open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kuršių kalba

**Kuršių kalba** (*kuršu valoda*) – mirusi baltų kalba, kuria, kaip žinoma iš istorinių šaltinių, šnekėta Kurše, vakarinėje Latvijos dalyje (Liepojos, Ventspilio, Talsų, Kuldygos ir kt. vietose) ir Žemaitijos šiaurės vakaruose (Klaipėdos, Skuodo, Kretingos, Telšių ir kt. vietose). Kilo iš baltų prokalbės. XVI a. pietų kuršius Lietuvos pusėje nustota minėti, todėl manoma, kad apie tą laiką jie jau buvo sužemaitėję. Latvijos pusėje kuršiai, kurių „kalba panaši į latvių“ (vadinasi, dar ne latviai), minėti iki XVII a. pradžios, tačiau maždaug nuo 1630 m. rašoma, kad jie šneka latviškai.

Kuršiai rašto paminklų nepaliko, tad apie jų kalbą sprendžiama iš dabartinių ir kronikose užfiksuotų to krašto vietovardžių, taip pat iš šio arealo lietuvių ir latvių kalbos tarmių, kuriose kuršių kalbos pėdsakų yra užsilikę ne taip jau mažai.  

Manoma, kad kuršių kalba buvo artimesnė vakarų baltams (prūsams ir jotvingiams), tik dėl intensyvių kontaktų su finais ir rytų baltais ji sparčiai modernėjo – tokios nuomonės laikėsi ir žymus Lietuvos kalbininkas Vytautas Mažiulis. Priebalsiai **š**, **ž** kuršių kalboje jau buvo virtę **s**, **z**, minkštieji **k**, **g** – atitinkamai **c**, **dz**. Dėl lyvių kalbos įtakos kuršių kalboje kirtis buvo atitrauktas į pradžią, buvo prasidėjęs nekirčiuotų galūnių nykimas. Tačiau kuršiai (kaip ir prūsai su jotvingiais) turėjo išlaikę dvigarsius **an**, **en**, **in**, **un**, senąjį baltų dvibalsį **ei**, tebetarė ir baltiškąjį **ā** (dabartinį žemaičių *uo*, lietuvių *o*), neturėjo **t, d** / **č, dž** kaitos (plg. *jautis / jaučio*). 

Kuršių kilmės vietovardžiams būdingos priesagos **-ng-** (ją turėjo ir jotvingiai),  pvz., *Palanga*, *Kretinga*, *Būtingė*, *Alsunga*, **-al-**, pvz., *Žemalė*, *Kretingalė*, *Upalė*. Spėjama, kad šiaurės žemaičiai iš kuršių perėmė senovinį **ei** tarimą: *peins* „pienas“, *deina* „diena“, platesnį trumpųjų **i**, **u** tarimą: *mešks* „miškas“, *bova* „buvo“, taip pat kirčio atitraukimą į žodžio pradžią. Latvių kuršiškoms patarmėms būdingas dvigarsių **an**, **en**, **in**, **un** tarimas, užsilikęs ir Kuršo vietovardžiuose (kitur latviai tuos garsus išvertę atitinkamai į **uo**, **ie**, **ī**, **ū**), plg. *Dundaga*, *Gramzda*, *Kandava*, *Skrunda*, *Venta*. Latvių kalboje yra kuronizmų su daugeliu atvejų išlaikyta kuršiška fonetika, pvz., *dzintars* „gintaras“, *leitis* „lietuvis“, *menca* „menkė“, *rinda* „eilė“, *zaķis* „zuikis“, *venteris* „toks žvejybos įrankis“, *pīle* „antis“, *cīrulis* „vyturys“ (pastaruosius tris žodžius turi pasiskolinę ir Lietuvos žemaičiai).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
*
Batakių seniūnija

**Batakių seniūnija** – administracinis-teritorinis vienetas Tauragės rajono savivaldybės šiaurės rytuose, Žemaitijos etnografiniame regione. Centras – Batakiai.

Veikia Skaudvilės gimnazijos Batakių pagrindinio ugdymo skyrius, 2 bibliotekos, kultūros namai, Batakių šv. Onos bažnyčia ir Batakių evangelikų liuteronų bažnyčia.

## Geografija

Seniūnijos plotas – 10247,1 ha, tarp jų vandens telkinių 39,6 ha, miškų 3179,87 ha, žemės ūkio naudmenų 5751,43 ha. Plyti Batakių miškas, Anelyno miškas, Gryblaukio miškas, Norkiškės miškas. Per seniūniją teka Ančia, pietuose įtekanti į Šešuvį, telkšo Batakių tvenkinys. Vakariniu pakraščiu eina kelias , pietinėje dalyje Radviliškio–Pagėgių geležinkelis. Batakiuose ant Ančios kranto stūkso Batakių piliakalnis.

## Istorija

LDK laikais Batakių seniūnija minima XVI a. viduryje.

Dabartinė seniūnija įkurta 1995 m. vietoje Batakių apylinkės. 2006 m. patvirtintas Batakių herbas, kurį naudoja ir seniūnija.

|-
| 2001-04  || || 1749 || 1 miestelis (Batakiai), 30 kaimų, 1 geležinkelio stoties gyvenvietė, 1 kaimo dalis
|-
| 2009-09-01  || || 1800 || 1 miestelis, 30 kaimų, 1 geležinkelio stoties gyvenvietė
|-
| 2011 m.  || || 1392 || 1 miestelis, 30 kaimų, 1 geležinkelio stoties gyvenvietė
|-
| 2016-08-13  || || || 1 miestelis, 28 kaimai
|-
| 2021 m.  || || 1153 || 1 miestelis, 26 kaimai
|}

## Seniūnai
* Jonas Šemeta, 1581 m.
* Jonas Juozapaitis, 2010, 2022 m.
* Kristina Kiršė, 2024 m.

## Gyvenvietės

Seniūnijos gyvenvietės (sąrašas sudarytas 2022-01-31 „Registrų centro“ ir 2011–2021 m. gyventojų surašymų duomenimis):

|-
| Akstinai, k. || 50 || 57
|-
| Antegluonis, k. || 25 || 26
|-
| Balčiškė, k. || 16 || 29
|-
| Batakiai, k. || 45 || 69
|-
| Batakiai, mstl. || 204 || 246
|-
| Bildeniai, k. || 61 || 68
|-
| Čiuteikiai, k. || 23 || 44
|-
| Eidintai, k. || 312 || 252
|-
| Gerviečiai, k. || 23 || 38
|-
| Gryblaukis, k. || 14 || 16
|-
| Kerteniai, k. || || 0
|-
| Kundročiai, k. || 24 || 30
|-
| Lankininkai, k. || 12 || 15
|-
| Liaudginai, k. || 18 || 25
|-
| Mažintai, k. || 28 || 56
|-
| Melagiškė, k. || || 12
|-
| Mickiškė, k. || || 10
|-
| Mozeriškė, k. || || 5
|-
| Norkiškė, k. || 176 || 189
|-
| Ožnugariai, k. || 18 || 10
|-
| Paegluonis, k. || || 15
|-
| Paltiniškė, k. || 12 || 23
|-
| Pašešuvis, k. || || 6
|-
| Pužiškė, k. || 10 || 19
|-
| Santakai, k. || || 0
|-
| Šiaudinė, k. || 41 || 32
|-
| Šiurpiškė, k. || || 5
|-
| Užkerteniai, k. || || 4
|-
| Užšešuviai, k. || || 0
|}

## Seniūnaitijos

2009 m. įsteigtos 3 seniūnaitijos:
* **Batakių** seniūnaitija: Akstinai, Antegluonis, Batakių mstl., Batakių k., Čiuteikiai, Gryblaukis, Ferma, Paegluonis, Pužiškė, Šiaudinė
* **Eidintų** seniūnaitija: Balčiškė, Batakių gst., Eidintai, Gerviečiai, Lankininkai, Melagiškė, Mickiškė, Pašešuvis, Užkerteniai, Santakai, Užšešuvis
* **Norkiškės** seniūnaitija: Bildeniai, Kundročiai, Karklotė, Mažintai, Mozeriškė, Norkiškė, Paltiniškė, Kerteniai, Ožnugariai, Šiurpiškė, Liaudginai

## Šaltiniai
Žiemgalių kalba

**Žiemgalių kalba** – mirusi rytų baltų kalba, kuria šnekėta Žiemgaloje, dabartinės Pietų Latvijos vidurinėje dalyje (apie Bauskę, Duobelę, Jelgavą) ir Lietuvos šiaurėje (apie Pakruojį, Pasvalį, Joniškį, Žagarę). Kilo iš baltų prokalbės. Apie XV a. išnykusi žiemgalių kalba nepaliko jokių rašto paminklų.

Iš to krašto vietovardžių ir dabartinių lietuvių bei latvių tarmių sprendžiama, kad žiemgalių kalboje vietomis buvę išlaikyti dvigarsiai *an*, *en*, *in*, *un*, priebalsiai *š*, *ž* buvo tariami kaip latvių, t. y. *s*, *z*, bet minkštieji *k*, *g* ne visur buvo verčiami į *c*, *dz*. Neaišku, ar prabaltų junginiai **ti̯, *di̯* buvo išversti į afrikatas *č, dž*, kaip lietuvių, ar į pučiamuosius priebalsius *š, ž*, kaip latvių. Būdinga žiemgalių kalbos ypatybė – balsio įspraudimas tarp *r* bei po jo einančio priebalsio, plg. latvių žiemgališkųjų šnektų *darazs* (latv. b. k. *dārzs* 'sodas, daržas'), *berizs* (latv. b. k. *bērzs* 'beržas'), lietuvių šiaurės panevėžiškių *ser<sup><small>ə</small/></sup>g* 'serga', *dar<sup><small>ə</small></sup>bs* 'darbas'. Žiemgalos krašto vietovardžiams būdingos priesagos *-ene* (*-ienė*?), *-uve* (*Silene*, *Sidabrene*, *Raktuve*, *Vircuve*).

Spręsdama pagal latvių šaltiniuose randamą vietovardį *Sauwazirgu mahjâs, Sauwazirgôs* (< *Savazirgi* = ), latvių kalbininkė Vitalija Dambė (1959) teigė, jog žiemgalių kalboje būta nekaitomo įvardžio, atitinkančio  (latvių kalboje tevartojami įvardžai *savs, sava*, prūsų kalboje – *swais, swaia* (t. y. *svajs, svaja*), kurie atitiktų kaitomuosius liet. k. įvardžius *sãvas, savà*).

Žiemgaliai, kaip ir kiti šiaurės baltai, dėl finų kalbų įtakos atitraukė kirtį. Lyginant žemaičių ir šiaurės panevėžiškių visuotinį kirčio atitraukimą, galima spėti, kad kuršių ir žiemgalių kalbose jis buvo skirtingas. Žemaičiai kirtį nuo trumpos ar tvirtagalės galūnės atitraukia į žodžio pradžią kaip latviai, o šiaurės panevėžiškiai (žiemgalių asimiliantai) – tik į gretimą skiemenį.

## Išnašos

## Nuorodos
* 
* 
*
Sėlių kalba

**Sėlių kalba** – mirusi rytų baltų kalba, kuria iki XV a. kalbėjo sėliai. Kilo iš baltų prokalbės. Sėlių kalba buvo paplitusi dabartinėje pietryčių Latvijoje ir šiaurės rytų Lietuvos dalyje, vadinamojoje Sėloje (apie Biržus, Kupiškį, Rokiškį, Zarasus, sėlių riba siekė Salaką, Tauragnus, Uteną, Svėdasus, Pasvalį, Saločius ir dabartinės Latvijos pietryčius (padauguviu bemaž ligi Rygos). Būta sėlių ir dešiniajame Dauguvos krante – tai rodo dabartinių aukšzemniekų tarmės sėliškųjų patarmių arealas. Kairiajame Dauguvos krante, kaip matyti iš metraščių, svarbus sėlių centras buvęs Sėlpilis. Rašto paminklų sėliai nepaliko, todėl apie jų kalbą, išnykusią apie XIV–XV a., sprendžiama iš tos pačios rūšies šaltinių, kaip ir apie žiemgalių ar kuršių kalbas – iš senuosiuose raštuose užfiksuotų ir dabar Sėloje sutinkamų vietovardžių, lietuvių ir latvių kalbų vietinių tarmių.

Manoma, kad sėliai, kaip ir kuršiai, buvo išlaikę sveikus *an, en, in, un* dvigarsius, tačiau minkštuosius *k*, *g*, priešingai negu dalis žiemgalių, buvo pavertę į *c*, *dz*. Vietoje *š*, *ž* jie taip pat tarę *s*, *z*. Tai rodo sėliškos kilmės ežerų pavadinimai: *Zirnajai*, *Zalvas*, kurių atitikmenys kitur tariami su *ž*: *Žirnajai*, *Želva*, taip pat *Zarasų* miesto vardas, kuris kilęs iš sėliško bendrinio žodžio *ezaras* ar *azaras* 'ežeras', nukritus žodžio pradžios balsiui. Dėl duomenų stokos prabaltiškų junginių **ti̯, *di̯* likimas neaiškus. K. Būgos nuomone, vietovardžiai *Apste* < **Apaste* < **Apasti̯ā*, *Subate* < **Subati̯ā* rodo, kad sėlių kalboje junginiai **ti̯, *di̯* buvo virtę minkštaisiais *t', d*'.

Dabartiniam Sėlos vardynui (ypač hidronimijai) būdingos priesagos *-aj-* (*Alm-aja, Idr-aja, Kam-aja*), *-uoj-* (*Lazd-uoja, Zad-uojas*), *-as-, -es-* (*Čed-asas, Svėd-asas, Brad-esa, Lauk-esa*), *-ėt-* (*Baršk-ėta, Drisv-ėta*), *-ykšt-* (*An-ykšta, Luod-ykštis*) ir kt.

Vietinėse lietuvių ir latvių tarmėse išlikę nemaža sėliškų žodžių: liet. tarm. *čeida* 'nerimtas žmogus', *čiaukė* 'kuosa', *zliaugtie* 'smarkai tekėti' (plg. liet. *žliaugti*), *zelmuo* 'šelmuo' (plg. liet. *želmuo* 't. p.'), latv. tarm. *maukt* 'bulves kasti' (kitur latv. *rakt*), *grieznis* 'griežtis' (kitur latv. *kālis*) ir kita.

## Išnašos

## Nuorodos
* 
*
Lenktynių aplinka

**Lenktynių aplinka** () – situacija, kuomet reali įvykių seka nesutampa su ta, kurios tikėjosi sistemą kuriantis žmogus. Terminas pradėtas vartoti nuo maždaug 1954 metų, iš pradžių skaitmeninės elektronikos prietaisams. Šiuo metu tai dažna programavimo problema. Vienas žinomų šios klaidos atvejų yra Therac-25 programavimo klaida, dėl kurios spindulinės terapijos mašina apšvitindavo ligonius gerokai per didelėmis radiacijos dozėmis.

Taip atsitinka kuomet objektu, kintamuoju, atminties sritimi vienu metu manipuliuoja du ar daugiau vienu lygiagrečiai vykstančių procesų (gijų) arba kartais gija viena bet jos atliekamų veiksmų eilė atsitiktinė ir nenumatoma. Pavyzdžiui, šis metodas (java):


```java
static int skaitiklis;
int kita_reikšmė() {
 skaitiklis = skaitiklis + 1;
 // Kita gija gali šioje vietoje padidinti skaitiklį dar kartą. 
 return skaitiklis;
},
```
        

jei vykdomas kelių gijų vienu metu, gali keliskart grąžinti tą pačią skaitiklio reikšmę, ko nepatyręs programuotojas paprastai nesitiki.

Dažna taip pat situacija, kuomet vienas iš dviejų bendras vidines struktūras turinčių objektų modifikuojamas taip, jog antrasis nebegali teisingai atlikti savo funkcijas. Objektai turi bendrų vidinių struktūrų jei juose esama nuorodų į tą patį trečią objektą. Neteisinga darbą sukelia pasikeitusi šio bendro objekto būsena. 

Klasikinis konkurentinės modifikacijos pavyzdys yra kolekcija ir jos iteratorius. Modifikavus kolekciją, iteratorius neretai nebegali teisingai tęsti savo darbo, nes pasikeitė su juo susijusi kolekcija. Jei vienas procesas naudoja iteratorių peržiūrėti visiems kolekcijos elementas or kits (lygiagretus) procesas kurį nors elementą tuo pat metu prideda ar išmeta, pirmojo proceso darbo rezultatas gali būti visiškai klaidingas.

Dažnai lenktynių aplinkos yra labai sunkiai aptinkamos. Jos gali būti ištaisomos įvairiais semaforais. Taip pat naudojami nekintantys objektai, kurie savo būsenų kartą sukurti nekeičia.

## Išnašos
Afrikinė miegligė

**Afrikinė tripanosomozė** arba **miegligė** – parazitinė liga, kuria gali sirgti žmonės ir kiti gyvūnai. Ją sukelia *[[Trypanosoma brucei]]* rūšies pirmuonys. Žmonėms pavojingi du tripanosomų porūšiai: *[[Trypanosoma brucei gambiense]]* (T. b. g.) ir *[[Trypanosoma brucei rhodesiense]]* (T. b. r.). Daugiau nei 98 % atvejų, apie kuriuos pranešta, sukėlė T. b. g. Abiejų porūšių parazitais paprastai užsikrečiama įkandus musei cėcė. Liga labiau paplitusi kaimo vietovėse. 

Iš pradžių, pirmojoje ligos stadijoje, užsikrėtusysis karščiuoja, jam skauda galvą, kamuoja niežulys, gelia sąnarius. Šie požymiai ima reikštis po įkandimo praėjus nuo vienos iki trijų savaičių. Po kelių savaičių arba mėnesių prasideda antroji stadija, kuriai būdingas sumišimas, koordinacijos sutrikimai, sąstingis ir miego sutrikimai. Liga diagnozuojama aptikus parazitą kraujo tepinėlyje arba limfazgių skystyje. Norint nustatyti, ar liga pirmosios, ar antrosios stadijos, dažnai reikia atlikti stuburo kanalo punkciją.

Viena iš sunkios ligos formos profilaktikos priemonių – atrankinis rizikos grupės populiacijos kraujo tyrimas, skirtas T. b. g. nustatyti. Gydyti lengviau, kai liga nustatoma anksti ir kol dar nepasireiškė neurologinių simptomų. Pirmosios stadijos liga gydoma vaistais pentamidinu arba suraminu. T. b. g. sukelta antrosios stadijos liga gydoma eflornitinu arba nifurtimokso deriniu su eflornitinu. Melarsoprolis veiksmingas abiejų porūšių pirmuonims, tačiau dėl sunkaus šalutinio poveikio paprastai skiriamas tik gydant T. b. r. sukeltą ligą.

Liga reguliariai pasitaiko tam tikruose Užsachario Afrikos regionuose. Rizikos grupei priskirtina maždaug 70 milijonų gyventojų 36 šalyse. Pvz., 2010 metais nuo jos mirė 9 000 žmonių, palyginti su 34 000 mirusiųjų 1990 metais. Manoma, kad šiuo metu esama 30 000 užsikrėtusiųjų, o 7 000 užsikrėtė 2012 m. Daugiau nei 80 % užsikrėtusiųjų gyvena Kongo Demokratinėje Respublikoje. Naujausiais laikais buvo trys dideli ligos protrūkiai: vienas – nuo 1896 iki 1906 metų, daugiausia Ugandoje ir Kongo baseine, kiti du – 1920 m. ir 1970 m. įvairiuose Afrikos šalyse. Ligos sukėlėją nešioti bei užsikrėsti gali ir kiti gyvūnai, pvz., karvės.

## Nuorodos
Čagaso liga

**Čagaso liga, Šago liga**, **amerikinė tripanosomozė** – parazitinė liga, kurią sukelia tripanosoma (*Trypanosoma cruzi*), priklausanti tripanosomotidų (*Trypanosomatidae*) žiuželinių pirmuonių būriui. 

Tai labai pavojinga Lotynų Amerikoje paplitusi liga, kuri pirmą kartą aprašyta Brazilijoje 1909 m. Carloso Chagaso (pavadinta jo garbei). Ligos sukėlėją tripanosomą (*Trypanosoma cruzi*) perneša blakės, kurios naktį yra aktyvios ir minta žmogaus ir daugelio naminių bei laukinių gyvūnų krauju. Metaciklinės tripanosomos išsiskiria su blakių ekskrementais, kurie patenka ant žmogaus ar gyvūnų odos, lūpų, nosies bei akių gleivinės. Į žmogaus ar gyvūnų organizmą sukėlėjas patenka aktyviai prasiskverbdamas pro gleivinių ar odos įbrėžimus. Gyvūnai gali apsikrėsti prariję užkrėstas blakes arba įkandus užkrėstai blakei.

Žmogaus ir stuburinių gyvūnų organizme tripanosomos (*Trypanosoma cruzi*) intensyviai dauginasi kepenų, blužnies, raumenų, limfmazgių, nervų sistemos ląstelėse. Pažeistos ląstelės labai padidėja ir virsta pseudocistomis. Plyšus ląstelėms, tripanosomos išsilaisvina ir vėl skverbiasi į kitas ląsteles. Dalis tripanosomų patenka į kraują ir vėl į pernešėjo – blakės organizmą.
 
Ligos eiga yra ūminė ir lėtinė. Sergantį žmogų vargina galvos skausmas, aukšta temperatūra. Labai sunkiai serga vaikai. Pasireiškia funkciniai širdies sutrikimai, dažniausiai mirštama nuo širdies nepakankamumo. Maždaug po mėnesio pereina į lėtinę formą, bet ligonių gyvenimo trukmė nebūna ilga (iki 50 metų) dėl širdies pažeidimų. Gali komplikuotis į meningoencefalitą.

## Išnašos
Europos Sąjungos Taryba

**Europos Sąjungos Taryba** (kitaip – *Ministrų taryba*) – Europos sąjungos institucija, jos teisėkūros organas. Laikydamasi bendro sprendimo procedūros kartu su Europos Parlamentu, ji naudojasi teisėkūros galiomis įvairiems Bendrijos klausimams spręsti. Tarybą sudaro po vieną kiekvienos valstybės narės ministrų lygio atstovą. Tarybos nariai yra politiškai atskaitingi savo nacionaliniams parlamentams.

Susirinkę į Europos Viršūnių tarybą valstybių ir vyriausybių vadovai, lydimi užsienio reikalų ministrų, bei Europos Komisijos Pirmininkas ir Išorinių santykių komisaras svarsto ir nustato bendras gaires ir pagrindinius principus BUSP srityje. Europos Viršūnių taryba vienbalsiai priima bendras strategijas, kuriose atspindima bendri šalių interesai.

Europos Vadovų Taryba – tai Europos Sąjungos valstybių ir/arba vyriausybių vadovų susitikimas, vykstantis du kartus per metus pirmininkaujančioje šalyje ir trunkantis dvi dienas. Šiame susitikime dalyvauja ir ES Komisijos pirmininkas bei ES valstybių-narių užsienio reikalų ministrai.

## Kompetencija
Viršūnių taryba sprendžia pačius svarbiausius ES klausimus: priima politinius sprendimus, tvirtina parengtus susitarimus ir dokumentus, nubrėžia pagrindines kitų institucijų veiklos gaires. Visi sprendimai priimami bendru sutarimu, todėl į darbotvarkę paprastai įtraukiami tie klausimai, dėl kurių nuomonės yra iš anksto suderintos arba jos labai artimos kompromisui.
Europos Sąjungos Viršūnių Tarybos susitikimai vyksta reguliariai nuo 1974 m., kadangi Europos Bendrijų steigimo sutartyse šios politinės institucijos nebuvo numatyta. 

Teisiškai ji įforminta tik Suvestiniam Europos akte, įsigaliojusiame 1987 m. 1993 m. Europos Sąjungos (kitaip dar vadinama Mastrichto) sutartyje ji oficialiai pripažinta Europos Sąjungos politine institucija.

## Nuorodos
* Oficiali svetainė lietuviškai 

## Šaltiniai
Šarma

**Šarma** – ledas, susidarantis vandens lašeliams rūke sušalus ant įvairių objektų paviršių. Tai kristalinės baltos nuosėdos, susidarančios ant Žemės paviršiaus ir daiktų (horizontalių arba mažo polinkio). Nuosėdos susidaro sublimuojantis ore esantiems vandens garams ir jiems susilietus su daiktais esant tykai, silpnam vėjui, giedrai arba mažam debesuotumui.

## Išnašos
Šaltalankis

**Šaltalankis** (*Hippophae*) – žilakrūminių (*Elaeagnaoceae*) šeimos augalų gentis. 

Pavadinimas kildinamas iš graikų k. žodžių *hippos* – arklys ir *paeas* – žvilgantis; augalo uogos vartotos gyvulių parazitams naikinti. 

Tai dvinamiai krūmai, kurie auginami kaip dekoratyviniai augalai gyvatvorėms, taip pat sodinami smėlynams, pylimams sutvirtinti. Šaltalankis – vaistinis augalas. Jo vaisiai ir iš jų spaudžiamos sultys naudojamos imunitetui stiprinti. Aliejus, kuris išgaunamas iš sėklų, vartojamas farmacijos, kosmetikos pramonėje, taip pat kaip maisto papildas. Vaisių minkštime yra organinių rūgščių, cukrų, daug vitaminų, sėklose – aliejaus.

Šaltalankio gentyje skiriamos šešios rūšys ir devyni porūšiai, kurių dauguma auga Azijoje. Tik viena rūšis dygliuotasis šaltalankis (Hippophae rhamnoides) paplito plačiai Europoje. Į Baltijos teritoriją ši rūšis pateko pieš 7000 metų.


Hippophae_distribution.svg|Paplitimo arealas
Saltalankis.JPG|Krūmas
Hippóphae rhamnoídes.JPG|Uogos


## Išnašos
Dygliuotasis šaltalankis

**Dygliuotasis šaltalankis** (*Hippophae rhamnoides*) – žilakrūminių (*Elaeagnaceae*) šeimos krūmas ar žemaūgis medelis. Paplitęs didesnėje vidutinių platumų Eurazijos dalyje, Lietuvoje įveistas.

Šakos tiesios, tankiai apaugusios dygliais. Lapai lancetiški, pilkšvai žali, apatinė pusė pilka, 3–8 cm ilgio ir 7 mm pločio. Augalas dvinamis, žydi balandį, prieš sulapojant. Žiedai vienalyčiai: kuokeliniai, susitelkę apvaliomis varpomis; piesteliniai susitelkę po 2–5 šakelių pažastyse. Vaisiai oranžiniai, gausūs. Dygliuotasis šaltalankis leidžia daug šaknų atžalų.

Vaisiuose yra daug vitamino C, 3,6 proc. cukraus, 2,6 proc. rūgščių; minkštime yra 8 proc. aliejaus, kuriame daug provitamino A. Lapai turi tanino ir naudojami kaip rauginė žaliava, taip pat vartojami liaudies medicinoje.


Vaizdas:Saltalankio ziedai1 resize.jpg|Žydintis dygliuotasis šaltalankis
Vaizdas:Saltalankio vaisiai.JPG|Šaltalankio vaisius apie 0,8-1 cm ilgio, rutuliškas arba ovalinis, rausvas arba oranžinis, sultingas, viduje – pailgas kauliukas


## Šaltiniai
Pėžaičiai

**Pėžaičiai** – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Priekulės, 7 km į vakarus nuo Veiviržėnų. Seniūnaitijos centras. Kaime yra buvusi Pėžaičių pagrindinė mokykla (dabar Veiviržėnų gimnazijos skyrius), J. Lankučio bibliotekos filialas, medicinos punktas, dvi maisto parduotuvės, karčema. Gyvenvietės pietiniame pakraštyje yra kapinynas. Pėžaičių girininkija yra įsikūrusi Ažpurvių kaime. Išlikęs buvusios Pėžaičių geležinkelio stoties pastatas.

Per Pėžaičius teka upelis Aisė (Veiviržo dešinysis intakas). Ties kaimu kertasi keliai ,  ir .

## Etimologija

Pėžaičių pavadinimas – asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžių *Pėžas, Pėžius* ir *Pėžaitis* (1511–1520 m. apylinkėje minimi asmenys *Jan Pesath* ir *Symon Pesath*). Pavardės kilmė sietina su žodžiu *pėžius* – „kas lėtai pėdina, vaikšto basas“.

## Istorija

Apylinkėse gyventa priešistoriniais laikais, čia tyrinėtame kapinyne rasta III–XIII a. radinių. Kaimas nuo XV a. buvo pasienyje su LDK.

Pėžaičių kaimas pastebimai išaugo XVIII a. 1785 m. vokiškai jis vadintas *Pehszeiten* arba *Pehszen-Gerge*. 1785 m. *Pehszeiten oder Pehszen Gerge* minimas kaip karališkasis kaimas prie sienos su 8 sodybomis, o *Pehszen Simon* buvo karališkasis kaimas su 7 sodybomis. Vėliau nurodomas kaip vienas kaimas. 1890 m. Pėžaičių kaimas priskirtas naujai susikūrusiai Vanagų parapijai (iki tol priklausė Priekulės parapijai). 1895–1944 m. Pėžaičiuose veikė vokiška pradinė mokykla (įkurta užeigos namuose). 1906–1944 m. į Pėžaičius iš Klaipėdos kursavo siaurasis traukinukas. XX a. pradžioje pastatyta traukinio stoties pastatas (dabar daugiabutis gyvenamasis namas). 1913 m. Pėžaičių kaime minima didelė lentpjūvė, paštas, telegrafas. Iki 1919 m. Pėžaičiuose buvo Vokietijos muitinė ir valstybinės sienos perėjimo punktas.

Tarpukaryje Pėžaičiuose veikė lietuvių Giedotojų choras, „Santaros“ ir „Visuomenės“ sąjungos (įkurta 1938 m.) skyriai, Jaunųjų ūkininkų ratelis. 1933 m. vasarą per repeticiją Giedotojų choras buvo užpultas vietinių smogikų ir sumuštas (Pėžaičiuose beveik 70 % gyventojų buvo vokiečiai). 1938 m. rugpjūčio 21 d. Pėžaičių kaimo kapinėse buvo pastatytas paminklas pagerbti žuvusiems I pasauliniame kare.

Pokaryje Pėžaičių kaime iš esmės pasikeitė gyventojai, senieji gyventojai pasitraukė į Vokietiją, kaimą apgyvendino žmonės iš kitų Lietuvos vietų. 1950 m. Pėžaičių kaimo teritorijoje susprogdinta partizanų slėptuvė su 4 partizanais (1990 m. toje vietoje pastatytas kryžius). Atnaujino savo veiklą mokykla. 1950–1961 m. buvo septynmetė, 1961–1986 m. – aštuonmetė, 1986–1998 m. – devynmetė, 1998–2003 m. – dešimtmetė, 2003–2008 m. pagrindinė, nuo 2008 m. – pradinė.

Sovietmečiu Pėžaičiai buvo „Pionieriaus“ kolūkio centrinė gyvenvietė. Prijungta dalis Aisėnų kaimo teritorijos.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Albertas Juška. Mažosios Lietuvos mokykla. Klaipėda. 2003. – psl. 408
*
Ožekšnis

**Ožekšnis** (*Euonymus*) – smaugikinių (*Celastraceae*) šeimos augalų gentis.  Vaisiai prinoksta VIII-IX mėn. Plyšus dėžutėms, keletą savaičių sėklos laikosi pakibusios, kol jų paukščiai nenulesa arba jos savaime nenukrenta. Apie rugsėjo mėn. lapai įgauna tamsiai raudoną spalvą ir maždaug po mėnesio nukrenta. 

Lietuvoje auga dvi savaiminės rūšys ir keletas introdukuotų:
*Europinis ožekšnis (*Euonymus europaeus*). **Pav.**
*Karpotasis ožekšnis (*Euonymus verrucosus*)
*Žemasis ožekšnis (*Euonymus nanus*)
Indokinija

**Indokinija**:
* Azijos pusiasalis – Indokinijos pusiasalis;
* Kolonijinė prancūzų valstybė – Prancūzijos Indokinija.
Baltajuostis melsvys

**Baltajuostis melsvys** (*Eumedonia eumedon*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys, kurio užpakalinių sparnų apatinėje pusėje yra ilgas baltas dryžis. Skraido birželio – liepos mėn. paupių, pamiškių pievose kur gausu žydinčių augalų. Vikšrai gyvena ant snapučių.

Paplitęs Eurazijoje. Lietuvoje reta rūšis.
Žalsvasis varinukas

**Žalsvasis varinukas** (*Callophrys rubi*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys. Skraido gegužės – birželio mėn. spygliuočių ir mišriuose miškuose, miško pievutėse, kirtimuose, aukštapelkėse. Vikšrai minta aviečių lapais, dobilais.

Lietuvoje dažna rūšis. Drugys paplitęs Azijoje, Šiaurės Afrikoje, Europoje.
Mažasis melsvys

**Mažasis melsvys** (*Cupido minimus*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys. Skraido gegužės – liepos mėn (iš viso dvi generacijos) pušynuose, pievose.

Lietuvoje gausesnė pietrytiniuose rajonuose.
Oriolas

**Oriolas**  (rus. *Орёл*) – miestas vakarinėje Rusijoje, į Okos upę įtekant Orlikui; srities centras. Geležinkelio mazgas. 
Miestas yra kairiajame Okos krante, jame daug žieduotų gatvių, senų ir naujų pastatų. Daug Oriolo gatvių pavadinta poetų ir rašytojų vardais, kurie gimė šiose vietose – Ivanas Turgenevas, Ivanas Buninas ir daugelis kitų. Į pietus nuo Orliko upės yra gyvenamieji kvartalai, pramonės rajonai (inžinerijos pramonė, maisto apdirbimas, aprangos gamyba). I. Turgenevo name yra muziejus. Mieste yra pedagoginis ir inžinerinis institutai. Išvystyta prietaisų pramonė (tarp jų – laikrodžiai „Янтарь“), tekstilė, yra staklių fabrikas. Oriole yra 4 teatrai, kraštotyros muziejus, daug poetų ir rašytojų muziejų.

## Istorija

1564-1566 m. miestą kaip tvirtovę įkūrė maskviečiai, besigindami nuo totorių puolimo. XVII a. ATR-Rusijos karo metu lenkų ir lietuvių kariuomenė plėšė Oriolą. Atstatytas 1636 m. 1708 - 1778 m. miestas buvo apskrities centras. 1778 - 1928 m. - gubernijos centras. Tarybų valdžia Oriole pradėjo veikti 1917 m. gruodžio 8 d.  Nuo 1937 m. Oriolas yra Oriolo srities administracinis centras. Antrojo pasaulinio karo metu miestas buvo vokiečių okupuotas. Karo metu stipriai sugriautas.
Žalsvasis melsvys

**Žalsvasis melsvys** (*Glaucopsyche alexis*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys. Skraido gegužės – birželio mėn. pušynų aikštelėse, pamiškėse. Vikšrai minta pupiniais augalais.

Lietuvoje reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Magasas

**Magasas** (, iš ingušų kalbos 'Saulės miestas') – miestas pietų Rusijoje, naujoji Ingušijos sostinė. Magasas yra į pietus nuo Nazranės, didžiausio Ingušijos miesto.

Miesto vietoje iki 1239 m. jau buvo Magaso miestas, tačiau jis vėliau buvo sugriautas. Naujasis Magasas pradėtas statyti apie 2000 m.

2000 m. gruodžio 8 d. Rusijos Dūma vienbalsiai priėmė įstatymą dėl Magaso nustatymo Ingušijos sostine, kurį gruodžio 26 d. pasirašė prezidentas Vladimiras Putinas.
Nazranė

**Nazranė** – miestas pietų Rusijoje, ilgametė Ingušijos sostinė, didžiausias respublikos miestas. Geležinkelio stotis. Yra elektros prietaisų gamykla, trikotažo fabrikas. Ingušijos sostinė iš Nazranės į Magasą galutinai buvo perkelta 2002 m.

## Istorija
Nazranė įkurta XVIII a. 1967 m. gavo miesto teises.

### Pavadinimo kilmė
Vardas kildinamas nuo legendinio įkūrėjo Niasaro (). 1944–1957 m. buvo pervadinta ***Kosta Chetagurovu*** () osetinų poeto K. Chetagurovo (1859–1906) garbei.

## Sportas
* FK Angušt (futbolo klubas);
* Centrinis stadionas (Dar vadinamas Ravšido Auševo vardo stadionu; talpa 3,5 tūkst. žiūrovų.

## Gyventojų skaičius

## Miestų partnerystė
* Kislovodskas, Rusija

## Galerija

:|Vaizdas nuo miesto tvenkinio
:Vaizdas:Nazran2015.jpg|Panoraminis vaizdas
:Vaizdas:Nazran (station; 01).png|Traukinių stoties pastatas
:Vaizdas:Кинотеатр Матрица.jpg|Kino teatras „Matritsa“


## Šaltiniai
Narmeras

**Narmeras** (*Menes*, valdė 3080 – 3040 m. pr. m. e. ) – Egipto faraonas, valdęs 32 amžiuje pr. m. e. Serketo įpėdinis, pirmosios dinastijos įkūrėjas. 
## Biografija

Garsiojoje Narmero paletėje, rastoje 1898 Hierakonpolyje, vaizduojamas Narmeras šalia Aukštutinio ir Žemutinio Egipto emblemos. Šios paletės dėka iškyla teorija, kad Aukštutinį ir Žemutinį Egiptą suvienijo Narmeras, o ne Menis. Pagal kitą teoriją manoma, kad Egiptą suvienijo prieš Narmerą valdęs faraonas Serketas. Yra manančių, kad Narmeras tik pradėjo Egipto suvienijimą, o Menis užbaigė. Tačiau tradiciškai Egipto suvienijimas yra priskiriamas Meniui.

Narmero vardo reikšmė hieroglifais yra įpykęs šamas.

Jo žmona Neithotepė A buvo šiaurinio Egipto princesė. Pagal įrašus Narmero įpėdinio Hor-Ahos (Menio) kapavietėje ji buvo Hor-Ahos žmona arba motina.

Narmero kapavietė sudaryta iš dviejų salių (B17 ir B18), kurios rastos Um el Kaabe, Abido regione.

Kaip teigia Manetonas bei kiti antikos rašytojai, o jiems antrina kai kurie išlikę faraonų sąrašai, pirmasis Aukštutinį ir Žemutinį Egiptą suvienijo Menis. Tačiau šio vardo kol kas nepatvirtino tų laikų dokumentai, nors dviem atvejais galima būtų jį sieti arba su I dinastijos antruoju karaliumi Aha, arba su jo pirmtaku. Panašu, kad tas pirmtakas buvo Horas Narmeras, tačiau tai nėra įrodyta. Kai kurie mokslininkai Narmerą tapatina su Meniu, o kiti pastarąjį laiko Aha arba karaliaus Skorpiono ir Narmero samplaika. Kad ir kaip būtų, Narmeras buvo pirmas „istorinis“ karalius, pasistatydinęs sau kapą Abide, nors kelios kartos ankstesnių monarchų statėsi kapavietes visai netoli jo pasirinktos vietos. Šis kapas atrastas tik paskutiniame XX a. dešimtmetyje.

Istorikų nurodomos šio faraono valdymo datos (Ancient Egypt history & chronology, N. Grimal) išdėstytos laiko juostoje:

## Išnašos

## Nuorodos
*  ''The Narmer Catalog''
Bavarija

**Bavarija** (), oficialiai **Laisvoji Bavarijos [[Valstybė|valstybė]]** () – didžiausia plotu ir antra pagal gyventojų skaičių Vokietijos žemė, esanti pietryčiuose. Sostinė – Miunchenas.

Plotas – 70542 km², 2021 m. turėjo 13,2 mln. gyventojų.

Bavarija ribojasi su Badenu-Viurtembergu ir Hesenu vakaruose, Tiuringija ir Saksonija šiaurėje, Čekija rytuose ir Austrija pietuose.

## Istorija

Dabartinė administracinė Bavarija apima tris skirtingus istorinius regionus. Ją sudaro:
* Tikroji (senoji) Bavarija (*Altbayern*) – užima rytinę Bavarijos dalį.
* Rytų Frankonija – užima šiaurės vakarinę Bavarijos dalį.
* Rytinė Švabija – užima vakarinę Bavarijos dalį.

## Didžiausi miestai

## Galerija

Vaizdas:Bayerische Alpen 2017.jpg|Bavarijos alpės
Vaizdas:Stadtbild München.jpg|Miunchenas
Vaizdas:Neuschwanstein 2017.jpg|Noišvanšteinas iš toli
Vaizdas:Erelio lizdas.jpg|Erelio lizdas
Vaizdas:Bayerische Alpen 2017-2.jpg|Bavarijos alpės


## Išnašos
Brandenburgas

: *Šis straipsnis apie Vokietijos [[Vokietijos žemės|žemę]]. Apie Brandenburgo miestą žr. – [[Brandenburgas prie Havelo]].*

**Brandenburgas** () – federalinė žemė rytinėje Vokietijoje. Sudaryta 1990 m., suvienijus Vokietiją (iš Potsdamo, Frankfurto prie Oderio, didžiosios dalies Kotbuso, dalies Noibrandenburgo ir Šverino sričių). Sostinė – Potsdamas. Žemės plotas – 29 053 km², 2005 metais gyveno 2,58 mln. gyventojų.

## Istorija
1157 m. vokiečių kolonizuojamose Palabio slavų gyventose žemėse buvo įkurta Brandenburgo markgrafystė. 

1356 m. Brandenburgo markgrafas tapo vienu iš Šventosios Romos imperijos kurfiurstų, t. y. gavo teisę rinkti imperatorių. Nuo 1415 m. markgrafystėje valdė Hohencolernų dinastija, kuri 1486 m. savo pagrindine rezidencija pavertė Berlyno pilį. 

Iš Brandenburgo Hohencolernų dinastijos buvo kilęs paskutinis Vokiečių ordino didysis magistras Albrechtas Brandenburgietis, kuris 1525 m. reformavo ordino valstybę į pasaulietinę Prūsijos hercogystę. Nuo to laiko Brandenburgas buvo susijęs su Prūsija dinastiniais ryšiais, kuriuos sutvirtino 1618 m. sudaryta asmeninė unija. 

1701 m. Brandenburgo žemės buvo integruotos į naujai įkurtą Prūsijos karalystę, kurios sudėtyje liko iki Pirmojo pasaulinio karo pabaigos.

## Didžiausi miestai
* Potsdamas
* Kotbusas
* Brandenburgas prie Havelo
* Frankfurtas prie Oderio
* Ebersvaldė

## Galerija

Vaizdas:01 Luftbild Frankfurt oder Slubice 09072011.jpg|Oderio upė Frankfurte prie Oderio
Vaizdas:Das_Neue_Schloss_im_Fürst-Pückler-Park._IMG_9436WI.jpg|Muskau dvaras Muskau parke
Vaizdas:Brandenburg an der Havel Gesamtansicht.JPG|Brandenburgas prie Havelo
Vaizdas:Reflection_of_Sanssouci_Palace.jpg|Sansusi
Vaizdas:Cottbus 07-2017 img23 Altmarkt.jpg|Kotbusas


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficialus žemės puslapis
Daka

**Daka** (; ) – miestas Bangladešo viduryje, šalies sostinė ir didžiausias miestas. 18,2 mln. gyventojų (2016 m.). Miestas yra prie Dhalešvario (*Dhaleswari*) upės, tankiai apgyvendintame regione Gangos–Brahmaputros deltoje. Dažni potvyniai.

Daka yra svarbus verslo, kultūros ir pramonės centras; šalia yra didelis uostas Narajangandžas. Gaminamas džiutas, šilkas, medvilnės audiniai, kilimai, chemikalai, išvystyta maisto apdirbimo, juvelyrinė, gumos pramonė. Senamiestyje yra daug turgų ir smulkios gatvelės – jis labai skiriasi nuo naujųjų kvartalų, ypač *Ramna Maidan*, šiaurinėje miesto dalyje įkurto naujoviško kvartalo, kuriame yra daugelis vyriausybinių ir švietimo įstaigų. Dakoje vyrauja islamas, yra apie 700 mečečių. Yra parlamento rūmai (pastatyti 1982 m.), veikia Dakos universitetas (įkurtas 1921 m.), Bangladešo inžinerijos ir technologijos universitetas (1962 m.), Džahangirnagaro (*Jahangirnagar*) universitetas (1970 m.)

## Etimologija
Dakos vardo kilmė nėra aiški. Ji siejama su *dhak* medžiu arba tokio pat vardo muzikos instrumentu. Taip pat siejama su žodžiu *dhakka*, reiškiančiu sargybos bokštą, kuris galėjo būti naudojamas tvirtovės reikmėms. Legendos pasakoja, kad Daka buvo derlingumo deivė, o jos vardas reiškęs „paslėpta gėrybė“.

XVII a. Daka laikinai pervadinta ***Džahangirnagaru*** () mogolų imperatoriaus Džahangiro garbei.

## Istorija
Daka tapo įžymesnė apie XVII a., valdant Mogolams: 1608–1639 ir 1660–1704 m. buvo Bengalijos sostine. Tuo metu garsėjo muslino gamyba. 1704 m. miesto svarba sumažėjo, sostinę perkėlus į Muršidabadą (*Murshidabad*), o 1765 m. atiteko Britų imperijai.

1947 m. padalijus Britų Indijos koloniją, Daka kartu su visu Bangladešu atiteko Pakistanui (Bangladešas vadintas Rytų Bengalijos provincija), o 1956 m. tapo provincijos sostine.

Daka smarkiai nukentėjo nuo 1971 m. nepriklausomybės karo.

## Sportas
* Fakirerpool Young Men's Club – futbolo klubas; rungtyniavo stipriausioje šalies futbolo lygoje.
* Dhaka Wanderers Club – futbolo klubas; rungtyniavo stipriausioje šalies futbolo lygoje.

## Šaltiniai
Čitagongas

**Čitagongas** (, ) – antrasis pagal dydį Bangladešo miestas. 3,67 mln. gyventojų (2007). Jis yra pietryčių Bangladeše, prie Karnapulio (*Karnaphuli*) upės, 15 km nuo Bengalijos įlankos, pagrindinis šalies uostas. Čitagongas yra regiono, kuriame auginami ryžiai, džiutas, arbata, komercinis centras. Svarbus susisiekimo mazgas. Išvystyta džiuto, medvilnės, chemijos, maisto, cemento, metalo, metalurgijos, naftos pramonė.

1966 m. čia įkurtas universitetas. Yra Kadami Mubarako mečetė (XII a.), Džamio mečetė (XVII a.).

## Istorija

Čitagongas žinomas nuo I amžiaus. Miestas įgavo svarbą XVI a., kuomet priklausė Portugalijai. 1760-1765 m. jis atiteko Britų Rytų Indijos kompanijai. Į Čitagongą pretenzijų turėjo Mianmaras, ir tai buvo viena iš priežasčių 1824 m. pradėti I Britų ir Mianmaro karą. 1947-1971 m. priklausė Pakistanui (Rytų Pakistano provincija).
Khulna

**Khulna** (arba ***Kulna***; , ) – miestas Bangladešo pietvakariuose, prie Kazi Bačos (*Kazi Bacha*) upės, netoli Gangos deltos. Tai pramonės ir prekybos centras, svarbus geležinkelio mazgas, upių uostas. Jūros laivai atplaukia į netoliese esantį Čalnos (*Chalna*) uostą, į pietus nuo Khulnos. Bagerhato mečečių miestas esantis greta Khulnos yra UNESCO Pasaulio paveldo sąraše.

Miesto apylinkėse yra pelkėtos vietovės, miškai, durpynai, auginami ryžiai, cukranendrės, datulės, kokoso riešutai, džiutas, tabakas. Išvystyta ryžių, aliejaus, džiuto apdirbimo pramonė, tekstilė, laivų statyba, žvejyba, yra lentpjūvės, gaminami degtukai, druska, spaudos popierius. Yra kelios šiluminės jėgainės.

## Šaltiniai
Faraonas

**Faraonas** – Senovės Egipto valdovo titulas, naudotas ikikrikščioniškoje ir ikimusulmoniškoje epochoje.

Manoma, kad žodis *faraonas* kilo iš  'Didieji namai'. Graikai egiptiečių „Per’ao“ ėmė tarti „Pharao“. 12 dinastijos pabaigoje ir vėliau linkint sveikatos sakyta: „Tegu jis gyvena klestėdamas ir būna sveikas“ prie šių žodžių buvo pridedama kreipinys „Didieji namai“ nors dar tais laikais jis tereiškė tik rūmus ar kiemą. Ankstyviausias žinomas pavyzdys, kur šis titulas iš tiesų reiškė valdovą, yra Amenchotepo IV laiškas, kuris yra adresuotas: „Faraone, tegu jo didenybė gyvena klestėdamas ir būna sveikas.“ Nuo 19 dinastijos ir vėliau šis terminas naudotas retkarčiais tik kaip „jo didenybė“.

Pagal senovės egiptiečių tikėjimą, faraonas buvo laikomas Saulės dievo Horo sūnumi ir vesdavo tik dieviškos kilmės žmogų (beveik visada savo seseris). Senojoje ir Vidurinėje karalystėje faraonai buvo garbinami kaip dievai, o nuo Naujosios karalystės laikų jų galia ir prestižas ėmė tirpti, galiausiai jie imti laikyti tik valdančiais šalį asmenimis.

Paskutinis tikras faraonas buvo Psametichas III (526–525 m. pr. m. e). Po jo valdę Persijos bei Makedonijos valdovai titulą „faraonas“ naudodavo tik kaip simbolinį galios demonstravimą.

## Vardai
Faraonas būdavo žinomas keliais vardais ir titulais:
* Horo vardas – seniausi žinomi faraonų vardai, naudoti nuo I-os dinastijos. Jie dažniausiai rašomi vertikaliai ir apibrėžti stačiakampiu. Virš vardo vaizduojamas dievas Horas, o apačioje – specialus ženklas, vadinamasis serechas;
* Nebti vardas – naudoti nuo I-os dinastijos. Prieš juos dedamas specialus simbolis, vaizduojantis Nebti (deivių Nekhbet ir Uadžet porą), reiškiantis „Abiejų žemių valdovas“;
* Auksinio Horo vardas – naudoti nuo III-os dinastijos. Prieš juos dedamas specialus simbolis, vaizduojantis Horą, tupintį ant Auksą vaizduojančio hieroglifo. Šis titulas turbūt skaitytas *Hor neb-taui* (*Ḥr-nb-tAw(j)*);
* Sosto vardas – naudoti nuo IV-os dinastijos. Šie vardai, žinomi kaip pagrindiniai, ir rašomi specialiuose rėmeliuose – kartuše. Prieš juos rašomi nendrės ir bitės hieroglifai. Titulas, skaitomas *nesut biti* (*nswt bjtj*), verčiamas „Tas, kuris valdo nendrę ir bitę“ (aliuzija į Aukštutinį ir Žemutinį Egiptą);
* Asmeninis vardas – rašomi nuo V-os dinastijos. Šie vardai rašomi kartuše, ir prieš juos dažniausiai rašomas specialus hieroglifas, vaizduojantis antį ir saulę. Titulas, skaitomas *sa Ra* (*sa-rA*), verčiamas „Ra sūnus (duktė)“.

## Daugiau
Egipto faraonų sąrašas
Individualioji psichologija

**Individualioji psichologija** – viena iš psichodinaminės psichologijos krypčių. Jos pradininkas yra Alfred Adler.

Individualioji psichologija remiasi prielaida, kad žmogaus asmenybės struktūros (individualybės) pagrindai, tam tikra gyvensena susiformuoja ankstyvojoje vaikystėje (iki 5 metų amžiaus) ir lemia visą vėlesnę jo psichinę raidą. Dėl savo fizinio ir psichinio nebrandumo vaikas išgyvena menkavertiškumo jausmą; norėdamas šį jausmą įveikti ir įtvirtinti save kaip asmenybę, individas pradeda kelti sau tikslus. Jeigu tikslai realūs – asmenybė vystosi normaliai, jeigu fiktyvūs – tampa neurotiška ir asociali.

## Individualioji psichologija
Adlerio asmenybės teorija yra teleologinė („psichinis gyvenimas yra determinuotas tų tikslų, kurių siekia žmogus“). Teigiama, kad kiekvieno žmogaus unikalumą nulemia socialinis kontekstas. Asmenybės raidai lemiamą reikšmę turi socialinė įtampa, patirta vaikystėje. Asmenybė formuojasi iki 5 metų, o vėliau tik tobulinama. Žmogus turi įgimtą sugebėjimą užmegzti kontaktą. Žmogaus tikslas – patenkinti šį įgimtą bendrumo jausmo poreikį. Problemų įveikai reikia išmokti bendradarbiauti su kitais. Kiekvienas žmogus yra kūrybingas, nėra griežtai priklausomas nuo aplinkos, gali kurti savo paties gyvenimą.

### Pranašumo siekimas
Mokslininkas teigia, kad **pranašumo siekimas** arba **galios troškimas** yra pagrindinis žmogaus veiklos motyvas. Jis įgimtas, bet žmonėms pasireiškia nevienodai, nes kiekvienas žmogus savo silpnumą išgyvena įvairiai ir tai atsiliepia žmogaus individualybei. Pranašumo siekimas – noras pasiekti gyvenimo idealą, siekimas sudėtingumo, intensyvesnio energijos panaudojimo, t. y. pastangos visą laiką ko nors siekti. Anot Adlerio, pranašumo siekimas yra dvejopo pobūdžio: ne tik savęs, bet ir visuomenės, kuriai žmogus priklauso, tobulinimas.

### Menkavertiškumas
Pagal Alfredą Adlerį kiekvienas turi įgimtą **menkavertiškumo jausmą** (negalime užaugti ir gyventi vieni, be kitų pagalbos). Menkavertiškumo jausmas žmogaus egzistavimui yra pageidautinas, nes savo silpnumą galima kompensuoti. Kompensacija A. Adleris vadina menkavertiškumo jausmo įveikimo procesą, kuris tampa negatyviu tik tuomet, kai perauga į menkavertiškumo kompleksą.

Menkavertiškumo kompleksas yra nekonstruktyvus menkavertiškumo/silpnumo kompensavimas: asmenybės pasyvumas, baikštumas, atsakomybės vengimas, savo galimybių neišnaudojimas.

### Gyvenimo stilius
Gyvenimo stilių sudaro pagrindinė savivoka, gyvenimo tikslas, pasaulėvaizdis ir elgesio modeliai įvairiose situacijose. Gyvenimo stilius susiformuoja per pirmuosius penkerius-šešerius metus, išlieka santykinai pastovus visą žmogaus gyvenimą.

## Šaltiniai
* 
* Adlerio teorijos įvadas / Eva Dreikurs Ferguson. – Alytus: Alytaus spaustuvė, 2000. – ISBN 9986-472-58-X

## Nuorodos
* Individualiosios psichologijos institutas
* Lietuvos individualiosios psichologijos draugija
* Tarptautinė individualiosios psichologijos asociacija 
* Tarptautinis Adlerio vasaros mokyklų ir institutų komitetas
Kauno gubernija

**Kauno gubernija** () – Rusijos imperijos administracinis-teritorinis vienetas 1843–1915 m. Centras – Kaunas. Buvo dabartinės Lietuvos centrinėje, vakarinėje ir šiaurinėje dalyje bei Baltarusijos šiaurės vakariniame pakraštyje. Gubernija įėjo į Vilniaus generalgubernatoriją. Plotas 38 400 km². Priklausė Rusijos imperijos nepramoninėms gubernijoms, žemės ūkio lygiu buvo viena pirmaujančių, gyventojai – vieni raštingiausių (1897 m. 55,3 proc.).

## Istorija

1842 m. gruodžio 30 d. pasirašytas Rusijos caro Nikolajaus I įsakymas, kuriuo siekiama subalansuoti Šiaurės vakarų gubernijas gyventojų ir ploto atžvilgiu, sudarant Kauno guberniją iš šiaurinių Vilniaus gubernijos apskričių (visų Raseinių, Šiaulių, Telšių, Upytės arba Panevėžio, Vilkmergės, Zarasų apskričių, dalies Kauno apskrities). Iš likusios dalies Kauno apskrities (iki Rumšiškių) buvo atkurta Trakų apskritis. Šis įsakymas įsigaliojo 1843 m. liepos 13 d. (pagal senąjį kalendorių – liepos 1 d.). Gubernija buvo Rusijos imperijos šiaurės vakarinėje dalyje.

Įkūrus guberniją, paskirtas Kauno gubernatorius, vicegubernatorius, gubernijos valdyba, finansų rūmai, prokuroras ir du striapčiai, sudarytas sąžinės teismas, visuomenės priežiūros prikazas, statybos komisija, paskirti gydymo valdybos inspektorius, gubernijos matininkas, miesto magistrato nariai (ratmanai ir burmistrai), mokyklų inspektorius, muitinės viršininkas, pasienio valdininkai, miesto viršininkas, miesto seniūnai, gubernijos bajorų vadas, policmeisteris, valstybės turtų apygardos viršininkas, girininkas, zemskinis teismas, apskaitos iždininkas. Kauno gubernija be pakeitimų išliko iki 1915 m.

|-
| 1857 || || 969.369 || ||
* 251 miestelis
* 25.465 kaimai
|-
| 1895 || || || 144 valsčiai ||
|-
| 1897 || || 1.544.564 || ||
|-
| 1913 || || 1.774.000 || ||
|-
| 1914 || 40.260 || 1.857.100 || 7 apskritys: Kauno apskritis, Panevėžio apskritis, Raseinių apskritis, Šiaulių apskritis, Telšių apskritis, Vilkmergės apskritis, Zarasų apskritis ||
|}

## Administracinis suskirstymas

Gubernija buvo sudaryta iš 7 apskričių, iki tol priklausiusių Vilniaus gubernijai:
* Kauno apskritis
* Novoaleksandrovsko apskritis (Zarasų, buvusi Breslaujos apskritis)
* Panevėžio apskritis (buvusi Upytės apskritis)
* Raseinių apskritis
* Šiaulių apskritis
* Telšių apskritis
* Vilkmergės apskritis

Bendrai apskritys užėmė 37 000 tūkstančius kvadratinių varstų (38 400 km²), buvo 830 tūkst. gyventojų. Didžiausios – Šiaulių apskrities – plotas 1897 m. buvo 6498 kvadratiniai varstai su 3937 gyvenamų vietovių, kuriose gyveno 239 000 gyventojų. 1913 m. buvo 141 valsčius, 936 seniūnijos, 9 miestai, 24 641 kitos gyvenvietės.

## Gubernatoriai

Per 74 metų laikotarpį (1843–1917 m.) iš viso pareigas ėjo 22 gubernatoriai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* 
* Gubernijos žemėlapiai
Meilė

**Meilė** – psichologinė, dvasinė būsena; tarpasmeninis jausmas, kuris reiškiasi tam tikrose situacijose kylančiomis ir kintančiomis susižavėjimo, džiaugsmo, baimės, nerimo, pavydo emocijomis. Viena iš esminių tarpusavio santykius ir savęs suvokimą lemiančių ir apibrėžiančių sąvokų.

Vienos psichologijos kryptys nepagrįstai pabrėžia biologinį, romantinį meilės pradą, kurį kursto geismas, lytinis potraukis, instinktyvus poreikis sukurti savo šeimą ir pratęsti savo giminę. Kitos kryptys nepakankamai įvertina šį pradą, traktavo meilę kaip taurų, dvasinį jausmą, išreiškiamą platoniškąja meile.

Pagal R. Sternberg trikampę meilės teoriją romantinė meilė turi tris dedamąsias: artimumą (atsivėrimas, dalinimasis mintimis ir emocijomis su kitu asmeniu); atsidavimą (sprendimas būti su vieninteliu žmogumi ir nekreipti dėmesio į kitus potencialius partnerius) bei aistrą (erotinis susidomėjimas ir artimi santykiai).

Neuromokslai atskleidė, kad susižavėjusio ir palaikančio ilgalaikius poros santykius  žmogaus smegenyse randama daugiau testosterono, estrogeno, dopamino, adrenalino, kortizolio, serotonino, oksitocino, vazopresino. Iš pradžių organizmas į įsimylėjimą reaguoja kaip į stresą. Tada išsiskiria adrenalinas ir kortizolis. Testerono ir estrogeno taip pat padaugėja įsimylėjus, serotonino ir vazopresino – esant tvirtiems ir ilgalaikiams santykiams.

Prieraišumo teorijos tyrimai rodo, kad suaugusiųjų romantinė meilė yra besitęsiantis prieraišumo procesas, kurio kokybė priklauso nuo asmens prieraišumo istorijos vaikystėje tarp jo ir jo globėjų. Motinos ir palikuonio santykis yra kertinis žinduolių gyvenime. Manoma, kad kai kurie biocheminiai mechanizmai atsakingi už pastarąjį ryšį evoliucijos eigoje buvo pasirinkti reguliuoti saitus ir tarp romantinių partnerių, globėjų bei šeimos narių, kitų socialinių tinklų.

Antikos filosofai skyrė aistringą (), draugišką, () šeimyninę, () ir dvasinę () meilę. Pastaroji paveikė krikščioniškąją meilės sampratą, kurioje išaukštinama meilė Dievui, pasireiškianti meile žmonijai bei Jo kūrinijai. Supriešinama su geismą keliančia, kančias nešančia meile.

Daugelyje religijų meilės sąvoka išreiškia tikinčiojo ryšį su dievybe ar religiniu mokytoju. Abraominių religijų (krikščionybės, judaizmo, islamo) pasaulėžiūroje meilė yra asmeninis santykis su Dievu. Hinduizme meilė pasireiškia kaip santykis su konkrečia dievybe, advaita vedantos tradicijoje – atmano susiliejimas su brahmanu. Budizme, džainizme, neigiančiuose konkretaus Dievo egzistavimą, meilė – žmogaus santykis su Visata. Bet kurios religinės tradicijos misticizmas meilę laiko vienio su dievybe ir visa kūrinija išgyvenimu.

## Išnašos
Priesagų medis

**Priesagų medis** () – paieškos algoritmuose naudojama duomenų struktūra. Priesagų medis gali būti sukurtas kiekvienai netuščiai simbolių eilutei (*T*). Jis turi vieną šaknį ir tiek lapų, kiek eilutėje yra simbolių. Lapai sunumeruoti nuo 0 iki n-1, lapo numeriui atitinkant vienos iš galimų priesagų pradžią eilutėje. Iš viso gali būti tiek priesagų, kiek eilutėje yra simbolių (visa eilutė irgi laikoma priesagos variantu).

Kiekvienai šakai ar lapui *i* priskirta tokia simbolių seka, jog einant taku nuo lapo *i* iki šaknies, perskaitoma (atvirkščia tvarka) priesaga nuo eilutės simbolio *T<sub>i</sub>* iki eilutės pabaigos. Nė viena šaka neturi dviejų kitų šakų ar lapų, kurių žymė prasidėtų tuo pačiu simboliu.

Priesagų medžio struktūra labai paranki įvairioms paieškoms eilutėje vykdyti. Tokie medžiai sėkmingai naudojami kuomet eilučių ilgis siekia daugelį milijonų simbolių (gyvųjų organizmų DNR sekos).

Trivialūs algoritmai priesagų medžiui sukurti reikalauja *O(n²)* operacijų ir bent kiek ilgesnėms eilutėms netinka. Bent du žinomi algoritmai (Ukkonen'o ir Weiner'io) sukuria priesagų medį naudodami tik *O(n)* operacijų. Priesagų medžiai naudojami vienoje populiariausių bioinformatikos programų BLAST.

**Pavydys:** sekos *NA <span style="color:gray;">NE</span>LABAI <span style="color:gray;">NE</span>GERAI* priesagų medis, kuriame atlikta fragmento *NE* paieška (sklaustuose nurodyti anksčiau minėti lapų numeriai). Matyti, jog abiem šios eilutės pasirodymams surasti pakako vos trijų algoritmo žingsnių, per kuriuos paaiškėjo, jog fragmentas pasirodo dukart (padėtys 3 ir 11). '$' žymi eilutės pabaigą ir šiame pavyzdyje laikomas specialiu simboliu.

Iš pavyzdžio galėtų atrodyti jog medžiui saugoti reikia daug daugiau atminties nei užėmė pradinis eilutės tekstas. Iš tiesų taip nėra, nes teskto fragmentai medyje kartojasi ir naudojant nuorodas juos galima įsiminti tik vienąkart.

## Šaltiniai