Spektrinė klasifikacija

**Spektrinė klasifikacija** astronomijoje – žvaigždžių skirstymas į grupes pagal spektruose stebimų cheminių elementų ir jų junginių sugerties linijų ar juostų gylius ir pločius. Iš jų galima nustatyti žvaigždės **spektrinę klasę** (temperatūrą), **šviesio klasę** (spindulį) ir **metalingumą** (sunkesnių nei vandenilis ir helis elementų kiekį). Dažniausiai naudojamos dvi žvaigždžių spektrinės klasifikacijos: Harvardo ir MK sistemos. Pirmoji yra vienmatė (klasifikuoja žvaigždes tik pagal temperatūrą), antroji – dvimatė (klasifikuoja pagal temperatūrą ir absoliutųjį spindesį).

## Harvardo spektrinė klasifikacija
Vadinamoji **Harvardo spektrinė klasifikacija** (vienmatė) skirsto žvaigždes į spektrines klases (O-B-A-F-G-K-M) tik pagal temperatūrą. **O** žvaigždės atitinka 60000K temperatūrą, **M** – 2000K. Harvardo klasifikacijos schemą (JAV observatorija) apie 1900 metus sukūrė ir išvystė Anė Kenon ir Edvardas Pikeringas. Kiekvienos spektrinės klasės viduje išskiriami poklasiai, numeruojami nuo 0 (karščiausi) iki 9 (šalčiausi objektai). Saulė yra klasifikuojama kaip G2 žvaigždė.

Norint lengviau atsiminti raidžių seką yra sugalvotos įvairios mnemoninės schemos. Pvz., angliškai – „**O**h **B**e **A** **F**ine **G**irl, **K**iss **M**e“, lietuviškai – „**O** **B**aby, **A**r **F**izikai **G**ali **K**rokodilus **M**ylėti“.

Tokio, atrodytų, netvarkingo raidžių išrikiavimo priežastis yra istorinė. Kuomet mokslininkai pradėjo klasifikuoti žvaigždes, jie pastebėjo, kad žvaigždės turi skirtingo stiprumo vandenilio linijas. Todėl jos buvo suskirstytos pagal vandenilio Balmerio serijos linijas nuo A (stipriausios) iki Q (silpniausios).
Tik gerokai vėliau pradėtos naudoti kitų elementų linijos (H ir K Ca, Na D, He). Po to buvo pastebėta, kad kai kurios klasės dubliuojasi ir jos buvo išmestos. Ir tik dar vėliau buvo aptikta, kad vandenilio linijų stiprumas priklauso nuo temperatūros.

O, B ir A spektrinio tipo žvaigždės dar kartais vadinamos „**ankstyvosiomis žvaigždėmis**“, o G, K ir M „**vėlyvosiomis žvaigždėmis**“. Toks supratimas yra atėjęs iš XX amžiaus pradžios, kuomet klaidingai buvo manoma, kad žvaigždės pradeda savo evoliuciją nuo karštų būsenų (ankstyvo tipo) ir vėliau palaipsniui aušta, evoliucionuodamos į „vėlyvo tipo“ žvaigždes.

## Jorko spektrinė klasifikacija – MKK sistema – MK sistema
1943 m. Viljamas Morganas, Filipas Kynanas ir Edita Kelman iš Jorko observatorijos (JAV) sudarė Saulės cheminės sudėties žvaigždžių klasifikacijos pagal spektrinių linijų intensyvumus ir pločius sistemą. Joje žvaigždei be **spektrinės klasės** dar priskiriama **šviesio klasė** (dvimatė klasifikacija). Jei spektrinė klasė charakterizuoja žvaigždės temperatūrą, tai šviesio klasė charakterizuoja žvaigždės spindulį. Pradžioje ši klasifikacijos sistema buvo vadinama **MKK sistema**, bet 1953 m. patikslinus klasifikacijos kriterijus, ją pradėta vadinti **MK sistema** (pagal Morgano ir Kynano pavardes).
 
Yra išskiriamos tokios šviesio klasės:
* 0 Hipermilžinės (pridėta vėliau)
* I Supermilžinės
** Ia šviesiausios supermilžinės
** Iab
** Ib mažiau šviesios supermilžinės
* II Šviesios milžinės
** IIa
** IIab
** IIb
* III Milžinės
** IIIa
** IIIab
** IIIb
* IV Submilžinės
** IVa
** IVab
** IVb
* V Pagrindinės sekos žvaigždės (nykštukės)
** Va
** Vab
** Vb
* VI Subnykštukės (naudojama retai)
* VII Baltosios nykštukės (naudojama retai)

Saulė yra pagrindinės sekos (V) žvaigždė.

## Spektriniai pekuliarumai
Šalia įprastinės spektrinės ir šviesio klasės astronomai dar naudoja papildomus simbolius.

## Šaltiniai