralizuojamas ir žaloja dvylikapirštės žarnos gleivinę. Uždegimas gali pažeisti žarnos sienelės gleivinę arba visus jos sluoksnius.

Sergant duodenitu sutrinka hormonų pusiausvyra, išsivysto endogeninė intoksikacija. Svarbiausi simptomai yra šie: pastovus, maudžiantis, alkio ir nakties metu sustiprėjęs skausmas viršutinėje dešinėje pilvo dalyje, silpnesnis ar stipresnis pykinimas, galvos skausmai, nuovargis, mieguistumas ir kt. Be to, sergant duodenitu atsiranda ir kitų organų, kaip kasos, tulžies pūslės, stemplės, funkciniai sutrikimai su jų simptomika. Liga gali komplikuotis periduodenitu, dvylikapirštės žarnos susiaurėjimu su kraujavimu.

## Šaltiniai
Žarnų nepraeinamumas

**Žarnų nepraeinamumas** () – žarnyno patologinė būklė, atsirandanti dėl kliūčių chimusui slinkti žarnose. Dėl to sutrinka žarnų motorika, iš pažeistos žarnų sienelės kyla patologiniai refleksai, pasireiškiantys stipriu skausmu. Dėl padidėjusio nuolatinio centrinės nervų sistemos jaudinimo, gali ištikti šokas. Nepraeinamumo vietoje įvyksta uždegimas, edema, nekrozė, kraujagyslių paralyžius. Skausmo impulsai stabdo rezorbciją. Pažeista žarnos dalis išsitempia, tirštėja kraujas, sutrinka širdies veikla ir kt.

Būna mechaninis, dinaminis ir tromboembolinis žarnų nepraeinamumas.
* Mechaninis žarnų nepraeinamumas – atsiranda dėl žarnų spindžio susiaurėjimo, kurį sukelia navikai, randai, invaginacija, žarnų apsisukimas, įstrigimas, sąugos ir kt.
* Dinaminis žarnų nepraeinamumas – atsiranda dėl žarnų spazmų ir paralyžiaus.
* Tromboemolinis žarnų nepraeinamumas – atsiranda dėl žarnyno kraujotakos sutrikimų, kuriuos sukelia trombozė.

## Šaltiniai
Ganiklis

**Ganiklis** – lietuvių ganyklų ir piemenų dievas, minimas tik Motiejaus Strijkovskio (1582 m.).

Strijkovskis jį mini kaip *Goniglis Dziewos* ir rašo, kad jam žmonės aukojo arklių, jaučių, ožių ir kitų gyvulių sėklides, degindami juos ant didelių akmenų kalbėdami: „Kaip šis akmuo kietas, nebylus ir nepajudinamas, taip, o dieve Ganikli, vilkai ir visi plėšrūs žvėrys tegul nepasijudina, kad mūsų gyvuliams, tau pavestiems, kenkti negalėtų“. Gyvulių išginimo dieną Ganikliui aukodavo ėriukus, veršiukus ir kt. gyvulius. Autorius Ganiklį prilygina antikiniams faunams ir satyrams.

Teonimas kilęs nuo žodžių *ganyti*, *ganykla*.

## Literatūra
Junda

**Junda** (*Janda*) – hipotetinė lietuvių karo deivė.

Rašytiniuose šaltiniuose šis žodis sutinkamas tik vieną kartą: Ipatijaus metraštyje (1258 m.) rašoma, kad *Romanui atvykus su lietuviais prie miesto, lietuviai, nieko nežinodami, puolė miestą*  *reiškė nepasitenkinimą ir spjaudė, saviškai tardami „janda“* (), *šaukėsi savo dievų [[Andajas|Andajo]] ir [[Diviriksas|Divirikso]], ir minėjo visus savo dievus*.
 
Dalis tyrinėtojų, pvz., Vilhelmas Manhartas manė, kad *janda* yra laiko, likimo deivė, būta manymų, kad tai karo deivė. Kita vertus, tai galėjęs būti šaltinio autorių nesuprastas keiksmas ar koks kitas žodis.

Panemunėje, kur Liekė įteka į Nemuną ir kur Lapupis įsilieja į Liekę (Kauno raj.), šių trijų upių apjuostas stovi Jundakalnis. Pradėjus kraštą pulti kryžiuočiams, šioje vietoje pastatyta bajoro Šėtos pilis.

## Šaltiniai
Krūminė

:: *Apie viensėdį žr. [[Krūminė (Vilnius)]]*.

**Krūminė** – javų ir žemdirbystės deivė, Nijolės motina. Deivę 1582 m. mini Motiejus Strijkovskis, kuris teigia, kad deivė duodavusi visus javus. Deivei Krūminei lietuviai aukodavo sukapotų vištų mėsą, kad javai būtų tankūs ir varpingi.

Jos autentiškumą neigė Vilhelmas Manhartas, o A. Briukneris laikė ją lauko demonu. Tačiau pagal T. Narbutą ji buvusi javų ir žemdirbystės deivė.

## Legendos
Anot T. Narbuto buvo pasakojama, kad deivė Krūminė turėjusi nepaprasto grožio dukrą, kurią pavasarį beskinančią prie Rasos upės pražydusią pirmąją gėlę, pamatė ir pagrobė pragaro dievas Pikuolis. Krūminė išėjo ieškoti savo dukros, ilgai klajojo, bet taip ir nerado. Grįžusi, ji išmokė žmones auginti javus. Po kurio laiko buvo rastas akmuo, ant kurio prieš daugelį šimtmečių dievas Praamžius savo pirštu buvo surašęs, koks Krūminės dukrai skirtas likimas. Perskaičiusi raštą, Krūminė nusileido į požemį ir surado dukrą, apsuptą daugelio vaikučių. Kurį laiką ji ten pagyveno, o vėliau, sugrįžusi į žemę, rado jau išplitusią žemdirbystę, pagerėjusią žmonių buitį.

## Taip pat skaitykite
* Javinė

## Išnašos
Nijolė

**Nijolė** – lietuviškas moteriškas vardas. Sukurtas pagal Teodoro Narbuto sugalvotą neva lietuvių deivę Nijolę – graikų Persefonės atitikmenį (žr. Lietuvių_mitologija#Teodoro_Narbuto_rekonstrukcija).

Vardadienis – sausio 28 d.

Žymios Nijolės:
* Nijolė Oželytė – aktorė, politikė, bei visuomenės veikėja;
* Nijolė Miliauskaitė – poetė;
* Nijolė Ščiukaitė – dainininkė;
* Nijolė Ambrazaitytė – operos solistė;
* Nijolė Narmontaitė – aktorė;
* Nijolė Sadūnaitė – katalikų vienuolė, rezistentė;
* Nijolė Veličkienė – verslininkė, kailių mados namų „Nijolė“ įkūrėja;

## Šaltiniai
Medeina

**Medeina** – lietuvių miško deivė. Neretai tapatinama su Žvorūna. XIII a. šaltiniuose minima kaip stipriai militarizuoto lietuvių panteono dievų kaip vienintelė deivė. Pasak Ipatijaus metraščio jai aukojo Mindaugas, ir jos patekimas į dievų panteoną greičiausiai buvo susijęs su kunigaikščio religiniais interesais. Minima Bychovco kronikoje, Jano Dlugošo, Jono Lasickio (Modeina) veikaluose.

Šaltiniai minintys deivę yra nepakankami, kad būtų galima rekonstruoti jos kultą, tačiau galima manyti, kad kasmet pirmasis medžioklės grobis buvo aukojamas Žvėrūnai-Medeinai. Pagal A. J. Greimo tyrinėjimus Žvėrūna-Medeina esanti netekėjusi, graži medžiotoja, mergina arba „vilkmergė“, lydima vilkų. Ji nesauganti medžiotojų, bet greičiau trukdanti jiems žudyti.

Ji turi atitikmenų su graikų Artemide ir romėnų medžiotojų globėja Diana, kuri taip pat pradėta garbinti medžioklės ūkio sąlygomis. Žvorūnos vardu ji buvo vadinama Čekijoje, Lenkijoje.

Dar XIX a. apie Panevėžį žmonės, pastatę naują namą, pirmiausia įleisdavo mešką. Jei ji eidavo nesipriešindama, reiškė, kad name nėra blogų dvasių. Tada atnešdavo juodą vištą, kuriai meškininkas nukirsdavo galvą, laikydamas ją virš vandens. Tos vištos krauju pašlakstydavo trobą. Per žiemos saulėgrįžas mūsų protėviai persirenginėdavo meška. Tuo metu kaip tik buvo garbinamas pusiau žmogaus, pusiau gyvulio pavidalo mitologinė būtybė („Juodas Kudlotas“), atbėgantis iš miško. Tai galėjo būti jau tobulesnis miško šeimininkės vaizdinys. Merginą, būsimą motiną, ši būtybė ant savo rankų nunešanti į girią, pastatanti po jievaru (Gyvybės medžiu), apipilanti auksu, sidabru. Atliekant žiemos pabaigos apeigas, Žemaitijoje buvo persirengiama miško dvasia, kuri aktyviai reikšdavosi išvežant žudyti Morę.

Ilgainiui miško ir žvėrių šeimininke tapo moters pavidalo deivė, kurios archetipas dar buvo išlikęs XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje, žiemos saulėgrįžos apeigų metu. Tos šventės išvakarėse žmonės vengdavo lankytis miške, kirsti medžius, nes pasirodydavusi žila moteris – miško deivė, kuri, pasislėpusi tankumyne, aimanuodavo, verkdavo. Žmonės tikėjo, kad per Adventą kirstos malkos labai smarkiai degančios, o jų liepsna su baisiu trenksmu išeinanti per kaminą ir padeganti trobas. Pastatytą iš tuo metu kirstų medžių namą lankančios blogos dvasios. Palaidoję žmogų padarytame iš tų medžių karste, po kurio laiko rasdavo išmėtytas jo lentas, o numirėlį gulintį ant kapo.

## Vardas

Medeina arba Medeinė taip pat yra ir lietuviškas moteriškas vardas. Jo vardadienis švenčiamas rugpjūčio 21 d. Šis vardas laikomas retu (nuo 1900 iki 2011 m. jis buvo suteiktas 146 kartus).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* New Outlook For Žvėrūna-Medeina – straipsnio santrauka (angl.k.)
Koribantai

Graikų mitologijoje **koribantai** ( – Frygijos deivės Kibelės aplinkos augalijos demonai. Taip pat koribantais vadinti Frygijos dvasininkai, kurie garbino deivę Kibelę giedodami, mušdami būgnus ir šokdami su šarvais ritmingai trypdami kojomis.

Ekstazinio pobūdžio koribantų kultas yra panašus į Dioniso pasekėjų menadžių kultą. Kultas kilo iš Mažosios Azijos, Graikijoje paplito nuo VII a. pr. m. e. Pagal vieną mitą, koribantai yra dievo Apolono ir mūzos Talėjos vaikai.
Glositas

**Glositas** () – liežuvio uždegimas. Prasideda dėl avitaminozės, nusideginus karštu maistu ar cheminėmis medžiagomis, esant bendriniam organizmo nusilpimui ir kt. Uždegimą gali sukelti ir virusai, lėtinė dizenterija, piktybinė mažakraujystė. Liežuvis parausta, ant paviršiaus atsiranda balsvų arba pigmentuotų apnašų, patinsta, apima skausmas kramtant ir ryjant, padidėja seilėtekis.

Neretai glositas yra kitų ligų, ypač infekcinių žarnyno, kraujo, požymis; liežuvio pakitimai padeda šias ligas nustatyti.

## Išnašos
Austėja

**Austėja** lietuvių mitologijoje – spėjama bičių deivė, šeimos gausintoja, ištekančių ir nėščių moterų globėja. Ši numanoma deivė minima tik vieninteliame šaltinyje – abejotiname J. Lasickio žemaičių dievų sąraše. Jos neliudija ir tautosaka.

## Šaltiniai
Vienintelį kartą Austėją XVI a. paminėjo Jonas Lasickis žemaičių dievų sąraše *De diis samagitarum* (1580 m.). Jis Austėją vadino bičių deive (*apum est dea*), kurios šaukdavęsi ypatingai bičių spiečiaus metu.

## Vardo [[etimologija]]
Austėjos vardas siejasi su žodžiais „austi“, „ausyti“, t. y. greitai skraidyti, šen bei ten bėgioti, audinėti, rinkti medų, austi korius, į kuriuos bitės krauna medų ir augina perus.

Manoma, kad pirminė žodžio „audėja“, „audimas“ reikšmė sietina ne su audeklo audimu, o su bičių korių audimu. Kaip bitės audžia korius, taip vorai – voratinklius. Vienoje mįslėje sakoma: „Sėdi panaitė tamsioj seklyčioj, audžia be staklių ir nyčių“ (bitė korį lipdo).

Pagal A. J. Greimą Austėja ir Bubilas yra opozinė pora, kurioje Austėja – kultūrinis aspektas, o Bubilas – griaunantis ir jai trukdantis.

## Vardas
**Austėja** (**Austė**, **Austinėja**) – moteriškas lietuviškas vardas, kilęs iš aust- (austi, austas) + -ėja (audėja).

Vardadieniai: gegužės 9.

## Nuorodos
* Dainius Razauskas, Iš baltų mitinio vaizdyno juodraščių: AUSTĖJA. *[[Liaudies kultūra]]*, 2009, Nr. 2 (125), p. 16–21.

## Išnašos
Linda

Graikų mitologijoje Linda – Danajo dukra. Ji buvo garbinama Rodo saloje. Buvo labai gerbiama Lindose, kuris buvo pavadintas jos garbei po mirties.
Bubilas

**Bubilas** arba ***Babilas*** – lietuvių medaus ir bičių dievas. Bubilui aukodavo medų, kad bitės geriau spiestų.

## Šaltiniai
XVI a. Bubilą (*Bublos, Bubbulis, Bubilos*) mini Motiejus Strijkovskis ir Jonas Lasickis. Pastarasis Bubilą lygina su neva slavų bičių dievu *Zosim* (iš tiesų – stačiatikių šventuoju ir bitininkystės globėju Šv. Zosimu).

Pasak Strijkovskio, žmonės Bubilą garbino, sėdėdami prie krosnies. Žynys laikydavo rankoje naują indą, pilną medaus, maldas pabaigęs, garsiai sušukdavo, tą indą trenkdavo į krosnį, kad subyrėtų į šukes ir prašydavo Bubilą, kad bitės gausiai spiestų.

## Interpretacijos
Vėlesniuose šaltiniuose Bubilas įvardijamas bitininkystės ir aludarystės globėju, aprašomas kaip smagus apvalus jaunuolis su rageliais ir medaus statinaite, tapatinamas su Ragučiu.

Vilhelmas Manhartas, nors ir neabejojo Bubilo (*Bubilos*) autentiškumu, pats vardas jam atrodo visai nesuprantamas. Valteris Jaskevičius bičių dievo vardą *Bubilos* kildino iš šaknies *bub-* (plg. *bubenti* „dundenti, murmėti, bambenti"), o *Babilos* – iš šaknies *bab-* (plg. *babaliuoti* „bumbuliuoti, bambėti, veblėti", *babaras* „plepys, barškalius") – abu juos laikė onomatopėjinės kilmės.

Algirdas Julius Greimas lygino Bubilą su tranu, teigė, kad Bubilas sudarė opozicinę porą su tariama bičių deive Austėja. Jis Bubilą siejo su žodžiais *bubinas, būgnas* („storulis, didelis žmogus"). Greimas ir Marija Gimbutienė įžvelgė Bubile demonišką smaguriautojo, vilioklio, ištvirkautojo įvaizdį.

Bubilui galimai tapatus Bičbirbis. Įsigalėjus krikščionybei, su bitininkyste susiję maginiai religiniai
veiksmai skiriami krikščioniškajam Dievui.

## Šaltiniai
Apokalipsė

**Apokalipsė** ( – apsireiškimas) – sąvoka, reiškianti paslapties, nežinomos didžiajai žmonijos daliai, atskleidimą privilegijuotiems asmenims dažniausiai per angelus.

Paskutinė Naujojo Testamento knyga vadinasi Αποκαλυψις Ιωαννου, paprastai vadinama Apreiškimu Jonui. Manoma, kad ši dalis yra viena iš vėliausiai parašytų Naujojo Testamento dalių. Anksčiau tarp helenizuotų žydų apokalipsės sąvoka vartota apibūdinti raštams, kuriuose pranašišku ir parabolišku stiliumi aprašoma pasaulio pabaiga (pvz., *Barucho apokalipsė*).

Ankstyvojoje judėjų ir krikščionių literatūroje apokalipsė reiškė Dievo atliekamą slaptų dalykų atvėrimą išrinktajam pranašui; paprastai kaip apokalipsė suprantamas tokių apreiškimų išdėstymas raštu. Apokaliptinė literatūra užima svarbią vietą judėjų-krikščionių-rastafarijų tradicijoje, nes joje išdėstomi tokie tikėjimo dalykai, kaip mirusiųjų prisikėlimas, paskutinio teismo diena, rojus ir pragaras. Apokaliptiniai tikėjimai yra ankstesni už krikščionybę, jie būdingi ir kitoms religijoms.

Šiuo metu sąvoka apokalipsė dažniausiai naudojama nusakyti pasaulio pabaigai, didžiulio masto katastrofai.

## Keturi apokalipsės raiteliai
Keturi apokalipsės raiteliai yra apibūdinti Apreiškimo knygos 6 skyriuje. Keturi raiteliai yra simboliniai keturių įvykių, įvyksiančių paskutiniais laikais, apibūdinimai.

***Pirmasis raitelis** paminėtas Apreiškimo 6:2: „*Aš pažvelgiau, ir štai pasirodė baltas žirgas ir ant jo raitelis, turintis lanką. Jam buvo duotas vainikas, ir jis išjojo kaip nugalėtojas, kad dar nugalėtų*“.

Manoma, kad šis pirmasis raitelis tikriausiai yra Antikristas, kuriam bus suteiktas autoritetas ir kuris nugalės visus, kurie jam priešinsis. Antikristas yra netikras Jėzaus imitatorius, kuris taip pat sugrįš ant balto žirgo.

***Antrasis raitelis** paminėtas Apreiškimo 6:4: „*Ir pasirodė kitas žirgas, ugniaspalvis, ir jo raiteliui buvo duota atimti iš žemės taiką, kad žmonės vieni kitus žudytų; jam buvo duotas didelis kalavijas*“.

Antrasis raitelis vaizduoja baisų karą, kuris kils paskutiniaisiais laikais.

***Trečiasis raitelis** apibūdintas Apreiškimo 6:5-6: „*...ir štai pasirodė juodas žirgas, o raitelis turėjo savo rankoje svarstykles. Ir aš girdėjau balsą keturių būtybių viduryje sakantį: ‘Kviečių saikas už denarą, bet aliejui ir vynui nedaryk skriaudos!’*”.

Trečiasis apokalipsės raitelis vaizduoja badą, kuris kils tikriausiai dėl antro raitelio karo.

* **Ketvirtasis raitelis** minimas Apreiškimo 6:8: „*Aš pažvelgiau, ir štai pasirodė palšas žirgas, o jo raitelio vardas buvo Mirtis, ir paskui jį sekė Pragaras. Jiems buvo duota valdžia ketvirtadalyje žemės žudyti kardu, badu, mirtimi ir žemės žvėrimis*“.

Ketvirtasis apokalipsės raitelis simbolizuoja mirtį ir nusiaubimą. Atrodo, kad tai yra prieš jį buvusių raitelių kombinacija. Ketvirtas apokalipsės raitelis atneš tolimesnį karą ir siaubingą badą kartu su maru ir ligomis. Kas kelia nuostabą, o gal tiksliau gąsdina, yra tai, kad šie keturi apokalipsės raiteliai yra tik „pirmtakai“ dar baisesnių bausmių, kurios įvyks vėliau suspaudimo laikotarpiu (Apreiškimo 8-9 ir 16 skyriai). 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Apreiškimas Jonui
Rudeninis vėlyvis

**Rudeninis vėlyvis** (*Colchicum autumnale*) – vėlyvinių (*Colchicaceae*) šeimos daugiametis augalas, turintis storu sausu apvalkalu pasidengusį gumbasvogūnį. Užauga iki 20-45 cm aukščio, 3-6 lapai dideli, lancetiškai linijiški, ant trumpų kotelių, žali. Žiedai dideli ryškiai rožiniai, su violetiniu atspalviu, balti. Žydi rugpjūčio – rugsėjo mėnesiais, neturėdami lapų. Lapai išauga kitų metų pavasarį ir nunyksta birželio mėnesį. Vaisius subrandina kitais metais.
	
Gerai auga pusiau pavėsyje ir saulėtoje vietoje, mėgsta kalkingą ar neutralų dirvožemį . Persodinamas kas 5-6 metai, kartu padauginamas. Gumbasvogūniai iškasami birželio mėnesį, juos galima iš karto sodinti į naują vietą. Sodinama 6 -12 cm gyliu, priklauso nuo gumbasvogūnio dydžio.

Lietuvoje auga natūraliai, tačiau aptinkamas retai. 

## Nuodingas augalas
Rudeninis vėlyvis yra nuodingas augalas (priskiriamas prie labai nuodingų augalų, galinčių sukelti sunkią ligą ar mirtį), nes turi alkaloido kolchicino, kuris gali būti naudojamas kaip vaistas. Nuodingos visos augalo dalys, bet ypač pavojingas gumbasvogūnis. Jo nuodingumas žinomas jau daugiau kaip 2000 metų. 

Vėlyviu kartais apsinuodija galvijai, pasitaiko ir žmonių apsinuodijimo atvejų. Galvijai, suėdę vėlyvio, sunkiai viduriuoja. Žmonės vėlyvį kartais supainioja su kitais augalais, pvz., su meškiniu česnaku (*Allium ursinum*).
Vėlyviu apsinuodiję žmonės vemia, prasideda sunkus skrandžio ir žarnų uždegimas, galima mirtis. Sunkaus apsinuodijimo atveju pažeidžiama daug organų, prasideda jų dalinės nekrozės (pvz., plaučių, inkstų, kepenų), pažeidžiami kaulų čiulpai. 
Sultys gali sukelti išbėrimus ir dermatitą. Priešnuodžiai kol kas nežinomi. 

Vėlyvio ekstraktą nuo VI a. naudoja kaip vaistą nuo podagros, jis naudojamas genetikoje ir selekcijoje endomitozei sukelti. 

## Nuorodos
* Colchicum autumnale (Autumn Crocus) in *Plants for a Future* http://www.pfaf.org/database/plants.php?Colchicum+autumnale
* Brnčić N, etc (2001) Accidental Plant Poisoning with Colchicum autumnale: Report of Two Cases. Croatian Medical Journal. Vol. 42, Nr. 6, pp. 673-675. http://www.cmj.hr/2001/42/6/11740853.pdf
Bohemija

**Bohemija** (, ) – istorinis regionas Vidurio Europoje, Čekijos vakaruose.

## Istorija
Kraštui pavadinimą suteikė keltų gentis bojai, čia gyvenusi II–I a. pr. m. e., vėliau juos pakeitė germanų gentis markomanai.

V–VI a. regione apsigyveno slavai. IX a. kraštą prisijungė Didžioji Moravija, kurios valdymo laikotarpiu įsigalėjo krikščionybė. Vėliau regione susikūrė Bohemijos valstybė, priklausiusi Šventosios Romos imperijai. Valdant Otokarui II, šalis pasiekė klestėjimo viršūnę, kuomet Bohemija užvaldė Austriją ir darė įtaką sritims net iki Adrijos jūros. Karolis IV Liuksemburgietis 1348 m. įkūrė Prahos universitetą, o 1355 m. tapo Šventosios Romos imperatoriumi. 1471–1526 m. Bohemiją valdė Jogailaičiai, o 1526–1918 – Habsburgai. Pastarieji panaikino Bohemijos, kaip karalystės, statusą ir įteisino vokiečių kalbos viršenybę krašte.

Po Pirmojo pasaulinio karo dalyje Austrijos-Vengrijos susikūrė Čekoslovakija, į kurią įėjo ir Bohemija. 1938 m. jos dalis, kurioje gyventojų daugumą sudarė vokiečiai, buvo prijungta prie Vokietijos, o 1939 m. vokiečių rankose atsidūrė likusi regiono dalis, kuri įėjo į Bohemijos ir Moravijos protektoratą. Nuo 1945 m. Bohemija vėl atiteko Čekoslovakijai, o 1993 m., šiai skilus, tapo Čekijos Respublikos sudedamąja dalimi.

## Geografija
Bohemija ribojasi rytuose su Moravija, pietuose su Austrija, vakaruose su Vokietija ir šiaurės rytuose su Lenkija. Sieną su užsienio valstybėmis formuoja Sudetų kalnai šiaurėje ir Bohemijos Miškas pietuose bei vakaruose. 

## Šaltiniai
Ortas

Graikų mitologijoje **Ortas** – dvigalvis Geriono šuo, Tifono ir Echidnos palikuonis. Pagal vieną mito variantą, be dviejų šuns galvų Ortas dar turėjo septynias drakono galvas. Jis galėjo būti Sfinkso ir Nemėjos liūto tėvas su Echidna arba Chimera. Ortas ir prižiūrėtojas Euritionas saugojo purpurines Geriono karves. Heraklis vykdydamas savo dešimtą žygdarbį užmušė Gerioną, Ortą ir Euritioną.
Čekijos geografija

**[[Čekija]]** – žemyninė neaukštų kalnų ir aukštumų šalis, nesiribojanti su jokia jūra. Didelę dalį teritorijos (90 %) sudaro Čekijos masyvas, o rytiniame pakraštyje – Elbės (Labės) aukštupio slėnio atskirti Vakarų Karpatai 72 % teritorijos yra nuo 300 iki 800 m virš jūros lygio, 24 % – žemiau 300 m virš jūros lygio, 4 % – aukščiau nei 800 m virš jūros lygio. Žemiausia šalies vieta – 115 m virš jūros lygio pasienyje su Vokietija Palabio žemumoje.

Klimatas – vidutinių platumų pereinantis iš jūrinio į žemyninį, žiemos švelnios, vasaros šiltos, tik Moravijos pietinėje dalyje karšta. Vidutinė temperatūra sausį – -2&nbsp;°C (kalnuose nuo -8&nbsp;°C), liepą – 18&nbsp;°C (kalnuose – 8-12&nbsp;°C). Per metus būna 35-45 saulėtos dienos, 150-180 dienų – krituliai, sniego danga išsilaiko 30-50 dienų (kalnuose apie 175 dienas).

Didesnė dalis Čekijos vandens telkinių priklauso Šiaurės jūros baseinui (65 %), likusieji telkiniai priklauso Juodosios (25 %) ir Baltijos (10 %) jūrų baseinams. Ežerų mažai. Pagrindinės upės:
* Elbė (370 km)
* Vltava (433 km)
* Ohržė (*Ohře*)
* Jizera
* Morava (246 km)
* Dijė
* Oderis (136 km)
Euritionas

Graikų mitologijoje **Euritiono** vardu – keturi personažai. 
#Ftijos karalius, Antigonės tėvas. Ftijoje Pelėjas apvalė Euritiono įvykdytą Foko žmogžudystę, ir susituokė su Antigone, Euritiono dukra. Pelėjas atsitiktinai užmušė Euritioną, kai medžiojo Kalidono šerną, ir pabėgo į Ftiją.
#Arėjo ir hesperidės Eritėjos sūnus. Jį užmušė Heraklis, kai šis saugojo Geriono karves. 
#Trojos lankininkas Trojos kare. (Vergilijus V, 514)
#Argonautas, Kenetos (*Kenethos*) ir Keriono sūnus.
#Kentauras, kuris pagrobė Hipodamiją, lapitų karaliaus Piritijaus nuotaką per jų vestuves. Dėl šio įvykio įvyko mūšis tarp kentaurų ir lapitų.
Hocico

**Hocico** – meksikiečių industrinės muzikos grupė.

Grupę 1993 metais įkūrė pusbroliai Erk Aicrag (tekstai, vokalas) ir Racso Agroyam (sintezatorius), abu industrial/EBM muzika užsiiminėjantys nuo penkiolikos metų. Hocico kūryba apibūdinama kaip tamsi ir agresyvi industrinė elektronika arba, konkrečiau, kaip terror EBM. Dauguma dainų tekstų – ispaniški, kai kurių angliški. Labiausiai grupę išgarsino albumai „Aqui y Ahora en el Silencio“ (2000) ir „Signos de Aberracion“ (2002).

Pavadinimas *Hocico* ispanų kalba reiškia *snukį*, *nąsrus* (angliškai – *jaws*) ir vartojamas paniekinančia, įžeidžiančia prasme.

## Diskografija

* **Blasphemies in the Holy Land (Live in Israel)** CD (2005) (išleista tik 2000 kopijų).
* **Wrack and Ruin** 2LP (2004) (išleista tik 1000 kopijų).
* **Wrack and Ruin** Ltd. 2CD (2004)
* **Wrack and Ruin** CD (2004)
* **Born to be (Hated)** 12" (2004) (išleista tik 500 kopijų).
* **Born to be (Hated)** MCD (2004)
* **Hate Never Dies: The Celebration** 4CD (2003) (išleista tik 2500 kopijų).
* **Hate Never Dies: The Remix Celebration** (2003)
* **Disidencia Inquebrantable** MCD (2003)
* **Signos de Aberracion** (2002)
* **Untold Blasphemies** MCD (2001)
* **Aquí y Ahora en el Silencio** (2000)
* **Sangre Hirviente** (1999)
* **Los Hijos del Infierno** (1998) (išleista tik 500 kopijų).
* **Cursed Land** MCD (1998)
* **El Dia de la Ira** (1998)
* **Odio Bajo el Alma** (1997)
* **Triste Desprecio** Demotape (1996)
* **Autoagresión Persistente** Demotape (1994)
* **Misuse, Abuse and Accident** Demotape (1993)

## Nuorodos

* http://www.hocico.info
* http://www.hocico.com
Eridanas

Graikų mitologijoje **Eridanas** () – upė-dievybė, pasak Hesiodo – Okeano ir Tetijos sūnus.

Pasak Polibijaus Eridanas yra Po upė, o Herodotas Eridanu vadino upę šiaurėje (Hiperborėjoje), iš kur buvo gabenamas gintaras. Vergilijus „Eneidoje“ aprašė Eridaną kaip vieną iš Hado upių.

Kai Heraklis ieškojo hesperidžių sodo, jis pasiklausė kelio Eridano nimfų. Pasak „Metamorfozių“, per Eridaną plaukė argonautai, kvėpuodami baisią gaisro smarvę, kurią sukėlė įkritęs Fajetonas. Eridanas garsėjo gintaru, kuris kilęs iš heliadžių, Fajetono seserų, ašarų. Šioje upėje Fajetonas ir nuskendęs.

Eridanas įsivaizduotas jaučiu, sutapatintas su žvaigždynu (Eridanas). Šis žvaigždynas taip pat vadintas Okeanu arba Nilu (dangiškojo vandenyno įvaizdis).

Pavadinimą *Ἠρῐδᾰνός* bandyta sieti su Šumero mitinio miesto Eridu vardu, nors greičiausiai jis indoeuropietiškas, kilęs iš  („srautas, upė“, plg. *Dunojus, Donas, Dniepras* ir kt.).

## Šaltiniai
Čekijos kultūra

## Literatūra
Seniausi raštai, kurti Čekijoje – misionierių Kirilo ir Metodijaus IX a. senąja bažnytine slavų kalba rašytos giesmės, pamokslai, šventųjų gyvenimų aprašymai. X-XII a. raštuose įsigalėjo lotynų kalba. Pirmieji kūriniai sukurti čekų kalba – X-XIII a. bažnytinių tekstų vertimai. Kralico biblija (1579–1593), pirmasis pilnas biblijos vertimas iš originalo kalbų į čekų kalbą, tapo rašytinės čekų kalbos pagrindu.

Pirmoji spausdinta knyga čekų kalba išleista apie 1468 m. Pilzene.

## Švietimas
Jau X a. pradėtos kurti pirmosios mokyklos prie vienuolynų, XII a. mokyklos jau kuriamos ir miestuose. 1348 Prahoje įkurtas seniausias Rytų Europoje universitetas.

Nuo XV amžiaus čekų brolių mokyklose pradėta mokyti čekų kalbos.

Nuo XVIII a. pabaigos valstybė pradėjo kontroliuoti švietimą ir įvedė privalomą šešiametį mokslą, nuo 1869 metų mokytis privalėjo visi 6-14 metų amžiaus vaikai. 1960 metais įvestas nemokamas privalomas devynmetis mokslas.

Svarbiausia mokslo įstaiga – Čekijos Respublikos mokslų akademija, įkurta 1992 m.

## Architektūra
Čekijos seniausi architektūros paminklai – Předmosti ir Dolni Věstonice paleolito gyvenvietės su ovalaus ar apskrito plano pusiaužeminiais būstais. Neolite, bronzos amžiuje vyravo stulpelinės konstrukcijos molinių sienų namai. IX-X a. Moravijos didžiojoje valstybėje vyravo vėlyvasis antikos ir bizantiška architektūra, X-XIII a. – romantinis stilius, nuo XIII – gotikinis, nuo XVI – renesansas, kurį XVII–XVIII pakeitė barokas, o vėliau – klasicizmas.

## Muzika
Čekų liaudies muzika – daugiausiai instrumentinė, vienbalsės dainos, derinamos su šokiais. Instrumentai – švilpynės, cimbolai, arfa, citra, smuikas. Moravų muzika skiriasi nuo čekų – būdinga metrų kaita, vyrauja dviejų dalių metras (čekų muzikoj – trijų), tradiciniai instrumentai – du smuikai ir pučiamasis instrumentas.

Profesionalioji bažnytinė muzika Čekijoje atsirado IX-X a. Pirmieji bažnytinės bei pasaulietinės muzikos kūrėjai – Domoslavas, Janas Jenšteinietis, Zavišas Zapietis.

XV a. atsidaro husitų giesmės.
Tulžis

**Tulžis** (, *chole*) – kepenų gaminamas klampokas, kartus, neutralus ar silpnai šarminės reakcijos žalsvai gelsvas sekretas, kuris kaupiamas tulžies pūslėje. Per parą pasigamina apie 1 litrą tulžies. Joje gausu pigmentų, tulžies rūgščių, cholesterino, mucino, mineralinių medžiagų ir kt. Tulžį gelsvai nudažo bilirubinas, kuris yra eritrocitų irimo produktas, o biliverdinas – žalsvai.

Tulžis labai svarbi virškinime. Jos šarminis sekretas neutralizuoja rūgštų skrandžio turinį ir slopina jo veikimą. Jos rūgštys aktyvina kasos sulčių fermentą lipazę, skatina tripsiną, tirpdo riebalų rūgštis. Tulžies rūgštys suskaido (emulguoja) riebalus į mažas daleles. Be to, tulžies rūgštys skatina žarnų peristaltiką, kovoja su mikrobais, padeda vitaminams A, D, E, K rezorbuotis žarnyne.
Sperchėjas

Graikų mitologijoje **Sperchėjas** („greitas“, „veržlus“) – Sperchėjo upės personifikacija, Okeano ir Tetijos sūnus. Jis buvo Pelėjo žentas. Achilas jam pažadėjo paaukoti savo plaukus, jei sveikas ir gyvas grįš namo. Bet paaukojo savo plaukus ant Patroklo laidotuvių laužo.

## Šaltiniai
Skamandras

Graikų mitologijoje **Skamandras** – Skamandro upės personifikacija, Okeano ir Tetijos sūnus. Jis buvo Teukro, Kolirojės ir Strimo tėvas. Jo vaikai buvo susiję su Trojos valdovų gimine, todėl Skamandras kovojo Trojos pusėje („Iliada“ XX, 73/74; XXI).

Tekėjo iš Idos kalno į Trojos lygumą, už penkių kilometrų į šiaurę nuo Trojos įsiliedamas į Helespontą. Pagal Homerą, achajai įsirengė stovyklavietę netoli jo žiočių ir kovojo Skamandro lygumoje. Patvinęs Skamandras mėgino nuskandinti Achilą, tačiau buvo priverstas nusileisti Hefaistui, kuris nukreipė į upės dievą ugnies stulpą.

Dabar vadinama Karamendero upė Turkijoje.
Steropė

Graikų mitologijoje **Steropės** vardu – septyni personažai.
# Pleurono ir Ksantipės duktė.
# Portaono ir Euritės duktė. Sirenų motina, Achelojo žmona.
# Viena iš plejadžių, titano Atlanto duktė. Su Arėju Oenomajo (Oenemauso) motina (arba jo žmona).
# Arkadijos valdovo Kefėjo dukra, kuri iš Heraklio gavo Medūzos plaukų sruogą, apsaugoti gimtajį miestą nuo Tegėjos puolimo. Sruoga turėjo galią nuvyti priešus.
# Akasto ir Astidamėjos arba Hipolitės dukra.
# Vieno iš Helijo žirgų vardas.
# Viena iš menadžių.