open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Johann Peter Frank

**Johanas Peteris Frankas** (1745 m. kovo 19 d. Vokietijos pietinio Pareinio krašte – 1821 m. balandžio 24 d.) – vokiečių medikas, Vilniaus universiteto profesorius.

Pradinį mokslą įgijo Lotaringijoje. Pirmuosius sąmoningus Johano Peterio Franko gyvenimo metus veikė prancūzų kultūra ir prancūzų kalba. Ikirevoliucinė Prancūzijos dvasia paliko Franko sieloje neišdildomus pėdsakus. Būdamas trečiojo luomo atstovas, jis vis dėlto nesilaikė tų idėjų, kurias parengė prancūzų revoliucija, ir kai ji įvyko, pats J. P. Frankas buvo jau atokioje Vokietijoje.

1804–1805 m. Vilniaus imperatoriškajame universitete dėstė fiziologiją, 1805 m. išvyko į Sankt Peterburgo Medicinos ir chirurgijos akademiją.

Vienas iš įdomiausių J. P. Franko charakterio bruožų buvo jo judrumas ir polinkis keisti gyvenamąsias vietas. 1766 m. baigęs universitetą, pakeitęs keletą miestų, Frankas apsigyveno Getingene, kur jis dirbo Medicinos fakulteto profesoriumi. Tačiau neišgyvenęs jame nei metų, jis persikraustė į Pavijos miestą Lombardijoje (šiaurės Italijoje). Lombardija tuomet priklausė Austrijos imperijai. Italijoje J. Frankas praleido beveik dešimt metų ir tik 1775 m. jis sutinka persikelti į Vieną ir dirbti Medicinos fakulteto profesoriumi ir Vienos miesto ligoninės direktoriumi. Iš esmės tai kulminacinis punktas J. P. Franko kaip gydytojo ir mokslininko karjeroje. Viena tuomet buvo vienu iš pripažintų Europoje medicinos mokslų centrų.

Į medicinos istoriją J. Frankas įėjo ne tiek už savo klinikinius darbus, kiek už originalios ligų profilaktikos sistemos sukūrimą. Šią sistemą jis pavadino „Medicinos policija“. Jis ją išdėstė savo šešių tomų darbe „System einer vollstandingen medizinischen Polizei“. Tai buvo J. P. Franko beveik pusę amžiaus užsitęsusios mokslinės veiklos išvada.

Medicinos mokslai, medikų paruošimas įvairiais Vilniaus universiteto laikotarpiais iš pradžių irgi rėmėsi žinomais, iš užsienio atvykusiais medicinos darbuotojais, mokslininkais. Daugumas jų daug jėgų skyrė medicinos mokslų kėlimui, sveikatos apsaugos įstaigų organizavimui, medicinos mokslų kėlimui, sveikatos apsaugos įstaigų organizavimui, medicinos kadrų ruošimui, pažangių švietimo minčių skleidimui, kovai su prietarais, tamsa. Kai kurie dėl obskurantizmo šalininkų, klerikalinių sluoksnių puolimo turėjo net išvykti iš šalies, palikę pradėtą darbą. Tokių medicinos kultūros nešėjų tarpe Vilniaus švietimo apygardoje ir už jos ribų buvo Johanas Peteris ir jo sūnus Jozefas Frankas.
Jonas Januitis

**Jonas Januitis** (1925 m. lapkričio 24 d. Kivyliuose, Akmenės valsčius – 2003 m. balandžio 15 d. Vilniuje) – sovietinis veikėjas, žurnalistas.

## Biografija

1942–1944 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos karys. 1944 m. gegužės-liepos mėn. „Kęstučio“ sovietinių partizanų būrio partizanas, žvalgas. 1947 m. baigė Centrinę komjaunimo mokyklą prie VLKJS CK. 1949–1952 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redaktorius. 1953–1957 m. LSSR Ministrų tarybos radijo komiteto, 1957–1987 m. LSSR Ministrų tarybos radijo ir televizijos komiteto pirmininkas. 1975 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas.

1945–1989 m. SSKP narys. 1964–1989 m. LKP CK narys. 1963–1990 m. LSSR AT deputatas.

## Bibliografija
* Užvakar ir šiandien: 35 metai eterio tarnyboje: atsiminimai. – Vilnius: Rosma, 1998. – 423 p.

## Šaltiniai
Sada (Majotas)

**Sada** () – gyvenvietė ir savivaldybė vakarinėje Prancūzijos valdomos Majoto salos dalyje. Yra Mozambiko sąsiaurio pakrantėje, į pietvakarius nuo sostinės Mamudzu. 8,0 tūkst. gyventojų (2007 m.). Miestas įsikūręs kalvos pašlaitėje prie šiaurinio Čikoni įlankos kranto. Klimatas tropinis.

Sada – antras pagal dydį salos miestas ir islamo centras. Dauguma gyventojų yra arabų kilmės. Yra 4 pradinės mokyklos, kolegija ir licėjus.
Jay Spearing

**Džėjus Spyringas** (; g. 1988 m. lapkričio 25 d. Liverpulyje) yra anglų futbolininkas (saugas), žaidžiantis Liverpool FC.

Spearing buvo Liverpulio U-18 kapitonas, su kuriuo komanda laimėjo FA jaunimo taurę, 2007 metais. 2007 m. vasarą pradėjo treniruotis Melvude su Liverpulio pagrindine sudėtimi. Dublerių komandai padėjo laimėti nacionalinę lygą, 2007–2008 metų sezone.

Pagrindinėje sudėtyje debiutavo 2008 m. gruodžio 9 d., UEFA Čempionų lygos metu prieš PSV Eindhoven, rungtines laimėjus 3-1.

## Nuorodos

* Apie žaidėją oficialiame klubo puslapyje (Anglų kalba)
Gonderas

**Gonderas** () – miestas Etiopijoje, buvusi Begemderio provincijos sostinė. Gonderas yra Amharų regione, į šiaurę nuo Tanos ežero ir į pietvakarius nuo Simieno kalnų.

2005-ųjų metų duomenimis Gondere gyveno 194 773 gyventojai (97 625 vyrai ir 97 148 moterys), 1994-aisiais šiame mieste gyveno 112 249 gyventojai (51 366 vyrai ir 60 883 moterys).

## Istorija

Iki XVI amžiaus Saliamonidų dinastijos imperatoriai neturėjo pastovios sostinės, įsirenkdavo laikinas stovyklas, gyvendavo palapinėse ir prastėjant gyvenimo sąlygoms keldavosi vis į kitas vietas.

Nuo 1559-ųjų Etiopijos valdytojai vis daugiau laiko liūčių sezonu praleisdavo prie Tanos ežero ir po kurio laiko ten įsikūrė miestai: Emfrazas, Ayba, Gorgora ir Dankazas.

Gonderas įkurtas imperatoriaus Fasilideso apie 1635 metus ir išaugo kaip žemės ūkio ir prekybos miestas. Pagal prietarus sostinės pavadinimas turėjo prasidėti raide „G“. XVII amžiuje mieste jau gyveno daugiau nei 60,000 gyventojų.

Gonderas buvo Etiopijos sostine iki 1855 metų, kol Tevodrosas II perkėlė sostinę į Magadalą. 1864, 1866, 1887–1888 metais Gonderas buvo niokojamas, plėšiamas.

1936 metais, Italijos karalystei užėmus Etiopiją, Gonderas buvo okupuotas italų. Vykstant Antrajam Pasauliniam karui Gonderas italams tarnavo kaip karinis centras prieš britų pajėgas kaimyniniuose miestuose.

Baigiantis Etiopijos pilietiniam karui (1974–1991), Gonderas buvo užimtas Etiopijos Žmonių Revoliucinio Demokratinio Fronto.

## Lankytinos vietos

Gonderas tradiciškai suskirstytas į kelis kvartalus: Addis Alem, Kayla Meda, Abun Bet, Quagn Bet. Gonderas taip pat žymus tuo, jog turi 44 bažnyčias, daugiau nei bet kuris kitas Etiopijos miestas.

Modernusis Gonderas yra mėgstamas turistų dėl vaizdingų „Fasil Ghebbi“ pilies griuvėsių. Žymiausi miesto statiniai: „Fasilides“ pilis, „Iyasu“ rūmai, „Dawit“ salė, „Mentewab“ pilis, taip pat miestas pasižymi nuostabiomis arklidėmis ir biblioteka.

Miesto centre dauguma pastatų išlikę nuo italų okupacijos laikų(ketvirtajame – penktajame dešimtečiuose), jie visiškai atitinka to laiko italų stilių.
Barzdaskutys

**Barzdaskutys** (**cirulninkas**, nuo ) – istorinė amatininko profesija. Barzdaskučio veiklos sritys – kūno priežiūra, medicina (pvz., chirurgija; tiesa, savamokslė, primityvi).

= Barzdaskutys-chirurgas =
**Barzdaskučiai-chirurgai** (**kirpėjai-chirurgai**, **cirulninkai**) – viduramžių medicinos darbuotojų luomas. Tai nebuvo tikrieji gydytojai, nes neturėjo aukštojo ar bet kokio mokslinio išsilavinimo. Jie gydydavo paprastus gyventojus. Daugiausia užsiiminėjo primityvia chirurgija, statė taures, valydavo vidurius, nuleisdavo kraują, gydė ir siuvo paviršines ir gilesnes žaizdas, atstatydavo išnarintus sąnarius, sudėdavo lūžusius kaulus. Neatlikinėjo tik išvaržos, kataraktos, ir šlapimo pūslės akmenų šalinimo procedūrų, nes tai atlikdavo specializuoti gydytojai.

= Lietuvoje =
1509 m. Lietuvoje buvo patvirtintas barzdaskučių – chirurgų cecho statutas. Vėliau paplito toks cechas vadinosi „Vilniaus chirurgijos brolija“. Surašyti įstatai, kuriais nustatomi tarpusavio santykiai, cecho narių kategorijos, teisės ir pareigos, profesinės etikos taisyklės.

## Grupės

Buvo 3 cirulninkų grupės:
* „masteriai“ (mokytojai),
* pavaduotojai (pagalbininkai),
* mokiniai.

## Reikalavimai stojant į cechą
Kandidatas į mokinius, būtinai vyras, ne pirtininkų vaikas, turi mokėti pagaląsti chirurginius įrankius, gaminti tam tikrus tepalus, mostis: rusišką ir rudą, miltelius sulaužytiems kaulams gydytis. Kiek vėliau reikėjo atsakyti į klausimus apie žaizdų, opų, išnarinimų ir lūžių gydymą. Iš pradžių mokinys gyvena pas „masterį“ kaip padėjėjas, sumoka mokestį ir galiausiai iškelia pietus mokytojo šeimai. Po 3 metų mokinys tapdavo pameistriu, dar vėliau jis tapdavo „masteriu“ (po metų menkai apmokamo darbo pas „masterį“ ir profesinio egzamino).

Vilniaus chirurgų cechas gyvavo iki 1893 m., kai Rusijos imperijoje likviduojama cechinė amatininkystė. Tiesa, cechas buvo išlaikęs tik pavadinimą, nes kai VU Medicinos fakultetas (įkurtas 1781 m.) pradėjo rengti ne tik vidaus ligų gydytojus, bet ir chirurgus, cecho reikšmė labai sumenko. Cechas dar mėgino savo narius apmokyti, bet vis tiek atsiliko nuo fakulteto auklėtinių, todėl visuomenės akyse jie beliko tik paprasti kirpėjai. Nariai dar kurį laiką dirbo atokesnėse vietovėse, kur trūko gydytojų ir felčerių.

= Šaltiniai =
* Aurimas Andriušis. „Lietuvos medicinos istorijos apybraiža“, 2006 VUL Vilnius.
Kuikurai

**Kuikurai** – Pietų Amerikos indėnų gentis, gyvenanti Brazilijoje, Mato Groso valstijoje, aukštutiniame Šingu upės baseine. Priskiriami šingu gentims. Kalba karibų šeimai priklausančia kuikurų kalba. Gentį sudaro ~500 žmonių, gyvenančių trijuose kaimuose: *Ipatse* (pagrindinis kaimas), *Ahukugi* ir *Lahatuá*. Dar apie 50 kuikurų gyvena aravakų *Yawalapiti* kaime prie Tuatario upės žiočių.

Kaimą sudaro didelė aikštė, o namai išdėstyti jos pakraščiuose. Aikštės centre atliekamos ceremonijos, ritualai, čia stovi pastatas, kuriame saugomi tam reikalingi atributai (fleitos, kaukės). Namai dideli, sudėtingos architektūros. Gyvenami vienos ar daugiau išplėstinių šeimų.

Kuikurai verčiasi daugiausia manijokų auginimu ir žvejyba, užsiima rankiojimu. Turi išvystytą pynimo amatą.

Tikėjime vyrauja šamanizmas.

## Šaltiniai
* Max Planck psicholingvistikos institutas
Digital object identifier

**Digital object identifier** (**DOI**, ) – nuolatinis skaitmeninis identifikatorius, suteikiamas objektui (tiksliau – intelektinės nuosavybės objektui) ir naudojamas jam skaitmeninėje erdvėje identifikuoti. DOI yra nepriklausomas nuo objekto vietos ir aprašo, kur tas objektas ar informacija apie jį gali būti rasta internete. Informacija apie tą objektą gali kisti, tačiau DOI vardas nekinta. Vienas populiariausių DOI pritaikymų – skaitmeninio identifikatoriaus suteikimas moksliniams straipsniams.

DOI identifikatorių sistema paremta rankenėlių sistema, kuri padeda suteikti unikalų skaitmeninį identifikatorių komerciniams skaitmeniniams leidiniams.

Sistemą prižiūri ir skaitmeninius identifikatorius priskiria Tarptautinis DOI fondas (), kurį sudaro atviros narystės konsorciumas iš komercinių ir nekomercinių partnerių. DOI yra registruotas šio fondo prekės ženklas.

DOI sistema panaši į Uniform Resource Name (URN) ir Persistent Uniform Resource Locator (PURL) sistemas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficialus DOI tinklalapis 
* DOI paieškos sistema
Naudota knyga

**Naudota knyga** – knyga, anksčiau turėjusi kitą savininką. Dažniausiai, tai būna bibliotekos ir ar privatūs asmenys.

Paprastai naudotos knygos atsiranda rinkoje, kuomet jos yra parduodamos arba atiduodamos į perskaitytų knygų knygyną.

Kai kuriuose naujomis knygomis prekiaujančiuose knygynuose taip pat parduodamos ir naudotos knygos. Ir atvirkščiai, kai kurie perskaitytų knygų knygynai prekiauja ir naujomis knygomis. Nors knygos autorius ar leidėjas negauna finansinės naudos iš naudotos knygos pardavimo, tokia prekyba padeda išlaikyti apyvartoje senas knygas. Perskaitytų knygų knygyne galima aptikti labai senų, retų, antikvarinių knygų arba knygų, kurių tiražas yra pasibaigęs.

Paprastai parduodamos knygos egzempliorius būna gerokai panaudotas, jame gali būti pabraukimų arba žymėjimų. Tokia knyga paprastai tinka skaitymui, bet ne kolekcionavimui. Pastarasis terminas vartojamas naudotų knygų versle ir nurodo mažą knygos vertę kolekcininkams, tačiau kartu ir jos pakankamai gerą būklę, tinkamą pirkėjui, kurio tikslas – perskaityti knygą. Skaitymui skirtos knygos egzempliorius tradiciškai kainuoja mažiau, nei kolekcinė knyga.
## Išnašos
Kopėčios

**Kopėčios** – vertikalus ar nuožulnus įtaisas laipiojimui, kurio esminė dalis yra vertikaliai (ar nuožulniai) išdėstytos pakopos ar skersiniai.

Pagal konstrukciją kopėčios būna:
* kietosios, kurių skersiniai (pakopos) būna įtvirtinti tarp dviejų strypų:
** fiksuotosios kopėčios – pritvirtintos prie sienos ar panašaus paviršiaus:
*** avarinės kopėčios () ar gaisrinės kopėčios () – pritvirtintos prie pastato sienos, skirtos tam, kad jomis būtų galima nulipti gaisro atveju.
*** stogo kopėčios – pritvirtintos prie stogo, kuriomis prireikus galima užlipti ant stogo, pvz., remonto darbams, pasiekti kaminą.
*** baseinų kopėtėlės – pritvirtintos prie maudymosi ae plaukimo baseino sienelės, kuriomis išlipama iš baseino.
** kilnojamos kopėčios – pritaikytos perkelti į kitą vietą.
*** pristatomos kopėčios – skirtos atremti į sieną, stulpą ar panašią kietą atramą.
**** šturmo kopėčios – apsiaustyse naudotos kopėčios, skirtos pastatyti prie šturmuojamos tvirtovės sienų kariams užlipti.
*** kablinės kopėčios – kopėčios su kabliais viršuje, kuriais kopėčios užkabinamos už palangės. Naudojamos gaisrininkų lipti daugiaaukščio pastato siena.
*** kopėčios su atrama, skečiamosios kopėčios () – kopėčios, kurios su atrama sudaro A pavidalo figūrą.
**** sodo kopėčios – paprastai naudojamos vaisiams skinti, lajai formuoti ir pan.
**** dažytojų kopėčios – naudojamos luboms dažyti ir pan.
*** dvipusės kopėčios – irgi A pavidalo, bet jų abi pusės turi pakopas, todėl abiejomis pusėmis galima lipti.
** automobilinės kopėčios – automobilis, kurio kėbule sumontuotos išstumiamosios ilgos kopėčios.
*** gaisrininkų automobilinės kopėčios – skirtos naudoti gaisrininkams. Šiuolaikinės turi turėkliukus ir laiptelių formos pakopas.
* virvinės, kurių skersiniai būna įtvirtinti tarp dviejų virvių (ar lynų, grandinių)
Kopėčioms artima konstrukcija yra tvirtame paviršiuje įtvirtinų pakopų, kuriomis lipama kaip kopėčiomis, eilė.


File:A rised hide closed quadrat.jpg|Fiksuotos kopėčios į bokštelį
File:Leiter Steineberg.JPG|Fiksuotos kopėčios lipti į uolą
File:Fahrbare Fassadenleiter 02.jpg|Fiksuotos avarinės kopėčios
File:Hook ladder.png|Kablinės gaisrininkų kopėčios
File:Sparendach von innen 2.JPG|Pristatomos bibliotekinės kopėčios
File:Keukentrapje.jpg|Atraminės kopėčios
File:Step-ladder.JPG|Dvipusės kopėčios
File:Bundesarchiv Bild 102-13216, Feuerwehrmann auf Leiter.jpg|Gaisrininkų automobilinės kopėčios
File:DL 16-4 Iveco LFS Loy.jpg|Laiptų tipo automobilinės gaisrininkų kopėčios
File:Scala jordan.JPG|Virvinės kopėčios turistų trasoje
Nyredhaza

**Nyredhaza** − Vengrijos miestas šiaurės rytuose, 50 km į šiaurę nuo Debreceno; Sabolčo-Satmaro-Berego apskrities (*medės*) centras. Tai septintasis pagal dydį Vengrijos miestas. Apie 50 km į šiaurės rytus ir 50 km į pietryčius nuo miesto eina Ukrainos ir Rumunijos valstybinės sienos.

## Istorija
Nyredhaza pirmą kartą paminėtas 1209 m. XV a. viduryje miesto gyventojų skaičius siekė 400 žmonių. XVI a. miestą sugriovė turkai, tačiau XVII a. viduryje miestas vėl atgimė. 1786 m. Nyredhazoje jau gyveno 7,5 tūkst. gyventojų. Dauguma jų buvo iš Slovakijos atvykę kolonistai.

## Sportas
* Nyíregyháza Spartacus FC (futbolo klubas)
* „Városi“ stadionas.

## Lietuviai

Nyredhazoje virš 30 m. gyveno keliautojas fotografas Paulius Normantas (1948–2017 m.).

## Nuorodos
* Oficiali miesto svetainė (vengrų k.)
Luidoras

**Luidoras** ( 'auksinis liudvikas') – XVII–XVIII a. Prancūzijos aukso moneta. Monetos buvo pavadintos pagal karaliaus Liudviko portretą ant monetos. Kitoje pusėje – karališkasis Prancūzijos herbas.

## Liudviko XIII luidorai
Pirmieji luidorai nukaldinti 1640 m. valdant Liudvikui XIII. Luidorai pakeitė iki tol apyvartoje buvusius frankus, kurie cirkuliavo nuo karaliaus Jono II Gerojo laikų. Naujųjų monetų pavyzdžiu buvo ispaniški dublonai, kurie Prancūzijoje buvo vadinami *[[pistolis|pistoliais]]*. Ilgą laiką *luidoras* ir *pistolis* buvo sinonimai.

Luidorus kaldino iš 917 prabos aukso, monetos skersmuo buvo 26 mm, masė – 6,751 g.
Luidorų nominalai buvo 1/2 (*demi – louis d’or*), 1, 2, 4, 8, 10 luidorų.

To meto mažesnės vertės monetos buvo:
* sidabrinės monetos – ekiu (*écu*; kartais vadinti *louis d’argent* 'sidabrinis liudvikas'), kaldinti ir ½, ¼ ir ⅛ écu nominalų (60, 30 ir 15 solių)
* varinės monetos – soliai ir denjės.

## Luidorai vėliau
XVIII a. pradžioje luidoro masė padidėjo iki 8,158 g. Vėliau masė ir skersmuo irgi keitėsi. Sunkiausi luidorai buvo 9,79 g masės. Luidorų išvaizda buvo gana įvairi.

Luidorus kaldino iki Didžiosios Prancūzijos revoliucijos, kai buvo pereita prie dešimtainės pinigų sistemos. 1795 m. pagrindiniu piniginiu vienetu tapo frankas.
Luidoro tipo monetas (20 frankų) Prancūzija kaldino iki 1803 m., kuomet ėmė kaldinti napoleondorus. Nedaug luidorų nukaldino po Burbonų restauracijos, valdant Liudvikui XVIII,

## Kanados „luidorai“
1725 m. liepos mėn. iš Prancūzijos karinis transporto laivas „Chameau“, ginkluotas 44 patrankomis, išvyko į Kvebeką. Jis vežė tuzinus aukštų karininkų ir valdininkų bei brangiųjų metalų krovinį. 1961 m. naras Aleksas Stormas (*Alex Storm*) aptiko jūros dugne išsimėčiusias patrankas. 1965 m., po kelerius metus trukusių paieškų, buvo aptiktas auksas, kurį vežė laivas.
Kanados Karališkoji monetų kalykla (*Royal Canadian Mint*) šiam įvykiui pažymėti 2006 m. spalio mėn. išleido 1/25 uncijos masės aukso monetą iš 99,99 % grynio aukso. Šios 1 Kanados dolerio nominalo monetos tiražas buvo 10 000 egzempliorių.
Ši kolekcinė moneta vadinama *Gold Louis* 'aukso liudvikas', jos masė – 1,555 g, o skersmuo – 14,1 mm.


File:Louis XIII Gold.jpg|Liudviko XIII luidoras
File:Louis XV Gold.jpg|Liudviko XV luidoras


## Nuorodos
Sėkešfehėrvaras

**Sėkešfehėrvaras** () − miestas Vengrijos vakaruose, 65 km į pietvakarius nuo Budapešto; Fejėro apskrities (*medės*) centras. Sėkešfehėrvaras yra svarbus geležinkelio mazgas.

## Istorija

Sėkešfehėrvaras buvo įkurtas 972 m. Miestą įkūrė Arpado anūkas − kunigaikštis Geza. Pirmasis rašytinis miesto paminėjimas datuojamas 1009 m. Viduramžiais Sėkešfehėrvaras buvo svarbiausias Vengrijos miestas; čia buvo karalių rezidencija. Mieste buvo karūnuoti 37 karaliai ir 39 karalienės. 15 Vengrijos valdovų yra palaidoti Sėkešfehėrvare. Turkų valdymo laikais miestas buvo žinomas kaip *Belgradas* arba *Istolni Belgradas*. 1688 m. miestas išsilaisvino iš turkų jungo. XVIII a. pradžioje Sėkešfehėrvaras buvo atstatytas; jo architektūroje ėmė dominuoti austriškasis barokas. 1777 m. miestas tapo vyskupo rezidencija. Iki XIX a. gyventojų skaičius perkopė 12 000.

## Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Sėkešfehėrvaras yra užmezgęs partnerystės ryšius:
*  Alba Julija, Rumunija
*  Birmingamas, JAV
*  Blagojevgradas, Bulgarija
*  Bratislava, Slovakija
*  Čentas, Italija
*  Čorlis, Anglija
*  Kemis, Suomija
*  Kodžaelis, Turkija
*  Luhanskas, Ukraina
*  Opolė, Lenkija
*  Sarivonas, Šiaurės Korėja
*  Švabiš Gmiundas, Vokietija
*  Zadaras, Kroatija

## Sportas
* Mieste veikia 1941 m. įkurtas futbolo klubas FC Videoton. Sėkešfehėrvare taip pat labai populiarus ir ledo ritulys, kurio klubas *Alba Volán Székesfehérvár* yra 13 kartų tapęs Vengrijos ledo ritulio čempionu.

## Nuorodos
* Oficiali miesto svetainė  (anglų, vengrų, vokiečių k.)
Drūstėnai

**Drūstėnai** – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Švenčionėlių. 

## Istorija

XX a. pradžioje kaimas buvo Švenčionių apskrities Mikalavo valsčiuje. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai, Vilniaus vaivadijai, Švenčionių apskričiai, Švenčionių valsčiui.

Nuo 1895 m. iki XX a. aštuntojo dešimtmečio pro kaimą driekėsi siaurasis Panevėžio–Pastovių geležinkelis, stodavo keleiviniai traukiniai. Darbams į buvusį Drūstėnų dvarą traukiniu iš Švenčionių buvo atvežami kaliniai.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Adomiškė

**Adomiškė** – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių, 1 km į šiaurę nuo Stanislavavo. Rytuose telkšo Ilgio ir Vystučio ežerai.

## Etimologija
Pavadinimas kilęs nuo vardo *Adõmas*.

## Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Švenčionių apskrities Švenčionių valsčių, buvo Pašaminės dvaro valda. Tarpukariu priklausė Lenkijai.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Lakaja (Švenčionys)

**Lakaja** – kaimas Švenčionių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, 11 km į pietvakarius nuo Labanoro, prie Lakajos upės. Seniūnaitijos centras. Šiaurinėje kaimo dalyje išlikęs Rašios dvaras. Kaimą supa Labanoro giria (Rašios, Baranavos, Juodinėnų miškai), tuojau į vakarus prasideda Juodųjų Lakajų ežeras. Keliai į Labanorą, Antalakają, Joniškę, Imuliškį, Januliškį, Kertuoją.

## Istorija

Lakaja minima nuo 1496 m.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Karolis II

**Karolis II** tai:
* Karolis II Plikagalvis (823 – 877), Vakarų Frankų karalius ir Šventosios Romos imperatorius;
* Karolis II (Neapolis) (1248 – 1309);
* Karolis II (Alansonas) (1297 – 1346);
* Karolis II (Navaras) (1332 – 1387);
* Karolis II (Lotaringija) (1390 – 1431);
* Karolis II (Burbonas) (1434 – 1488);
* Karolis II (Savoja) (1489 – 1496);
* Imperatorius Karolis V (1500 - 1558) taip pat žinomas kaip Burgundijos grafas Karolis II;
* Karolis II (Austrija) (1540 – 1590);
* Karolis II (Anglija) (1630 – 1685), Anglijos, Škotijos ir Airijos karalius;
* Karolis II, Elector Palatine (1651-1685);
* Karolis II Pamišėlis (1661 – 1700), Ispanijos karalius;
* Imperatorius Karolis VI (1685 – 1740), taip pat žinomas kaip Bohemijos karalius Karolis II;
* Karolis II (Farma) (1799-1883);
* Karolis II (Rumunija) (1893 – 1953).
Kaltūnas

**Kaltūnas** () – labai stipriai susivėlę, neiššukuojami plaukai.

## Istorija

Viduramžiais ir iki pat XX a. buvo paplitęs tarp varguomenės ir tarp labai pasiturinčių gyventojų, nes jie nešiodavo perukus, kad paslėptų utėlėtumą.

Iki 1876 m., kai Vilniaus medicinos draugija (VMD) buvo paskelbtas kaltūno kaip ligos egzistavimas, buvo manoma, kad tai užkrečiamoji endeminė liga. Už geriausią kaltūno teorijos išaiškinimą Henrikui Dobržickiui buvo paskirta 500 rublių premija. Nuo tada imtasi priemonių likviduoti kaltūną.

Aktyvių kovos su kaltūnu priemonių XIX a. II pusėje ėmėsi jaunas gydytojas Zenonas Civinskas, padedamas kitų savo kartos gydytojų. Kaltūnai nukirpti keletui šimtų Vilniaus ir gretimų vietovių gyventojų. Teigiama, kad Lietuvoje po Antrojo pasaulinio karo kaltūnai, nors ir reti, dar nebuvo galutinai išnykę (dažnesni Vilniaus krašte), tačiau XX a. vid. jų nebeliko. Tai lėmė pagerėjusi sanitarinė kultūra ir higiena.

## Priežastys
Kaltūnas išsirutuliodavo dėl per mažos plaukų priežiūros. Nešukuojami plaukai negrįžtamai susipainiodavo ir susiveldavo, susidarydavo dvokianti ir šlapia masė. Kartais netgi suaugdavo keratino skaidulos ir visa galva pasidarydavo kraujuojanti su pūliais.

## Išnašos
Sombathėjus

**Sombathėjus** − miestas Vengrijos vakaruose, 10 km į rytus nuo valstybinės sienos su Austrija; Vašo apskrities (*medės*) centras. Mieste yra Savarijos muziejus (senovės romėnų liaudies menas, paveikslų galerija). Architektūros paminklai: Izidės šventyklos (II a. pab. − III a. pradžios reljefai), Šv. Kvirino bazilikos griuvėsiai, barokiniai vyskupo rūmai. 

## Istorija
Sombathėjus − seniausias Vengrijos miestas, įkurtas romėnų dar 45 pr. m. e. metais. Tuo metu jis vadinosi ***Savarija*** ir buvo Panonijos provincijos sostine. Mieste buvo pastatyta imperatoriaus rezidencija, pirtys ir amfiteatras. 458 m. Savariją sugriovė stiprus žemės drebėjimas.

## Miestų partnerystė
* Ferara (Italija)
* Joškar Ola (Rusija)
* Kaufboirenas (Vokietija)
* Lapenranta (Suomija)
* Mariboras (Slovėnija)
* Ramat Ganas (Izraelis)

## Sportas
;Futbolas
* Szombathelyi Haladás FC
* Szombathelyi AK
* Viktória FC-Szombathely – moterų futbolo klubas; Vengrijos čempionės.

;Krepšinis
* Sombathėjaus Falco

## Nuorodos
*Oficiali miesto svetainė  (vengrų k.)
Žvyriškės

**Žvyriškės** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, giliai Nemenčinės miškuose, 2,5 km į šiaurės rytus nuo Miškonių, 3 km į šiaurę nuo Balžio Šilo (Vilnius). Pasiekiamas miško keliukais nuo plento , Bezdonių bei Baronų.

## Istorija

Ilgą laiką Žvyriškės buvo negyvenamos. Likusios 2 sodybos. Nuo 2002 m. gyvena 2 šeimos.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Georges Jacques Danton

**Žoržas Žakas Dantonas** (; 1759 m. spalio 26 d. – 1794 m. balandžio 5 d.) – Didžiosios Prancūzų revoliucijos veikėjas.

## Biografija

Paryžiuje įgijo juridinį išsilavinimą, vertėsi advokato praktika. 1787–1789 m. buvo karališkojo teismo advokatas.

Prasidėjus revoliuciniams įvykiams, aktyviai įsitraukė į politinę veiklą, formatavo Kordeljerų klubo darbą. 1791 m. suartėjo su Jakobinais, tais pat metais tapo Prancūzijos komunos prokuroro pavaduotoju. 1792 m. priklausė monarchijos nuvertinimą inicijavusių asmenų grupei.

Paskelbus respubliką, paskirtas teisingumo ministru. Organizavo jaunos respublikos gynybą nuo kaimyninių valstybių agresijos. Jo pasiūlymu įsteigtas Revoliucinis tribunolas. 

1792 m. vadovavo Visuomenės gelbėjimo komitetui. Išreikšdamas dešiniųjų Jakobinų nuostatas, pasisakė prieš revoliucijos plėtimą už Prancūzijos sienų, stengėsi pasirašyti taikos sutartis su Didžiąja Britanija, Prūsija, kritikavo M. Robespjero šalininkų revoliucijos plėtimo programą.
1794 m. balandžio 5 d. nesutarimai su M. Robespjeru baigėsi pralaimėjimu. Žoržą Dantoną ir 13 jo šalininkų Revoliucinis tribunolas nuteisė giljotinuoti.

## Nuorodos
* Rinktinės Ž. Dantono kalbos  (rusų k.).
Pilypas III

**Pilypas III** tai:

* Pilypas III (Makedonija) (~ 359–317 m. pr. m. e.);
* Pilypas III (Prancūzija) (1245–1285);
* Pilypas III (Navaras) (1328–1342);
* Pilypas III (Tarantas) (1364–1373);
* Pilypas III (Burgundija) (1419–1467);
* Pilypas III (Ispanija) ir Pilypas II (Portugalija) (1578–1621);
* Pilypas IV (Ispanija) ir Pilypas III (Portugalija) (1605–1665).
Karolis I

**Karolis I** tai:
* Karaliai:
** Karolis Didysis, Karolis I, Šventosios Romos imperatorius (742–814);
** Karolis I (Anglija) Anglijos, Škotijos ir Airijos karalius (1600–1649);
** Imperatorius Karolis V taip pat žinomas kaip Ispanijos karalius Karolis I (1500–1558);
** Karolis I (Rumunija) (1839–1914);
** Karolis I (Sicilija) (1226–1285);
** Karolis I (Portugalija) (1863–1908);
** Karolis I (Vengrija) (1288–1342);
** Karolis IV Liuksemburgietis, taip pat žinomas kaip Bohemijos karalius Karolis I, (1316–1378);
* Kiti:
** Karolis I (Lotaringija) (953–993);
** Karolis I (Flandrija) (1080/86–1127);
** Karolis I (Burbonas) (1401–1456);
** Karolis I (Savoja) (1482–1490);
** Karolis III Ispanas taip pat žinomas kaip Farmos kunigaikštis Karolis I (1731–1735);
** Karolis I (Austrija) taip pat žinomas kaip Vengrijos karalius Karolis IV (1887–1922).
Vengrijos regionai

Vengrija padalinta į septynis regionus, kurie atitinkamai skirstomi į smulkesnius administracinius vienetus − *medes*.





* Į Centrinės Vengrijos regioną įeina Pešto medė.
* Į Šiaurės Vengrijos regioną įeina Boršodo-Abaujaus-Zemplėno, Hevešo, Nogrado medės.
* Į Pietų Alfeldo regioną įeina Bač Kiškūno, Bėkėšo, Čongrado medės.
* Į Šiaurės Alfeldo regioną įeina Haidū Biharo, Jaso-Nadkuno-Solnoko, Sabolčo-Satmaro-Berego medės.
* Į Centrinį Padunojaus krašto regioną įeina Komaromo-Estergomo, Fejėro, Vesprėmo medės.
* Į Pietų Padunojaus regioną įeina Baranios, Šomodžio, Tolnos medės.
* Į Vakarų Padunojaus krašto regioną įeina Dėro-Mošono-Šoprono, Vašo, Zalos medės.
Konsepsion de Buena Esperansa

**Konsepsion de Buena Esperansa** () arba **Konsepsion del Bermechas** (*Concepción del Bermejo*) – buvęs ispanų kolonizatorių miestas Pietiniame Čiake, dabartinės Argentinos Čiako provincijoje, Impenetrable regione. Gyvavo tarp 1585 ir 1632 m. Miestas įkurtas strateginiame kelyje tarp Asunsjono ir Tukumano, *senda macomita* take, jungusiame Bermecho ir Salado upes. Veikė enkomjendos sistema: plantacijose auginta medvilnė, tiekiamas vaškas, vystyta prekyba. Regione gyveno skirtingų grupių, klajokliškos, nuožmios indėnų gentys, todėl jų evangelizacija ir adaptavimas prie žemės ūkio darbų buvo sunkus. 1631 m. indėnų genčių sąjunga užpuolė Konsepsjoną ir jo gyventojai buvo priversti bėgti į Korientesą. Vėliau keliskart nesėkmingai bandyta miestą atkurti, kol 1645 m. galutinai paleistas jo kabildas.

Nuo 1943 m. pradėti vietovės kasinėjimo darbai, vėliau įkurtas archeologinis parkas.
Pilypas II

**Pilypas II** tai:

* Pilypas II (Makedonija) (382–336 m. pr. m. e.);
* Pilypas II (Prancūzija) (1165–1223);
* Pilypas V (Prancūzija) ir Pilypas II (Navara) (1293–1322);
* Pilypas II (Tarantas) (1329–1374);
* Pilypas II (Burgundija) (1342–1404);
* Pilypas II (Ispanija) ir Pilypas I (Portugalija) (1527–1598);
* Pilypas III (Ispanija) ir Pilypas II (Portugalija) (1578–1621);
* Pilypas II (Prancūzija) (1674–1723).

Kiti:
* Pilypas II (ligoninė), Makedonijos respublika.
Vladas Janulevičius

**Vladas Janulevičius** (1928 m. birželio 28 d. Šeteniuose, Surviliškio valsčius, Kėdainių apskritis – 2013 m. vasario 2 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius mechanikas, biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
1953 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją (LŽŪA). 1955–1993 m. LŽŪA dėstytojas. 1963 m. apgynė disertaciją „Dobilų trintuvių darbo proceso, ištrinant raudonųjų dobilų sėklas, tyrimas“, technikos mokslų kandidatas. 1967–1972 m. LŽŪA Mechanizacijos fakulteto prodekanas, 1972–1991 m. dekanas, 1974–1979 m. Žemės ūkio inžinerijos katedros vedėjas. Nuo 1967 m. docentas.

Mokslinio darbo sritis – žemės ūkio ir melioracijos mašinos. Su kitais – 10 išradimų autorius.

Palaidotas Tabariškių kapinėse.

## Bibliografija

* Žemės ūkio mašinų praktikos darbai. – Vilnius: Mintis, 1966. – 270 p.: iliustr.
* Laukų mechanizatoriaus žinynas. – Vilnius: Mintis, 1968. – 466 p.: iliustr.
* Melioracijos darbų mechanizacija: vadovėlis. – Vilnius: Mintis, 1968. – 331 p.: iliustr.
* Žemės ūkio mašinos (su kitais), 1969 m., 3 leid. 1981 m.
* Žemės ūkio ekskavatoriai: mokymo priemonė / Vytautas Gerulaitis, Vladas Janulevičius, Leonas Katkevičius. – Vilnius: Mintis, 1971. – 353 p.: iliustr.
* Javų kombainai / Vladas Janulevičius, Saulius Lukėnas, Liudvikas Špokas. – Vilnius: Mintis, 1974. – 192 p.: brėž.
* Žemės ūkio mašinos: mokymo priemonė. – Vilnius: Mintis, 1975. – 319 p.: iliustr.
* Žemės ūkio ekskavatoriai / Vladas Janulevičius, Vytautas Gerulaitis. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Mokslas, 1978. – 232 p.: iliustr.
* Javų kombainai: mokymo priemonė (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1981. – 271 p.: brėž.
* Javų kombainai „Don-1500“, „Jenisej-1200“ ir E 516B: vadovėlis. – Vilnius, 1991. – 253 p. – ISBN 5-420-00722-X
* Žemės ūkio mašinos: vadovėlis. – Vilnius: Valstybinis leidybos centras, 1994. – 231 p.: iliustr. – ISBN 9986-09-022-9
* Melioracijos ir statybos mašinos: vadovėlis / Vytautas Gerulaitis, Vytautas Grašys, Vladas Janulevičius. – Kaunas: LŽŪU leidybinis centras, 1996. – 254 p.: iliustr. – ISBN 9986-545-48-X
* Vytauto Baltuškonio gyvenimas ir veikla: bibliografijos rodyklė / Vladas Janulevičius, Juozas Eičinas, Laimutė Butkuvienė, Rita Rimkienė. – Kaunas: LŽŪU leidybos centras, 2005. – 19 p.: portr.


## Šaltiniai
James Laurinaitis

**James Laurinaitis** (g. 1986 m. gruodžio 3 d. Wayzata, Minesota, JAV) – lietuvių kilmės amerikietiškojo futbolo žaidėjas. 2009 m. profesionalaus futbolo naujokų biržoje jį 35-u numeriu pasirinko Rams komanda iš Sent Luiso.

2005-2009 m. žaidė *Ohio State Buckeyes* (Ohajo universiteto) komandoje gynėjo pozicijoje.

Mokėsi *Wayzata High School* mokyloje Mineapolyje (Minesota). Buvo kviečiamas žaisti į NHL ledo ritulio lygą.

Tėvas Joe ir abu dėdės John ir Marcus buvo profesionalūs imtynininkai. Turi vyresnį brolį Joseph Jr. (tarnauja Irake) ir jaunesnę seserį Jessica .

## Apdovanojimai
* 2006 Bronko Nagurski Trophy
* 2007 Dick Butkus Award
* 2008 Lott Trophy
* 2006 AP All-American
* 2007 AP All American
* 2008 AP All American
* 2008 Lowe’s Senior CLASS Award2006 Bronko Nagurski Trophy
* 2007 Dick Butkus Award
* 2008 Lott Trophy
* 2006 AP All-American
* 2007 AP All American
* 2008 AP All American
* 2008 Lowe’s Senior CLASS Award

## Nuorodos
* J. Laurinaičio foto
Jadvyga Zinaida Janulevičiūtė

**Jadvyga Zinaida Janulevičiūtė** (1926 m. spalio 17 d. Šiauliuose – 2020 m. sausio 30 d. Vilniuje) – Lietuvos televizijos filmų režisierė, scenaristė.

1946–1950 m. studijavo Lietuvos konservatorijos fortepijono ir muzikos istorijos klasėje. 1956 m. baigė anglų kalbą Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete, 1968 m. – kino režisūrą Leningrado teatro, muzikos ir kinematografijos institute.

1950–1968 m. Lietuvos radijo ir televizijos muzikos redaktorė, 1968–1989 m. Lietuvos televizijos padalinio „Telefilmas“ režisierė. Sukūrė apie 30, daugiausia muzikinių kino filmų, dauguma – pagal savo scenarijus.

Palaidota Vilniaus Saltoniškių kapinėse.

## Filmografija
* Beatričė, 1967 m.
* Dainuoja Virgilijus Noreika, 1968 m.
* Balys Dvarionas, 1971 m.
* Divertismentas, 1972 m.
* Pasaulis panašus į pasaką, 1974 m.
* Vargonų maestro, 1976 m.
* Pašėlęs gegužis, 1978 m., TSRS Televizijos filmų festivalio Baku prizas, 1979 m.
* Žmogaus balsas, 1979 m., pagal Ž. Kokto, TSRS Televizijos filmų festivalio Jerevane prizas, 1981 m.
* Eglė, 1981 m., pagal S. Nėrį, TSRS Televizijos filmų festivalio Almatoje prizas, 1983 m.
* Bela Bartokas. Hercogo Mėlynbarzdžio pilis, filmas opera, 1983 m.
* Balys Dvarionas. Dalia, filmas opera, 1986 m.

## Bibliografija
* Lapkričio Beatričė, 2001 m.
* Gerumo šviesa, 2002 m.
* Kas liko laiškuose: Beatričės Grincevičiūtės ir Juozo Urbšio laiškus pavarčius, 2004 m.
* Kaune įmintos pėdos, 2005 m.

## Šaltiniai
Dick Butkus

**Dick Butkus** (tikras vardas *Ričardas*, 1942 m. gruodžio 9 d. Čikagoje, Ilinojuje, JAV – 2023 m. spalio 5 d. Malibu, Kalifornijoje, JAV) – lietuvių kilmės amerikietiškojo futbolo žaidėjas. Jo vardo (*Butkus Award*) taurė įteikiama kiekvienais metais geriausiam amerikietiškojo futbolo gynėjui.

Gimė ir augo devynių vaikų lietuvių imigrantų šeimoje pietinėje Čikagos dalyje. Mokėsi *Chicago Vocational School* mokykloje. Joje žaidė amerikietišką futbolą, o komandai vadovavo treneris *Bernie O'Brien*. 1962–1964 m. žaidė Ilinojaus universiteto komandoje. NFL debiutavo 1965 m., kur visą savo karjerą atstovavo *Chicago Bears* komandai (1965–1973 m.)

## Apdovanojimai
* aštuonis kartus – *Pro Bowl selection* (1965, 1966, 1967, 1968, 1969, 1970, 1971, 1972)
* penkis kartus – *Associated Press First - team All-Pro selection* (1965, 1968, 1969, 1970, 1972)
* *Associated Press Second - team All-Pro selection* (1966)
* *NFL 75th Anniversary All-Time Team*
* *NFL 1960s All-Decade Team*
* *NFL 1970s All-Decade Team*
* du kartus – *NEA NFL Defensive Player of the Year (1969, 1970)*
* *Illinois Fighting Illini #50*
* *Chicago Bears #51*

Dick Butkus vardo (*Butkus Award*) taure 2007 m. yra apdovanotas lietuvių kilmės amerikietiškojo futbolo gynėjas James Laurinaitis.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Dick Butkus tinklalapis
Pilypas I

**Pilypas I** tai:

* Pilypas I (Makedonija) (640–602 m. pr. m. e.);
* Pilypas Arabas (~ 204–249), Romos imperatorius;
* Pilypas I (Prancūzija) (1052–1108);
* Pilypas I (Navara) ir Pilypas IV (Prancūzija) (1268–1314);
* Pilypas I (Tarantas) (1278–1332);
* Pilypas I (Burgundija) (1346–1361);
* Pilypas I (Kastilija) (1478–1506);
* Pilypas I (Hesė) (1504–1567);
* Pilypas I (Pomeranija) (1515-1560);
* Pilypas I (Portugalija) ir Pilypas II (Ispanija) (1526–1598).
* Pilypas I (Orleanas)
Linas Janulionis

**Linas Janulionis** (1888 m. rugsėjo 23 d. Berniūnai prie Dusetų – 1940 m. spalio 25 d. Kaunas) – Lietuvos karo gydytojas, sanitarijos pulkininkas.

## Biografija
1914 m. baigė Sankt Peterburgo universiteto Gamtos ir matematikos fakultetą, 1917 m. – Petrogrado Karo medicinos akademiją. Po 1917 m. Spalio perversmo Rusijoje aktyviai dalyvavo kuriant lietuvių karinius dalinius.

1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris, 1-ojo pėstininkų pulko gydytojas. 1919–1920 m. dalyvavo Nepriklausomybės kovose su Raudonąja armija, bermontininkais, Lenkijos kariuomenės daliniais. Nuo 1920 m. – Antrosios lauko ligoninės vyr. gydytojas, vėliau aviacijos dalies gydytojas, Pirmojo atskirojo lazareto vyr. gydytojas. Nuo 1922 m. rugpjūčio mėn. – 1-ojo artilerijos pulko, nuo 1923 m. gruodžio mėn. – mokomosios atskirosios baterijos gydytojas. 1926–1931 m. Karo mokyklos vyr. gydytojas ir lektorius, 1931–1939 m. sanitarijos vyr. karininkas. 1933 m. sanitarijos pulkininkas. 1939–1940 m. Karo ligoninės viršininkas, vyr. gydytojas.

TSRS okupavus Lietuvą 1940 m. liepos mėn. iš kariuomenės atleistas.

## Įvertinimas
* 1926 m. II rūšies l laipsnio Vyčio Kryžiaus ordinas
* 1933 m. Vytauto Didžiojo 3 laipsnio ordinas

## Šaltiniai
KamAZ-43269

**KamAZ-43269 Vystrel** () – šarvuotis, skirtas pasienio apsaugai. Taip pat jį galima naudoti štabo, patrulio, sanitarinėms bei žvalgybos funkcijoms atlikti.

## Istorija
1997 m. Maskvos valstybiniame technikos universitete (), moksliniame gamybos centre Andrejaus Nikolajevo iniciatyva pradėtas kurti naujas šarvuotis pasieniečiams. Šarvuotis pirmiausiai buvo skirtas pakeisti moraliai ir techniškai pasenusius GAZ-66.

Po 1998 m. Rusiją sukrėtusios krizės nutrūko valstybinis finansavimas ir užsitęsė darbai prie šio projekto. Tam, kad kompensuoti išlaidas mašinos kūrimui, jos buvo parduodamos civilinėms kompanijoms. Šarvuočiai naudojami sprogstamųjų medžiagų, pinigų ir brangių krovinių pervežimui.

2005 m. buvo leista eksportuoti šarvuočius. Keletas jų buvo parduoti Azerbaidžano ir Kazachstano vidaus reikalų ministerijoms. „Vystrel“ surenkamas UAB „Remdizel“ () gamykloje. Šarvuotą kėbulą gamina AB „Kurganmašzavod“"(), taip pat naudojami agregatai nuo KamAZ-4326.

## Ginkluotė ir šarvai
Viršutinė korpuso dalis apsaugo nuo šūvių iš 12,7 mm Utios () kulkosvaidžio 300 m atstumu, apatinė ir galinė – nuo šūvio iš 7,62 mm snaiperio šautuvo SVD 30 m atstumu. Dugnas taip pat šarvuotas.

Ginkluotė montuojama bokštelyje. Galimas įrengimas 14,5 mm kulkosvaidžio KPVT () arba 12,7 mm Kord (), 30 mm granatsvaidžio Plamia (), prieštankinio raketinio komplekso.


Image:Russian BPM-97 in 2010.jpg|BPM-97 2010 m. Pergalės parade
Image:Russian BPM-97.jpg|BPM-97
Image:KAMAZ-43269 Vystrel (BMP-97) REA-2009 rearrightview.jpg|BPМ-97 Rusijos ginkluotės parodoje Nižnij Tagile „Expo Arms 2009“
File:Soldiers with a BPM-97 APC.jpg|Kareiviai BMP-97


## Išnašos

# *Николай Мордовцев* **«Выстрел» грянет…** За рулем №2 2006г.

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
* AB „Kurganmašzavod“ 
* Army Guide
Galvų medžiotojai

**Galvų medžiotojai** – žmonės, praktikuojantys ritualinį užmuštų savo aukų galvų nukirtimą ir kolekcionavimą. Ši praktika ikikolonizaciniu laikotarpiu buvo paplitusi tarp džiunglėse gyvenančių pirmykščių genčių (Pietryčių Azijoje, Amazonijoje, Melanezijoje, Kinijoje, Nigerijoje, Hindukuše), taip pat senųjų Europos keltų ir skitų genčių.

Galvų medžiojimas visų pirma atlieka ritualinę funkciją, struktūrizuoja ir sutvirtina hierarchinius santykius tarp genčių ir individų. Teigiama, kad galvų medžiotojai tikėję, jog žmogaus galvoje slypi jo siela, todėl ją nukirtus ir pasiėmus su savimi galima tas sielos galias perimti. Kitos galvų medžioklės priežastys gali būti ritualinis nužudymas, galvų naudojimas šamanistiniams tikslams, religiniams ritualams, kaip prestižo, narsos simbolis, karo trofėjus, kanibalistiniams tikslams.

## Galvų medžiojimas pasaulyje
Galvų medžiojimas buvo itin išplitęs Pietryčių Azijoje ir Melanezijoje. Tokia praktika užsiiminėjo ilongotai, ibanai, dajakai, beravanai, vanai, mapurodai, marindanimai, va. Čia ši praktika visų pirma buvo ritualinė, o ne kaip karo aktas. Nukirstos galvos simbolizuodavo jas nukirtusiojo narsą.

Daugumoje genčių galvų medžiojimo praktika išnyko tik XX a. antroje pusėje. Tuo tarpu Borneo gyvenančios kai kurios dajakų gentys toliau tęsia šią tradiciją, ypač kariaudamos su maduriečiais. Naujoje Gvinėjoje taip pat, manoma, ši praktika nėra išnykusi.

Amazonijoje taip pat gyvena genčių, kurios medžioja galvas. Iš jų garsiausi šuarai, kurie nukirstas galvas džiovindavo. Dabar jie turistams pardavinėja tokių galvų replikas.

Naujosios Zelandijos maoriai iš nukirstų galvų gamindavo mokomokai – galvas išvalydavo, virdavo, džiovindavo ir vėliau naudodavo ceremonijose.

Kinijoje pavasario ir rudens laikotarpiu bei Kariaujančių šalių laikotarpiu činų kariai praktikavo galvų medžiojimą. Kadangi jiems už tarnybą nebuvo mokama, surinktos priešų galvos būdavo kaip atlygis. Činai šias galvas nešdavosi į mūšį, taip įbaugindami priešus.

Beveik visos Taivano aborigenų gentys išskyrus tao užsiiminėjo šia praktika. Kinų kolonizatoriai buvo dažnos jų aukos. Galvų medžiojimas Taivane baigėsi po japonų invazijos.

Rytų Indijoje ir Mianmare gyvenantys nagai taip pat žinomi kaip galvų medžiotojai. Šį ritualą jie praktikavo XX a. ir tikėtina, kad dalis izoliuotų genčių jį tebepraktikuoja.

Senovės Europoje keltai medžiodavo galvas dėl religinių, ritualinių tikslų. Romėnai ir graikai rašė, jog jie kabina galvas ant namų sienų ar apjuosia aplink arklių kaklus. Tokia praktika išliko iki jų pakrikštijimo. Galvas Europoje medžiojo ir germanų gentys, iberai.

Pavieniai galvų kaip karo trofėjų kolekcionavimo atvejai buvo žinomi II pasaulinio ir Vietnamo karo metais, kuomet amerikiečių kariai kolekcionavo japonų galvas.

## Taip pat skaitykite
* Džiovinta galva
* Nukirsdinimas
Vytautas Janulionis

**Vytautas Janulionis** (g. 1958 m. vasario 28 d. Klaipėdoje) – Lietuvos dailininkas stiklininkas.

## Biografija
1969–1976 m. mokėsi M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje. 1981 m. baigė Estijos dailės institutą Taline. Nuo 1981 m. Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto dėstytojas; nuo 1996 m. docentas.

Nuo 1988 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys.

## Kūryba
Sukūrė savitų stiklo plastikos kompozicijų („Lietus“ 1985 m., „Tyli Šviesa“ 2001 m.), vitražų visuomeniniams interjerams („Lapai“ bendrovėje „Sema“ Panevėžyje, 1988 m., Farmacijos muziejuje Kaune, 1989 m., cirke Tuloje (Rusija), 1991 m., Kauno apygardos archyve, 1994 m., Naujojoje apaštalų bažnyčioje Panevėžyje, 1999 m.

Kūriniams būdingas konstruktyvumas, minimali spalvų gama, šviesos žaismas įvairios faktūros ir storio stikle, bespalvio šlifuoto stiklo efektai. Tamsaus lakštinio stiklo reljefinės skulptūrinės kompozicijos formuotos karštuoju būdu.

Nuo 1983 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos surengtos Kaune 1994 m., 2005 m., Vilniuje 2005 m.; tarptautinė Kanadzavoje 2001 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.

## Šaltiniai
Anastazas Janulis

**Anastazas Janulis** (1917 m. balandžio 22 d. Žeimiai, Šiaulių valsčius – 1989 m. lapkričio 15 d. Kaišiadorys, palaidotas Šiluvoje) –  SJ, Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui dalyvis.

## Biografija
Jėzuitas. 1934–1936 m. mokėsi Pagryžuvio jėzuitų noviciate. 1936 m. davė įžadus. Iki 1948 m. gyveno Pagryžuvio jėzuitų namuose. 1950 m. nuteistas 10 m. lagerio už tai, kad 1941 m. prasidėjus TSRS-Vokietijos karui nuo vienuolyno pastato nuplėšė TSRS atributiką ir iškėlė Lietuvos vėliavą. Paleistas 1955 m. Grįžęs dirbo vargonininku įv. bažnyčiose, 1962–1980 m. ir 1983–1989 m. Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedroje. 1962 m. inkriminavus spekuliavimą buvo suimtas, išteisintas. Nuo 1979 m. daugino ir platino pogrindinius periodinius leidinius: Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronika, „Aušra“, „Rūpintojėlis“ ir kitus; už tai 1980–1983 m. kalintas Mordovijoje.

## Įvertinimas
* 1999 m. Vyčio Kryžiaus ordino Karininko kryžius (po mirties).

## Šaltiniai
Petras Janulis

**Petras Janulis** (1906 m. gruodžio 27 d. Seda – 1994 m. birželio 26 d. Kaunas) – Lietuvos architektas urbanistas.

## Biografija
Brolis Alfonsas Janulis. 1943 m. baigė Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institutą. 1948–1952 m. dėstė Kauno universitete (nuo 1950 Kauno politechnikos institutas). 1952–1979 m. dirbo Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filiale.

Parengė miestelių, gyvenviečių ir gyvenamųjų mikrorajonų planų, detaliojo plano projektų. Sudarė, su kitais, bendruosius (buv. generalinius) planus: Kėdainiai – 1954 m., 1971 m., Palanga – 1959 m., Kaunas – 1960 m., 1971 m., Kapsukas, dab. Marijampolė – 1962 m., Ukmergė – 1963 m., Vilkaviškis – 1964 m., Kaišiadorys – 1965 m., 1968 m., Šilutė – 1967 m., Jonava – 1971 m., Jurbarkas – 1972 m., Klaipėda – 1973 m., Tauragė – 1975 m., Varėna – 1976 m., vienas pirmųjų Lietuvos kurortinių miestų (Druskininkai – 1968 m., Juodkrantė – 1969 m., Birštonas ir Nida – 1971 m.) bendrųjų planų autorių.

## Šaltiniai
Džiovinta galva

**Džiovinta galva** – žmogaus galva, paruošta ritualiniam naudojimui arba prekybai.

Džiovintų galvų gamyba dažniausiai užsiima galvų medžiotojai, džiunglių gentys (Amazonijoje, Afrikoje, Melanezijoje, Pietryčių Azijoje). Amazonijoje mirusiųjų galvas džiovino šuarai, agvarunai, ačuarai, vambisai. Šuarų džiovintos galvos, vadinamos *canca*, yra vienos žinomiausių.

Apdirbant galvą kaukolė pašalinama. Gamintojas ant kaklo padaro įpjovą ir nulupa odą su mėsa nuo kiaušo. Paskui į akiduobes įstatomos raudonos sėklos ir užsiuvami vokai. Burna susegama trimis palmių spygliais. Iš mėsos pašalinami riebalai ją verdant vandenyje, į kurį dedama tanino turinčių augalų. Vėliau išdžiovinama taip prikimšus karštų akmenų ir smėlio, kad išlaikytų žmogaus galvos formą. Tada oda įtrinama pelenais (tikima, kad tai apsaugo nuo mirusiojo sielos), užsiuvamos lūpos, galva dekoruojama įvairiais karoliukais. Galvai džiūstant, jos priekinė dalis deformuojasi smarkiai išsikišdama.

Tokia galvų džiovinimo praktika paplito dėl įsitikinimo, jog apdirbus nukirstą priešo galvą jo energija pereis tą galvą turinčiam žmogui. Džiovintos galvos naudojamos religiniuose ritualuose, švenčių metu. Tokiomis galvomis dažnai pasipuošiama prieš mūšį taip siekiant įbauginti priešą.

XIX a. – XX a. pr. suklestėjo prekyba džiovintomis galvomis, ypač tarp chibarų genčių. Europiečiai mainais už tokius suvenyrus indėnams tiekė ginklus. Dėl kilusios galvų paklausos chibarai organizuodavo genčių karus, kad galėtų prisirinkti trofėjų. Vėliau valstybėms pradėjus kovoti prieš tokią praktiką džiovintos galvos pradėtos gaminti iš gyvūnų galvų (beždžionių, tinginių), arba kurti kopijos.
Česlovas Janušas

**Česlovas Janušas** (1907 m. liepos 18 d. Feodosija – 1993 m. spalio 30 d. Niujorkas) – Lietuvos tapytojas marinistas, scenografas.

## Biografija
Nuo 1922 m. gyveno Lietuvoje. 1931 m. baigė Kauno meno mokyklą. 1931–1933 m. dirbo Pasvalio aukštesniojoje prekybos mokykloje, 1933–1937 m. Kauno 6-oje gimnazijoje, Valstybės teatre Kaune. Nuo 1937 m. dėstė Kauno dailiųjų amatų mokykloje, 1940–1941 m. jos direktorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1949 m. turėjo savo meno studiją Viurcburge ir Švabiš Gmunde. Nuo 1949 m. gyveno Niujorke.

## Kūryba
Nutapė spalvingų nuotaikingų paveikslų, akvarelių jūros motyvais („Valtys naktį“ 1937 m., „Palangos pajūrys“ 1939 m., „Prieplauka“ 1942 m. ir 1950 m.) Peizažuose, ypač akvarelėse meistriškai perteikta erdvės įspūdis, šviesos niuansai, faktūrų žaismas. Vaizdai daugiaplaniai, apibendrinti, lyriški, vyrauja realistinė plastika.

Sukūrė scenovaizdžių (S. Šimkaus operai „Kaimas prie dvaro, arba Pagirėnai“ 1942 m., S. Santvaro dramai „Kaimynai“ 1943 m., abu Valstybės teatre; Viurcburgo lietuvių teatro, 1946 m., JAV lietuvių tautinių ansamblių pasirodymams), nutapė portretų. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus.

## Šaltiniai
Jonas Janulis

**Jonas Janulis** (1888 m. gruodžio 21 d. Toliočiai, Šiaulių apskr., Kauno gub. – 1973 m. vasario 24 d. Kaunas) – Lietuvos tapytojas, pedagogas.

## Biografija
1913 m. baigė Kazanės meno mokyklą. 1921 m. grįžęs į Lietuvą mokytojavo Šiaulių berniukų gimnazijoje. 1924–1934 m. dėstė Kauno meno mokykloje, 1946–1951 m. – Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute, nuo 1951 m. docentas.

## Kūryba
Nutapė portretų (Maironis 1927 m., aktorė E. Grikevičiūtė, apie 1929 m., „dainininkė Vladislava Grigaitienė“, 1932 m., „Prelato Šaulio portretas“ 1934 m., „Akademiko J. Kriščiūno portretas“ 1959 m.), peizažų („Miško takelis“, apie 1920 m.), žanrinių kompozicijų („Pagonių šventykla“), sukūrė spektaklių scenovaizdžių, restauravo paveikslų. 1929 su V. Didžioku ir O. Dubeneckiene talkino P. Kalpokui dekoruojant Lietuvos banko rūmų Kaune operacijų salę. Kūriniai realistinio stiliaus, portretams būdinga idealizacija.

Nuo 1920 m. dalyvavo Lietuvių meno kūrėjų draugijos, Lietuvių dailės draugijos, Lietuvos dailininkų sąjungos parodose. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Vytauto Didžiojo karo muziejus, Lietuvos teatro, muzikos ir kino muziejus.

## Šaltiniai