Danielius Naborovskis

**Danielius Naborovskis** (, 1573–1640 m.) – dvaro poetas, geriausiai kūryboje išreiškęs Baroko epochos žmogaus pasaulėjautą, jos tragizmą ir prieštaringumą.

## Biografija
Gimė smulkių bajorų šeimoje Lenkijoje, tikriausiai Krokuvoje ar Krokuvos vyskupijoje (matrikulose apibūdinamas kaip *cracoviensis*). Tėvas buvo protestantas, manoma, kalvinistas.

1590 m. įsimatrikuliavo Vitenberge, ten studijavo lotynų ir graikų autorius bei Aristotelio etiką ir fiziką. 1593 m. atvyko į Bazelį, kur studijavo mediciną. Bazelyje D. Naborovskis užmezgė ryšius su Lietuvos didikų vaikais, tokiais kaip Andrius, Samuelis ir Albertas Naruševičiai. Baigęs medicinos studijas 1595 m. Orleane ėmė studijuoti teisę. 1596 m. atvyko į Ženevą, po to į Strasbūrą. 1597 m. atvyko į Paduvą, kur mokėsi fizikos ir matematikos iš Galileo Galilėjaus. Tikriausiai Galileo Galilėjus, kuris buvo ne tik mokslininkas, bet ir poetas, turėjo įtakos D.Naborovskio gyvenimo kelio pasirinkimui. Tačiau lūžis D. Naborovskio gyvenime įvyko po pažinties Strasbūre su Jonušu Radvila. 1602 m. grįžęs iš Italijos apsigyveno Lietuvoje, tapo Biržų-Dubingių šakos Radvilų dvariškiu, gydytoju, sekretoriumi, dvaro poetu. Artimiausi ryšiai D. Naborovskį siejo su Jonušu Radvila bei jo broliu Kristupu Radvila. Jų padedamas D. Naborovskis įsigijo namą Vilniuje, dvarelį prie Kernavės. Pastarajame, manoma, 1640 m. mirė ir buvo palaidotas.

## Kūryba
1593 m., būdamas Bazelyje, išleido pirmąjį mokslinį veikalą „Apie temperamentus“ (*De temperamentis*, Basileae, 1593). Pirmuosius poetinius kūrinius išleido dar studijuodamas. D. Naborovskis turėjo puikų humanitarinį išsilavinimą, antikinių kalbų ir literatūros išmanymą, todėl galėjo naudotis Antikos poetų „bendrosiomis vietomis“, įvaldyti eilėdaros, stiliaus, kompozicijos, meninės raiškos esminius principus.
D. Naborovskis daugiausia rašė lenkų kalba, tačiau rasta ir keletas lotyniškų kūrinių. Visą D. Naborovskio poeziją iš įvairių rankraščių surinko ir pirmą kartą išleido 1961 m. J. Dürr-Durskis.

D. Naborovskio kūryba laikoma „barokine“, „metafizine“, „dvaro“, „bajorų tautos“ gyvenimo atspindžiu. Tai būdinga Baroko epochos poezija, jungianti progiškumą, panegirizmą, konvencionalią retorikaą ir asmeninių išgyvenimų nuoširdumą. D. Naborovskis lengvai pereina nuo panegirinių amplifikacijų pereiti prie intymių išpažinimų ar žaismingo epigramiškumo, jungti filosofinius apmąstymus ir erotinius pašmaikštavimus. Poetas bando apčiuopti, pagauti, nusakyti esminius Baroko epochos žmogaus pasaulėjautos ir pasaulėvokos bruožus. Kitimo, nepastovumo, laikinumo motyvai tęsiasi per visą D.Naborovskio kūrybą. Poetas mato vienintelę amžiną vertybę – meilę, kuriai jis skiria erotiškus, lyriškus, komiškus, autoironiškus posmus.
Tačiau D. Naborovskis yra ir dvaro poetas, kuris turėjo įamžinti visus savo globėjų ir mecenatų gyvenimo pasikeitimus, vestuves, laidotuves, keliones, naujas pareigybes, aplinką ir juos supančius gyvenimo įvykius. Radviloms D. Naborovskis rašė panegirikas, trenus, epitafijas, filosofines miniatiūras.
D. Naborovskio kūryboje gausu lietuviškų motyvų: Lietuvos vietovardžių, vardų, istorinių faktų, to meto realijų, poetiniu reminiscenijų. Jis pabrėžia lietuvių tautos susiskaldymą, pavydą.

## Literatūra
* Ulčinaitė, Albinas Jovaišas, Lietuvių literatūros istorija, XIII–XVIII amžius, Vilnius: Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2003, 289–294.
* Włodarski, M., „Nowo odkryte wiersze łacińskie Daniela Naborowskiego”, in: Lacińska poezja w dawnej Polsce, Warszawa, 1995, p. 195–216.
* Dürr-Durski, J., Daniel Naborowski: monografia z dziejów manieryzmu i baroku w Polsce, Lódź, 1966, p. 12.