open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Bonava

**Bonava** arba **Mamonovka** (, ) – upė, tekanti Kaliningrado srityje (Rusijoje) ir Lenkijoje. Ilgis – 51 km, baseino plotas – 311 km². Susidaro sutekėjus Omazos (Ignatjevkos) ir Lautos (Vituškos) upėms. Teka daugiausia šiaurėn. Įteka į Aistmares.

Prie Bonavos žiočių yra Šventapilė (Mamonovas).

## Išnašos
Sauga (upė)

**Sauga** () – upė, tekanti pietvakarių Estijoje. Ilgis – 77 km. Baseino plotas – 570 km². Išteka iš Jervakandžio (), Raplos apskrityje ir įteka į Pernu upę ties Pernu miestu.

Prie Saugos yra Jervakandžio miestelis.
Duobupis (Merkys, dešinysis)

**Duobupis** – upė pietų Lietuvoje, Varėnos rajone; Merkio dešinysis intakas. Prasideda Žilinų miške ties Voniškėmis, 2 km į pietvakarius nuo Žilinų. Teka į pietus, pietryčius Žilinų mišku, palaukėmis, toliau – Dainavos giria. Įteka į Merkį 62,4 km nuo jo žiočių, ties Paakmene.

Įteka bevardis dešinysis intakas iš Netečiaus ežero.

Aukštupio ir vidurupio vaga ištiesinta. Prie Duobupio įsikūrę Jakėnai ir Paakmenė.

Upėvardis kilęs nuo žodžio *duobė* („iškasta, įdubusi vieta žemėje, duburys“) ar *duoba* („drevė“).

## Šaltiniai
Struthio asiaticus

**Azijinis strutis** (*Struthio asiaticus*) – išnykusi stručių rūšis, gyvenusi nuo Maroko, Viduriniųjų Rytų iki Kinijos ir Mongolijos. Fosilijos datuojamos nuo viršutiniojo plioceno iki ankstyvojo holoceno (3,6 mln. – 6000 m. p. m. e.).

Azijiniai stručiai buvo plačiai paplitę visoje Europoje ir Azijoje. Taip pat jie gyvendavo šiaurės Indijoje, Pakistane, Bangladeše ir pietų Sibire. Žinoma, kad Kinijoje azijiniai stručiai išnyko paskutiniojo ledynmečio pabaigoje ar iš karto jam pasibaigus. Išmirus šiems stručiams didžiojoje Azijos kontinento dalyje, dar ilgai jų gyventa vidiniuose centrinės Azijos rajonuose. Tai patvirtina išlikę uolų raižiniai, taip pat istorinės kronikos ir piešiniai ant vazų.

## Nuorodos

* Azijinis strutis (''fossilworks.org'')
Stepinis stumbras

**Stepinis stumbras** (*Bison priscus*) – išnykusi jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginių žinduolių bizonų rūšis. Gyveno Europos, Centrinės Azijos, Beringijos, Šiaurės Amerikos stepėse kvartero periode. Laikoma, kad jis evoliucionavo Pietų Azijoje, tuo pačiu laiku ir tame pat regione, kaip ir tauras (*Bos primigenius*). Kanados Jukono provincijos mieste Vaithorse rastų stepinio stumbro griaučių dalis buvo datuojama viduriniuoju holocenu, tai yra laikotarpiui prieš maždaug 5400 metų.

## Taksonomija ir paplitimas

Nors didžioji dalis stumbrų evoliucijos istorijos lieka neaiški, dabartiniai įrodymai leidžia daryti prielaidą, kad ilgaragis stepinis stumbras atsirado ankstyvajame pleistocene ir buvo plačiai paplitęs vidutinio klimato zonoje Azijoje ir Europoje, ir paliko ryškų pėdsaką Europoje vėlyvojo pleistoceno metu. Ledynmečio pabaigoje stepiniai stumbrai išnyko. Juos pakeitė mažesni trumparagiai stumbrai (*Bison bonasus*). Vis dar neaiškus pastarojo stumbro protėvis, tačiau evoliucija nuo didesnio, prie šalčio prisitaikiusio stumbro iki mažesnio, prisitaikiusio prie vidutinio klimato, atitinka Bergmano taisyklę.

Evoliucijos eigoje stepių stumbrą Europoje pakeitė šiuolaikinis stumbras (*Bison bonasus*), Šiaurės Amerikoje – amerikinis bizonas (*Bison bison*), kurie turi kelias bendras morfologines charakteristikas ir gali daugintis sulaukdami vaisingų palikuonių. Genetiniai tyrimai rodo šių dviejų rūšių bendrumą, tačiau dėl skirtingos morfotipologijos ir skirtingų paplitimo vietų stumbrai ir bizonai laikomi atskiromis rūšimis.

Stepinis stumbras ties gogu buvo virš 2 m ūgio, priminė šiuolaikines bizonų rūšis. Ragų galai buvo nutolę vienas nuo kito per 1 m. Pačių ragų ilgis neviršijo pusės metro. Svėrė 900 kg.

Stepinis stumbras randamas urvų piešiniuose, aptikta jo mumija.

## Galerija


Bos_priscus_Rekonstruktion,_Museum_Neanderthal_01.jpg|Stepinio stumbro morfologinė rekonstrukcija Neandertalio muziejuje (Vokietija)
Steppe Bison.jpg|Skeletas
Bison priscus.jpg|Kaukolė
Romania stamp 2001 2400L Steppe Wisent Chauvet Cave.jpg|Rumunijos pašto ženklas
Stamps of Moldova, 2010-39.jpg|Moldavijos pašto ženklas


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Stumbrų istorija iki šių dienų (''lietuvosstumbrai.com'') 
* Kirilovo bizonas (''kirmuseum.ru'')
Radvilų kronika

**Radvilų kronika** () – vienas iš senąja rusų kalba parašytų ir miniatiūromis iliustruotų rankraščių, saugomų Rusijos mokslų akademijos bibliotekoje Sankt Peterburge.  Tai XIII amžiuje parašyto veikalo XV amžiaus kopija. Jo pavadinimas siejamas su įtakinga LDK (vėliau – ATR) didikų Radvilų gimine, kuri kroniką saugojo Nesvyžiaus pilyje XVII ir XVIII a.

## Turinys

Kronikoje vaizdžiai, spalvotų iliustracijų pagalba, aprašoma Kijevo Rusios ir kaimyninių kraštų istorija nuo V iki XIII a. pradžios. Tekstus lydi virš 600 spalvotų miniatiūrų. Tarp kitų rytų slavų kronikų Radvilų kronika išsiskiria iliustracijų gausa ir kokybe, manoma, siekiančių originalų XIII a. rankraštį. Kronikoje įtrauktas senasis rusų metraštis Būtųjų laikų pasakojimas (), papildytas metiniais įrašais iki 1206 m.

## Kronikos iliustracijos

Vladimiro-Suzdalės žemėje sudarytas Radvilų metraštis – seniausias iliustruotas Rusios metraštis. Su Lietuvos istorija tiesiogiai susijusios dvi miniatiūros (tautos, mokančios Rusiai duoklę ir 1113 m. rusinų žygis prieš jotvingius). Iliustruota ir keletas reikšmingų Lietuvai Rusios istorijos įvykių.


Radzivill Chronicle 01 by shakko.jpg|Kronika
14 2 List of Radzivill Chron.jpg|miniatiūra|Olego žygis į Konstantinopolį
File:Radz1.jpg|Miesto statyba
Radziwiłł Chronicle 005 (miniature of Saint Andrew prophesying Kyiv).jpg|Šv. Andriejus pranašauja Kijevo iškilimą
Image:Radzivill Igor-945.jpg|Kijevo kunigaikštis Igoris renka duoklę iš drevlianų
Vladimir2.jpg|Vladimiras Sviatoslavičius kalbasi su graikų filosofu apie krikščionybę
Совместный поход Ярослава Мудрого и Мстислава Владимировича на Польшу 1031 год.jpg|Jaroslavo Išmintingojo ir Mstislavo Vladimirovičiaus žygis prieš Lenkiją 1031 m.


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Radvilų kronika (''unesco.org'')
Nenupė

**Nenupė** – upė Lietuvoje, Šakių ir Vilkaviškio rajonuose; Šešupės dešinysis intakas. Prasideda į vakarus nuo Sparvinių, gretimais kelio . Teka į vakarus, nuo vidurupio – į pietvakarius, o žemupyje į pietus daugiausia pro dirbamus laukus. Įteka į Šešupę 125,5 km nuo jos žiočių, ties Norvaišais.

Intakas – Trydupis (dešinysis).

Beveik visa vaga ištiesinta. Gyvenvietės prie Nenupės: Panenupiai, Antabūdis, Degutinė, Žvirgždaičiai, Norvaišai.

Upėvardis kildinamas nuo asmenvardžio *Nėnius, Nenius*.

## Šaltiniai
Lyžena

**Lyžena** – upelis Lietuvoje, Šilalės rajone; Pelos dešinysis intakas (Jūros baseinas). Prasideda ties šiaurine Girdiškės kaimo dalimi. Teka į pietryčius kalvotomis, vietomis miškingomis vietomis. Įteka į Pelą 3,9 km nuo jos žiočių, ties Palyženiu.

Intakas – Bereliškė (dešinysis).

Vaga vietomis ištiesinta. Girdiškėje sudarytas nedidelis tvenkinys. Kaimai prie Lyženos: Girdiškė, Pilsūdai, Dauba, Palyženis.

Upėvardis (**Liežena*?) kildinamas nuo žodžio *liežti* („graužti, išplauti krantus“).

## Šaltiniai
Pehjos-Kervemos rezervatas

**Pehjos-Kervemos rezervatas** () – saugoma teritorija Harju apskrityje, šiaurės Estijoje. Maždaug 50 km į rytus nuo Talino. Rezervato plotas – 130,9 km², tai trečias pagal dydį šalies draustinių. Įkurtas 1991 m. apsaugoti retas, nykstančias rūšis, naturalią ekosistemą, miškus ir pelkynus. Rezervate veisiasi pilkieji vilkai, paprastosios lūšys, rudieji lokiai. Peri juodieji gandrai, kilnieji ereliai, kurtinai bei pilkosios gervės. Žydi devyniolika gegužraibinių rūšių (šliaužiančioji sidabriukė, dvilapė blandis, kt.), kiti reti augalai: vėjalandės šilagėlės, slepišerės, drugišiai ir kt.

Okupacijos metu teritorija buvo naudojama kariniams apmokymams, civiliai nebuvo įleidžiami. Tai buvo didžiausias karinis poligonas Estijoje. Šiuo metu šalies kariuomenė naudoja rytinę rezervato dalį kaip poligoną. Valgejegis skiria poligoną nuo likusio rezervato. Nuo 2004 m. Europos Sąjungos Natura 2000 dalis.

## Galerija

Jussi_heath_in_autumn.JPG
Põhja-Kõrvemaa looduskaitseala. 2.jpg
Panorama near Järvi lakes.jpg
Palu-karukellad (Pulsatilla patens) Kõrvemaal.jpg|Vėjalandė šilagėlė
Mykolas Karolis Druckis-Sokolinskis

**Mykolas Karolis Druckis-Sokolinskis** (m. 1690 m.) – ATR seimo maršalka 1672 metais, Lietuvos didysis raštininkas 1672 metais, Oršos maršalka 1655-1690, Oršos taurininkas 1654 metais.

Buvo pasiuntiniu nuo Smolensko vaivadijos į 1672 metų seimą. 1674 metais buvo Jono Sobieskio elektorius nuo Vilniaus vaivadijos ir pasiuntiniu nuo tos pačios vaivadijos į elekcinį seimą. 

## Literatūra

* Suffragia Woiewodztw, y Ziem Koronnych, y Wielkiego Xięstwá Litewskiego, zgodnie na Naiaśnieyszego Jana Trzeciego Obránego Krola Polskiego, Wielkiego Xiążęćiá Litewskiego, Ruskiego, Pruskiego, Mázowieckiego, Zmudzkiego, Inflantskiego, Smolenskiego, Kijowskiego, Wołhynskiego, Podolskiego, Podláskiego, y Czerniechowskiego Dáne między Wárszawą á Wolą / Dnia Dwudziestego pierwszego Máiá / Roku 1674, [b.n.s.]
* Urzędnicy centralni i dostojnicy Wielkiego Księstwa Litewskiego XIV-XVIII w. Spisy, oprac. H. Luiewicz, A Rachuba, Kórnik 1994, s. 241.

## Išnašos
Viksvė

**Viksvė** – upelis Lietuvoje, Šilalės rajone; Yžnės kairysis intakas (Jūros baseinas). Prasideda ties Padvarninkais, 4 km į rytus nuo Laukuvos, Žemaičių aukštumoje. Teka daugiausia pietų, pietryčių kryptimi. Įteka į Yžnę 14,9 km nuo jos žiočių, į šiaurę nuo Bytlaukio.

Intakas – Rungys (kairysis).

Vaga daug kur ištiesinta. Į pietus nuo Bilionių teka palei žuvininkystės tvenkinių sistemą, žemupyje taip pat sudaryti keli tvenkiniai. Gyvenvietės prie Viksvės: Padvarninkai, Gulbės, Girvainiai, Pykaičiai, Rudiškė, Laukdvariai.

Upėvardis kilęs nuo augalo pavadinimo *[[viksva]]*.

## Šaltiniai
Lindžio rezervatas

**Lindžio rezervatas** () – draustinis pietvakarių Estijoje, Pernu apskrityje.

Lindžio rezervatas buvo įkurtas 1958 m. Jo centre yra Lindžio pelkė. Šis draustinis yra svarbus daugeliui retų rūšių, ypač tokiems paukščiams kaip mažasis erelis rėksnys ar jūrinis erelis.


Seal ämblikud magavad.jpg
Hommiku valguses.jpg
Hommikune tund Lindi rabas.jpg
Lindi lraba.jpg


## Nuorodos
NanoAvionics

**NanoAvionics** – pirmoji lietuviška kosmoso technologijų įmonė, įkurta 2014 m., kaip Vilniaus universiteto pradedančioji įmonė, laimėjus Mokslo inovacijų ir technologijų agentūros rengtą MTEP komercinimo konkursą. UAB „NanoAvionics“ kuria ir tiekia naujos kartos elektroninius ir mechaninius mažųjų palydovų sistemų sprendimus bei komponentus.

## Įkūrimas
Įmonės branduolį sudaro pirmojo lietuviško kosminio palydovo LituanicaSAT-1 komandos nariai. Įmonė įkurta komercializuoti šios misijos metu įgytas technologines ir kosmoso industrijos žinias. Įmonė yra viena pirmųjų Rytų Europos kosmoso industrijos pradedančiųjų įmonių, sulaukusių rizikos kapitalo fondo investicijų. „Practica Capital“ administruojami rizikos kapitalo fondai UAB „NanoAvionics“ skyrė 200 tūkst. eurų pradinę investiciją.

## Tolimesnė įmonės veikla
Po LituanicaSAT-1 projekto įmonė, pagal jungtinės veiklos sutartį su Vilniaus universitetu, pradėjo kurti antrąjį lietuvišką palydovą – LituanicaSAT-2, skirtą Europos Komisijos projektui „QB50“, kuriam vadovauja Von Karman institutas Belgijoje. LituanicaSAT-2 bus paleistas į kosminę erdvę kartu su kitais palydovais, kurie sudarys 50-ies mažų palydovų būrį. „QB50“ projekto mokslinis tikslas yra atlikti mažai tyrinėtų Žemės atmosferos sluoksnių tyrimus. LituanicaSAT-2 misijos metu taip pat bus išbandyta eksperimentinė raketinės traukos sistema, veikianti vienkomponenčio amonio dinitramido kuro pagrindu. Tokia sistema tokio tipo palydove bus išbandoma pirmą kartą pasaulyje. Sėkmingas tokios sistemos panaudojimas mažuosiuose palydovuose leistų misijos laiką prailginti iki 6 kartų, įgalintų tikslų palydovo orientavimą ir jo padėties keitimą orbitoje, ko šiuo metu trūksta mažiesiems palydovams. Tai reikšmingai praplėstų jų panaudojimo galimybes. Europos Komisija UAB „NanoAvionics“ eksperimentinės raketinės traukos sistemos komercializavimo potencialui įvertinti skyrė 50 tūkst. eurų. Šios investicijos tikslas – įvertinti rinkos potencialą ir parengti verslo planą.

## Misija
UAB „NanoAvionics“ misija yra transformuoti mažųjų palydovų rinką paverčiant šiuos palydovus prieinamais kiekvienai įmonei ir organizacijai, tuo pačiu praplečiant jų panaudojimo galimybes.

Įmonė yra aktyvi pasaulinės mažųjų palydovų bendruomenės narė ir oficiali NASA bei ESA tiekėja.

## Pasiekimai
* 2014 m. birželis – suteiktas Lietuvos mokslo, inovacijų ir technologijų agentūros (MITA) finansavimas;
* 2014 m. gruodis – pasirašyta sutartis su Vilniaus universitetu dėl LituanicaSAT-2 kūrimo ES finansuojamam projektui „QB50“;
* 2015 m. kovas – gauta investicija iš rizikos kapitalo fondo „Practica Capital“;
* 2015 m. liepa – suteiktas Lietuvos mokslo, inovacijų ir technologijų agentūros (MITA) finansavimas raketinės traukos sistemos prototipo kūrimui;
* 2015 m. rugsėjis – suteiktas Lietuvos mokslo tarybos (LMT) finansavimas „žalios“ raketinės traukos sistemos katalizatoriaus vystymui;
* 2016 m. sausis – gautas finansavimas pagal Europos Komisijos „Horizontai 2020“ programą su tikslu komercializuoti cheminės propulsijos sistemą mažųjų palydovų rinkai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Laurentijaus metraštis

**Laurentijaus metraštis** () – senųjų Rusios kronikų rinkinys, į kurį sudėta neišlikusi „Būtųjų laikų pasakojimo“ seniausia versija ir jo tęsiniai, daugiausiai aprašantys įvykius Šiaurės Rusijoje (Vladimiro-Suzdalės žemėje). Šiuo metu saugomas Rusijos nacionalinėje bibliotekoje Sankt Peterburge.

## Istorija

Tai antras pagal senumą iš išlikusių Rusios metraščių, vienuolio Laurentijaus 1377 m. nurašytas 1305 m. Tverės metraštis, kuris buvo skirtas kunigaikščiui Michailui Jaroslavičiui. Metraštyje įvykiai aprašomi iki 1305 m., bet toliau 898–922, 1263–1283 ir 1288–1294 m. laikotarpiai dėl kažkokios priežasties praleidžiami. Rankraštį 1792 m. buvo įsigijęs žinomas grafas Aleksejus Musinas-Puškinas (1744–1817), vėliau padovanojęs carui Aleksandrui I, kuris jį perdavė 1811 m. Imperatoriškajai bibliotekai.

Ankstyvuoju laikotarpiu Laurentijaus metraštis Lietuvai skiria palyginti nedaug dėmesio, bet XIII a. antros pusės istorijai pateikia keletą svarbių žinių.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Laurentijaus metraščio tekstas (rusų k.)
Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius

**Apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius** () – XVI a. lotyniškai parašytas traktatas,  dedikuotas Lietuvos didžiajam kunigaikščiui Žygimantui Augustui. Jį apie 1550 m. sukūrė LDK publicistas, diplomatas, visuomenės veikėjas Mykolas Lietuvis (~1490–1560).
 
Traktato išliko apie 10 fragmentų, juos pirmą kartą išleido 1615 m. Bazelyje (Šveicarija) Johanas Greiseris, kuris pirmasis pavadino autorių *Mykolu Lietuviu*. Šios publikacijos ištraukų perspausdinta olandų Elsevierų leidiniuose 1626 m., 1627 m., 1632 m., 1640 m.

## Turinys

Traktato tikslas – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštytės santvarkos kritika, skatinimas taisyti, stiprinti valstybę iškeliant įvairius neigiamus šalies gyvenimo reiškinius, ydas ir paveikti valdovą, Žygimantą Augustą, kad jis viską pertvarkytų. Tai pirmasis LDK renesanso socialinės - politinės publicistikos pavyzdys. Kiekviena dalis skirta kuriai nors visuomenės problemai spręsti. 

Autorius kritikavo savo meto Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos bajoriškąją visuomenę, smerkė katalikų dvasininkijos sumaterialėjimą, siūlė reformuoti bažnyčią. Traktate lyginamos Maskvos didžioji kunigaikštystė, totorių ir Lietuvos visuomeninis politinis gyvenimas, papročiai, analizuojamos Lietuvos valstybės smukimo priežastys, kritikuojami ponai ir aukštoji dvasininkija – jų ekonominės ir teisinės privilegijos, savivaliavimas, moralinės ydos, reiškiama užuojauta liaudžiai, propaguojama visų valdinių lygybė, idealizuojamas Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. Mykolas Lietuvis pasisako ir prieš moteris, linkęs propaguoti daugpatystę, nes daugiau žmonų - daugiau ir kareivių.

Kritikai būdingos tuo metu Lietuvoje pasireiškusios reformacijos judėjimo tendencijos. Veikale rašoma apie legendinių lietuvių romėnų iškeliavimą iš romėniškosios tėvynės, palaikė romėniškąją lietuvių kilmės hipotezę, nurodė lietuvių ir antikinės mitologijos, lietuvių ir lotynų kalbų panašumus (pateikė ir lietuvių žodžių), siūlė steigti lotyniškas vidurines mokyklas. Jų steigimas argumentuotas tuo, kad lotynų kalba yra gimtoji lietuvių kalba, tam įrodyti pateikti 74 identiško skambėjimo vienareikšmiai lotynų ir lietuvių kalbų žodžiai. Traktato mintys ir stilius rodo autoriaus humanistinį išsimokslinimą ir jį atitinkančią pasaulėžiūrą.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Mykolo Lietuvio dešimt įvairaus istorinio turinio fragmentų apie totorių, lietuvių ir maskvėnų papročius. (lietuvių k.)
*  „О нравах татар, литовцев и москвитян“ (rusų k.)
Raymond v. Raymond

**Raymond v. Raymond** – šeštasis studijinis amerikiečių atlikėjo Usher albumas, išleistas 2010 m. kovo 26 d. Albumo singlas „OMG“ sulaukė didelio populiarumo visame pasaulyje, pasiekdamas pirmąsias vietas Jungtinės Karalystės ir JAV reitinguose, taip pat pasiekdamas daugelio reitingų dešimtukus. Nepaisant vidutiniškų kritikų įvertinimų, per pirmąją savaitę JAV buvo parduota 329 tūkstančiai albumo kopijų. „Raymond v. Raymond“ debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas trečiuoju Usher įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. 2010 m. gruodžio mėnesio duomenimis, visame pasaulyje parduota per du milijonus albumo kopijų.

2011 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose albumas laimėjo apdovanojimą už geriausią šiuolaikinio R&B atlikimą, o daina „There Goes My Baby“ – už geriausią vyriško vokalo R&B atlikimą.

## Dainų sąrašas

## Išnašos
Gruzinų kronikos

**Gruzinų kronikos** (, *Kartlis Tskhovreba*, pažodžiui – 'Kartlijos gyvenimas') – gruzinų metraščių rinkinys, kuriama aprašoma Kartlija – istorinis Gruzijos regionas, buvęs žinomas antikos ir Bizantijos autoriams kaip Iberija.

„Kartlis Tskhovreba“ sudaro „Senoji Kartlis Tskhovreba“ ir „Naujoji Kartlis Tskhovreba“. „Senojoje“ nušviečiama Gruzijos istorija iki XIV a., „Naujojoje“ – nuo XIV iki XVIII a. Yra išlikę keli sąrašai „Senosios Kartlis Tskhovreba“, susijusios su šalies XV–XVII a. istorija. XVIII a. Kartlijos monarchas Vachtangas VI sukūrė „mokslo vyrų“ komisiją, vadovaujamą Beri Egnatašvili. Komisija parengė XIV–XVIII a. Gruzijos istoriją. XIX a. gruzinų metraščiui „Kartlis Tskhovreba“ buvo priskirta ir eilė kitų XVII–XVIII a. istorinių raštų.

## Turinys

„Kartlis Tskhovreba“ daugiausiai aprašo Gruzijos politinę istoriją, be to, daugeliu atvejų kronikos teiginius patvirtina ne gruzinų istorikų darbai.

Šiuo metu istorikai disponuoja keliais ikivachtangovinės redakcijos rankraščiais. Tai karalienės Anos sąrašas (XV a.), karalienės Mariam sąrašas (XVII a.), 1697 m. sąrašas, Mačabeli sąrašas (1736 m. ir kt.). Taip pat turimi keli kiti povachtangovinės epochos rankraščiai. Senojoje „Kartlis Tskhovreba“ pristatoma 10 istorinių raštų.

## Nuorodos

* Kartlijos metraštis (rusų k.)
Vanitas

**Vanitas** (iš lotynų k. „tuštybė“) – dailės žanras, natiurmorto tipas, kai paveiksle vaizduojami objektai, turintys priminti apie žmogaus mirtingumą ir žemiškųjų turtų bei malonumų beprasmybę. *Vanitas* motyvai gali būti įterpti į kitų žanrų paveikslus, pvz., portretus, buities scenas. Šio žanro kūriniai taip pat perteikia lotynišką posakį *[[memento mori]]* (atmink, kad mirsi).

Terminas *vanitas* kilęs iš Biblijos Ekleziasto knygos pradžios: *„Tuštybių tuštybė, – sako pamokslininkas. – Tuštybių tuštybė, viskas tuštybė“*. Žanro paveikslai buvo skirti priminti ir apmąstyti žmogaus mirties neišvengiamumą ir visų gyvenimo dalykų laikinumą ar malonumų beprasmiškumą. Atitinkamai, paveiksluose vaizduojami tai simbolizuojantys objektai: kaukolė, deganti žvakė, apversta vyno taurė, laikrodis, muzikos instrumentai, muilo burbulai, senos knygos, gėlės. Žanras atsirado renesanso laikotarpiu ir jo objektai būdavo tapomi portreto reverso pusėje. Apie 1550 m. žanras tapo savarankišku ir ypač išpopuliarėjo XVII a. olandų tapyboje, kas siejama su Šiauriniuose Nyderlanduose įsigalėjusiu kalvinizmu. 

## Šaltiniai

* Encyclopaedia Britannica
* Teito galerija
Švacas

**Švacas** () – miestas Tirolio žemėje, Austrijoje. Švaco apskrities adminstracinis centras. Įsikūręs žemutinėje Ino upės slėnio dalyje (centre), *Kellerjoch* ir *Eiblschrofen* kalnų papėdėje. Nutolęs maždaug 30 km į rytus nuo Insbruko. Miesto plotas – 20,17 km². Populiacija – 13 444 žmonės (2016 m. sausio 1 d. duomenys).

XV–XVI a. buvo svarbus sidabro kasybos centras. Populiacija sudarė apie 20 000 žmonių, tai buvo antras pagal dydį Austrijos imperijos miestas po Vienos. 1898 m. Pranciškus Juozapas I suteikė miesto teises.

## Galerija

Schwaz, straatzicht foto1 2012-08-09 13.44.jpg
Schwaz 1.JPG
Schwaz, Krankenhaus.JPG
Varnikų botaninis zoologinis draustinis

**Varnikų botaninis zoologinis draustinis** – draustinis Trakų rajone, Trakų seniūnijoje, šalia Varnikų. Draustinis apima 450 ha Varnikų miško bei 207 ha Ilgelio pelkės.

## Gamta
Šiaurinės draustinio dalies reljefą sudaro dvi rytų-vakarų kryptimi orientuotos Baltijos stadijos Rytų Lietuvos (Pomeranijos) fazės metu susidariusios moreninių kalvų grandinės. Šiaurinę dalį apaugęs XIX a. pabaigos – XX a. pradžios dygimo natūraliai susiformavęs miškas (205 ha), daugiausiai ąžuoliniai pušynai ir ąžuoliniai eglynai. Miško pakraščiuose auga XX a. vidurio-pabaigos sodinimo pušų ir eglių jaunuolynai. Beveik visas draustinio miškas yra valstybės nuosavybė.

Pietinė draustinio dalis – termokarstinėje dauboje susidariusi Ilgelio pelkė (207 ha). 70 % pelkės yra žemapelkė, likusi – tarpinio tipo pelkių plotų supama aukštapelkė. Didžiausias organinės kilmės klodo storis yra apie 10 m, vidutinis organinės kilmės nuosėdų (durpės ir sapropelis) storis – apie 2-4 m. Pelkėje telkšo Baluoša, Bevardis, Ilgelis ir Piliškių ežeras, seniau sudarę vieną ežerą. Šiauriau Ilgelio telkšo užpelkėjęs Dumblės ežeras. Kadangi pelkė yra apie 1 m aukščiau už Lukos vandens lygį, vandens perteklius iš pelkės melioraciniais grioviais nuteka į šį ežerą, todėl žemapelkės pakraščiai yra nusausėję ir apaugę krūmais, o aukštapelkė apaugusi pušimis ir beržais.

Draustinyje aptikta 600 rūšių aukštesniųjų augalų, iš jų 16 įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą, 118 samanų rūšių (4 saugomos, dar 3 Lietuvoje rastos pirmą kartą), 204 kerpių rūšys (4 saugomos). Draustinio ežeruose nustatytas 441 planktoninių dumblių taksonas. Aptikta retų vabzdžių ir paukščių, nors gyvūnija plačiai netyrinėta.

Pelkės ir miško pakraščiai ribotai šienaujami bei ganomi, ūkinė veikla miške minimali. Draustinyje renkami grybai ir uogos, aukštapelkė gausi spanguolių, miškas – mėlynių ir žemuogių. Neigiamą poveikį draustinio išsaugojimui daro intensyvus lankymas, poilsinis Skaisčio pakrantės naudojimas bei su šia žmogaus veikla susijęs sunkiai valdomas adventyvinių augalų rūšių plitimas. Dėl bendrų klimato kaitos tendencijų, ypač požeminių vandenų sekimo Lietuvoje, sausėja Ilgelio pelkė.

## Pažintinis takas
Draustinyje įrengtas 5 km ilgio pažintinis takas su 10 informacinių stotelių, poilsio vietomis su suoleliais ir pavėsinėmis. Dalis tako yra su medžio danga. 2023 m. liepą pradėti pažintinio tako rekonstrukcijos darbai.

## Galerija

image:Varnikų pažintinis takas 1.jpg
image:Varnikų pažintinis takas 2.jpg
image:Varnikų pažintinis takas 3.jpg
image:Varnikų pažintinis takas 4.jpg
image:Varnikų pažintinis takas 6.jpg
image:Varnikų pažintinis takas 7.jpg
image:Varnikų pažintinis takas 8.jpg
image:Varnikų pažintinis takas 9.jpg
image:Varnikų pažintinis takas 10.jpg
image:Varnikų pažintinis takas 11.jpg
image:Varnikų pažintinis takas 12.jpg


## Taip pat skaitykite
* Sąrašas:Lietuvos pažintiniai takai

## Šaltiniai
Emakimono

**Emakimono** ( 'išvyniojamas paveikslas', supaprastintai 絵巻 = *emaki*) – horizontalus popieriaus ar šilko ritinys, užklijuotas ant pagrindo, kurio kraštai sutvirtinti brokato audiniu, su dviem mediniais voleliais galuose. Tokiais ritiniais buvo iliustruojami romanai, istorijos, budistų sūtros, paprastai vaizdus derinant su tekstu. Pamažu išvyniojami paveikslai, vaizduojantys kurio nors įvykio eigą, buvo populiarūs Japonijoje nuo XI a. iki XVI a. Ant emakimono ritinių buvo piešiama, tapoma ar štampuojama. Šiuose kūriniuose vaizduojamos batalinės, romantinės, religinės temos, įpinami antgamtinio pasaulio ir liaudiniai siužetai.

Ritinio plotis buvo apie 30 cm, ilgis galėjo siekti 9–12 m. Ilgos istorijos buvo užrašomos ant kelių ritinių. Jie buvo saugomi susukti, perrišti šilkine virvele. Ritinys buvo skaitomas iš dešinės į kairę, pamažu jį išvyniojant ir taip pasukant, kad būtų patogu laikyti rankose. Perskaičius kūrinį, ritinį tekdavo susukti atgal, iki jo pradžios.

Žinomiausias emakimono yra klasikinis japonų literatūros kūrinys „Sakmė apie princą Gendži“. Jį sudarė 20 ritinių, kurių bendras ilgis buvo 137 m, įskaitant per 100 piešinių ir virš 300 kaligrafijos lapų. Iki mūsų dienų išlikę tik šio kūrinio fragmentai, apie 15 proc. jo pradinės apimties.

Panašūs yra vertikaliai išvyniojami, kabantys kakemono tapybos ir kaligrafijos meno ritiniai.

## Galerija

Giappone, rotolo con gara fallica, xix sec., acquisti e doni 794, 01.JPG
Anonymous - 'Festival at Sumiyoshi Shrine', Japan, 17th century, handscroll, Honolulu Museum of Art.jpg 
Dojo-ji Engi Emaki.jpg
Horse-Face of the Underworld.jpg
Sanzōshi-emaki Hachikazuki.jpg


## Nuorodos

* „Emaki“ Šinto enciklopedijoje (Kokugakuin universitetas) 
* Japoniški emakimono ritiniai (''orientstyle.ru'')
Kakemono

**Kakemono** ( 'kabantis daiktas'), dažniau **kakejiku** (掛軸 'kabantis ritinėlis') – vertikaliai išvyniojamas paveikslas, užklijuotas ant specialaus pagrindo, saugojimui susukamas į ritinėlius su mediniais voleliais viršuje ir apačioje, paprastai kabinamas ant sienos. Kakejiku menas populiarus japonų sienų puošyboje, yra įvairių tapybos bei kabinimo metodų. Aukštos kokybės paveikslus ritinėliuose kūrė žymūs dailininkai.

Kakejiku yra pagamintas iš šilko, japoniško popieriaus, medienos ir specialių klijų. Priešingai nei įrėminti paveikslai, kakejiku ritinėliai neužima daug vietos, nes yra tvirtai susukami ir laikomi medinėse skryniose.

Kakejiku – tai kaligrafiniai ar tapyti meno kūriniai, kabinami specialioje japoniškų namų erdvėje „tokonomoje“. „Tokonoma“ buvo laikoma erdve, kuri jungė meną ir kasdienį gyvenimą. Anksčiau kakejiku kabėdavo visų aukštesniosios klasės japonų šeimų namuose ir būdavo keičiami kiekvieną sezoną. Ritinėliai-paveikslai išpopuliarėjo ir tarp paprastų žmonių. Dėl vakarietiškos architektūros ir gyvenimo stiliaus įtakos šiuolaikiniuose japonų namuose ne visur įrengiamos „tokonomos“.

## Istorija

Pirmieji paveikslai-ritinėliai į Japoniją atkeliavo iš Kinijos Heian laikotarpyje (794–1192 m.) kartu su budizmu. Budistų misionieriai anksčiau su savimi nešiodavosi budistinės tematikos paveikslėlius, kurie jiems padėjo skleisti religiją. Šie paveikslėliai buvo kakejiku ritinėlių prototipai.

## Taip pat skaitykite

* Emakimono

## Literatūra

* Mason, Penelope. *History of Japanese Art*. Prentice Hall (2004). ISBN 0-13-117602-1

## Nuorodos

* Kakejiku: japonų sienų puošyba (''delfi.lt'')
Šilupė

**Šilupė** – keleto upių Lietuvoje pavadinimas:
* Šilupė – Novos intakas, Kazlų Rūdos sav.;
* Šilupė – Nemuno intakas, Šakių raj.;
* Šilupė – Šedvygos intakas, Šakių raj.;
* Šilupė – Šaltuonos intakas, Raseinių raj.;
* Šilupė – Lieponos intakas, Vilkaviškio raj.
Purpurinis taksi

**Purpurinis taksi** () – 1977 m. sukurta drama, Kanų kino festivalyje nominuota Auksinei palmės šakelei.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Charlotte Rampling – Šeron Frederik
* Philippe Noiret – Filipas Maršalas
* Edward Albert – Džeris 
* Peter Ustinov – Tabelmanas
* Fred Astaire – daktaras Šeimas Skalis
* Agostina Belli – Ana Tabelman
* Jack Watson – Šonas
* Mairin O‘Sullivan – Kolin 

## Turinys

Filmo veiksmas vyksta atokiame Airijos kaimelyje, kuriame prieglobstį rado trys turtingi ir paslaptingi užsieniečiai: daktaras Šeimas Skalis, važinėjantis senu purpuriniu taksi, atsiskyrėlis Tabelmanas, gyvenantis su dukterimi Ana, ir automobilio avarijoje sūnaus netekęs  Filipas Maršalas, kurio asmeniu ir pasakojama istorija. Kiekvienas iš čia gyvenančių turi ką nors slėpti arba, atvykę čia, tiesiog ieško ramybės. 

Medžiodamas Filipas susipažįsta ir susidraugauja su jaunuoliu Džeriu, o kuomet šį aplanko sesuo Šeron, ją įsimyli. Tabelmanas žino kiekvieno sutikto žmogaus paslaptis, su aplinkiniais kalbasi iš aukšto, o jo duktė, manoma, yra nebylė, nes niekuomet su niekuo nekalba. Kuomet mergina susižeidžia nukritusi nuo arklio, o ją aptinka Filipas su Džeriu, paaiškėja, kad tai netiesa. Džeris įsimyli Aną ir pasiperša merginai, kuri sutinka, tačiau po to mėgina nusižudyti, mat ji taip pat turi ką slėpti nuo aplinkinių. Bijodamas prarasti dukterį, Tabelmanas sudegina savo namus, o ši paskutinę akimirką persigalvoja ir atsisako slapta išvykti su Džeriu. Šiam, turtingam paveldėtojui, šeima uždraudžia tuoktis su Ana, Filipas su Šeron taip pat išsiskiria ir galiausiai jis nusprendžia išvykti...
Šilupė (Nova)

**Šilupė** – upė Lietuvoje, Kazlų Rūdos savivaldybėje; Novos kairysis intakas (Šešupės baseinas). Prasideda Kazlų Rūdos miškuose, 3 km į vakarus nuo Braziūkų. Teka miškais į pietvakarius, žemupyje – laukais į vakarus. Įteka į Novą km nuo jos žiočių, 1 km į vakarus nuo Panovių.

Intakai: Vėrupis, Raudonupis (kairieji), Vinkšnupys (dešinysis).

Vaga daugelyje vietų ištiesinta. Kaimai prie Šilupės: Zūkai, Valiai, Pašilupiai, Uzarai, Panoviai.

Upėvardis kilęs nuo žodžio *[[šilas]]* („spygliuočių miškas, žalgiris“).

## Šaltiniai
Janas Vielopolskis (1668)

**Janas Vielopolskis ** (apie 1605–1668) – ATR valstybinis veikėjas, karaliaus rūmininkas (1635), Vojnicos kaštelionas (1655), Krokuvos vaivada (1667–1668), Bečo, Varšuvos, Bochnios, Naujojo Targo seniūnas. Šventosios Romos imperijos grafas (nuo 1656 m. lapkričio 29 d).

## Biografija
Lenkijos magnatų Vielopolskių giminės atstovas, herbo „Starykoń“ savininkas. Krokuvos pakamario ir Bochnios seniūno Kaspero Vielopolskio (m. 1636) ir Elžbietos Bronievskos sūnus.

1635 metais Janas Vielopolskis minimas kaip karaliaus rūmininkas. 1655 metais gavo Vojnicos kašteliono pareigybę.

1656 metais nuo Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Ferdinando III gavo grafo titulą.

1648 metais elekciniame seime palaikė Jono Kazimiero Vazos kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą.

1667–1668 metais – Krokuvos vaivada. Taip pat buvo Bečo, Varšuvos, Bochnios, Naujojo Targo seniūnas.

Buvo palaidotas Varšuvoje, Šventos Onos bažnyčioje, kurios jis buvo pagrindinis fundatorius.

## Šeima ir vaikai
1649 metais vedė Sofiją Kochanovską, Jano Kochanovskio dukterį, nuo santuokos su kuria turėjo sūnų:

* Jonas (1630–1688), Krokuvos generalinis seniūnas (1667), Karūnos pakancleris (1677–1678), Karūnos didysis kancleris (1678–1688).

## Nuorodos

|-
Lvovo kronika

**Lvovo kronika** () – istorinis pirmosios XVII a. pusės metraštis, įtrauktas į rankraštinę Michailo Gunaševskio knygą. Pavadinimas sąlyginis. Lvovo metraštyje atsispindi 1498–1649 m. laikotarpio Rusios istorijos įvykiai. Šiuo metu metraštis saugomas Kijeve, Ukrainos Mokslų akademijos centrinėje bibliotekoje.

Panašiai vadinamas kitas XVI a. surašytas metraštis, pavadintas rusų Švietimo amžiaus menininko Nikolajaus Lvovo () garbei.

Lvovo kronikos tekstą surado XIX a. pabaigoje Galicijos istorikas etnografas Denisas Zubrickis (). Kronikos rankraštis buvo saugomas Lvovo Stavropigijos instituto () archyve. Metraščio tekstą pirmą kartą išspausdino 1839 m. Maskvoje rusų istorikas Michailas Pogodinas () „Rusijos istorijos rinkinyje“, vėliau – Lvove 1870-aisiais metais.

## Turinys
Kronikoje pateikiami vertingi duomenys apie užsienio politiką ir ekonominę padėtį pietinėse Rusios žemėse. Didelis dėmesys skirtas Krymo totorių antpuoliams, katalikų dvasininkijos ir šlėktų skleidžiamai unijos politikai, kazokų sukilimams 1630-aisiais metais, Bogdano Chmelnickio vadovaujamam 1648–1654 m. sukilimui. Metraštyje aprašyti ir įvykiai, kurie nėra paminėti kituose istorijos šaltiniuose.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Kronikos tekstas (ukrainiečių k.)
Maksimilijanas Osolinskis

**Maksimilijanas Osolinskis** (1588–1655) – ATR valstybinis veikėjas, Sandomiro vėliavininkas (1624), Sandomiro pakamaris (1633), Karūnos dvaro paiždininkas (1636–1648), Čersko kaštelionas (1648), Becko ir Malborko seniūnas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Osolinskių giminės atstovas, herbo „Topor“ savininkas. Sanoko seniūno Jono Zbignevo Osolinskio (1555–1623) sūnus nuo pirmos santuokos su Jadvyga Senenska. Broliai – Sandomiro vaivada Kristupas (1587–1645) ir Karūnos didysis kancleris Jurgis (1595–1650).

Kartu su jaunesniuoju broliu Jurgiu mokėsi jėzuitų kolegiume, Liubline, 1596 metais, po to keliavo po Vakarų Europą, aplankydamas Italiją ir Nyderlandus. Grįžęs į tėvynę 1607 metais tapo Plocko vyskupo Martyno ŠiŠkovskio rūmininku, po to tapo karaliaus rūmininku.

1618 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą nuo Sandomiro vaivadijos. 1621 metais dalyvavo turkų-totorių armijos sutriuškinime Chotyno mūšyje, kur vadovavo nuosavam husarų būriui.

1626–1629 metais kartu su vyresniuoju broliu Kristupu Maksimilianas dalyvavo karinėje kampanijoje prieš švedus Prūsijoje. 1633–1634 metais dalyvavo Lenkijos karaliaus Vladislovo Vazos Smolensko kampanijoje. 1633 metais nuo vyresnio brolio Kristupo gavo Sandomiro pakamario pareigybę. 1636 metais po Jurgio Osolinskio buvo paskirtas Karūnos dvaro paiždininkiu.

Jam priklausė Stopniko, Becko ir Malborko seniūnijos. Po savo tėvo mirties 1623 metais gavo valdyti Cepeliuvo ir Meleco valdas, po savo jaunesnio brolio Jurgio mirties 1650 metais paveldėjo kai kurias jo valdas.

Maksimilianui Osolinskiui priklausė Osolino, Klimontuvo, Kozluvo, Zgursko, Meleco ir Sadovices valdos.

## Šeima
Buvo vedęs du kartus. 1611 metais vedė Eleną Kazanovską (m. prieš 1636), nuo santuokos su kuria turėjo vaikų:

* Janas (1612–1682), Maltos ordino Poznanėje komandoras
* Stanislavas (1615–1643), Krokuvos kanauninkas
* Zbignevas (m. 1675), abatas
* Vladislavas Kristupas (m. 1696), Krokuvos ir Plocko kanauninkas
* Jeronimas (1616–1651), karaliaus rūmininkas
* Jurgis (m. 1651), Liubelsko seniūnas
* Aleksandras (m. tarp 1691 ir 1706)
* Venjaminas (1627–1664)

Apie 1643 metais vedė antrą kartą Kateriną Glebicką (m. 1683/1684), nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus ir tris dukteris:

* Maksimilianas Jeronimas (m. 1710/1712)
* Mykolas (m. po 1711)
* Katerina, vienuolė
* Maksimimliana, Pavos vaivados Jano Alberto Lipskio žmona
* Sofija, Peremyšlio kašteliono Matryno Krasickio žmona

## Nuorodos
* Osolinskių giminės genealogija 

|-
Vladimiras Potockis

Grafas **Vladimiras Stanislovas Potockis** (1789 m. vasario 10 d., Tulčinas – 1812 m. balandžio 8 d., Krokuva) – Lenkijos žemvaldys iš magnatų Potockių giminės, Varšuvos kunigaikštystės raitosios artilerijos pulkininkas.

## Biografija

Karūnos artilerijos generolo grafo Stanislovo Felikso Potockio (1752–1805) jaunesnysis (ketvirtas) sūnus iš antros santuokos su Žozefina Amalija Mnišek (1752–1798).

Masonų ložės „Bracia Zjednoczeni“ („Jungtiniai Broliai“), įkurtos Varšuvoje 1807 metais, narys.

Už nuopelnus po mirties buvo apdovanotas „Virtuti Militari“ ordinu.

23-metis Vladimiras Potockis žuvo netoli Krokuvos 1812 m. balandžio 8 d. Už žmonos lėšas buvo pastatytas Šventos Trejybės paminklas Vavelio katedroje.

## Šeima ir vaikai
1808 metais vedė kunigaikštytę Teklę Sanguškaitę (m. 1870), paskutinio Voluinės vaivados, kunigaikščio Jeronimo Jonušo Sanguškos (1743–1812), ir Anos Pružinskos (m. 1816) dukterį. Jų vaikai:

* Stanislavas (1808–1874)
* Vladimiras (1810–1880)

Po vyro mirties valdos perėjo jo našlei Teklei.

## Išnašos

## Nuorodos
* Daševo istorija
Povilas Sapiega (1855)

**Povilas Sapiega** (1781, Kamanecas-Podolskis – 1855 m. sausio 2 d., Varšuva) – Lenkijos bajoras ir kariškis.

## Biografija

Lenkijos-Lietuvos kunigaikščių Sapiegų giminės atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Paskutinio Smolensko vaivados, kunigaikščio Pranciškaus Ksavero Sapiegos (1741/1746–1806/1808) ir Terezos Sufčinskos (1744–1827) trečiasis sūnus.

Maltos ordino riteris, tarnavo Prancūzijos armijoje, kur 1807 metais gavo papulkininkio laipsnį. Kurį laiką buvo Juozapo Poniatovskio štabe. 1808–1811 buvo Varšuvos protektūros departamento patarėjas. Po 1815 metų užėmė Lenkijos kunigaikštystės Austrijos gubernijos bajorų maršalkos pareigybę.

1809 metų balandį buvo apdovanotas Garbės legiono ordinu.

## Šeima ir vaikai

1806 metais Varšuvoje vedė Pelagiją Rožę Potocką (1775–1846), grafo Stanislovo Felikso Potockio (1752–1805) ir Žozefinos Amalijos Mnišek (1752–1798) dukterį. Pirmą kartą Pelagija Potocka buvo ištekėjusi už Lietuvos artilerijos generolo, kunigaikščio Pranciškaus Sapiegos (1772–1829). Povilo ir Pelagijos vaikai:

* Ksaveras (1807 m. spalio 4 d. – 1882 m. rugpjūčio 2 d.), 1-oji žmona nuo 1832 metų Konstancija Gonorata Sobanska (1814–1838), 2-oji žmona nuo 1840 metų Liudvika Pacaitė (1819–1895)
* Leonas (1811 m. rugpjūčio 9 d. – 1884 m. lapkričio 17 d.), vedęs nuo 1838 metų Joaną Tiškevičiūtę (1816–1873)

## Literatūra
* Zofia Zielińska, Franciszek Ksawery Sapieha, w: Polski Słownik Biograficzny, tom XXXIV, 1993 (informacje przy życiorysie ojca)

## Nuorodos
* Sapiegų giminės genealogija 
* Paweł ks. Sapieha h. Lis
Need You Now

**Need You Now** – antrasis studijinis amerikiečių kantri grupės „Lady Antebellum“ albumas, išleistas 2010 m. sausio 26 d. Albumo singlas „Need You Now“ sulaukė didelio pasisekimo pasaulyje, pasiekdamas antrąją vietą JAV ir penkioliktąją Jungtinės Karalystės singlų reitinguose, taip pat patekdamas į nemažai kitų dešimtukų. Singlai „American Honey“ ir „Our Kind of Love“ pasiekė pirmąsias vietas JAV kantri singlų reitinge, o „Hello World“ – šeštąją.

„Need You Now“ sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir, per pirmąją savaitę JAV pardavus 481 tūkstantį albumo kopijų, debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, tapdamas pirmuoju grupės įrašu, pasiekusiu šią viršūnę. Albumas tapo trečiu geriausiai parduodamu 2010 m. albumu JAV. 2013 m. liepos mėnesio duomenimis, visame pasaulyje parduota per 5 milijonus albumo kopijų.

2010 m. vykusiuose „Grammy“ apdovanojimuose daina „Need You Now“ laimėjo apdovanojimus metų įrašo, metų dainos, geriausio grupinio kantri atlikimo ir geriausios kantri dainos kategorijose. Pats albumas taip pat laimėjo apdovanojimą už geriausią kantri albumą, taip pat nominuotas metų albumo kategorijoje.

## Dainų sąrašas

## Išnašos
Kazimieras Ignotas Leščinskis

**Kazimieras Ignotas Leščinskis** (m. 1730 m.) – Lvovo kaštelionas 1724–1730, Bugo Kamiankos 1691 m., Vinycios ir Didžiųjų Mostų seniūnas 1694 m., karaliaus pulkininkas 1694 metais.

Pasiuntinys nuo Poznanės į 1696 metų seimą, Augusto II elektorius nuo Braclavo žemės. 1705 metais patvirtino Stanislovo Leščinskio *[[pacta conventa]]*. Palaidotas jėzuitų vienuolyne, Stanislavive.

Žmona – Magdalena Chodorovska, Aleksandro Stefano Chodorovskio duktė

## Literatūra
* Articuli pactorum conventorum Stanów tej Rzeczypospolitej i W. X. L. i państw do nich nalężących z Posłami JKM […], s. 23.
* Herbarz polski, t. XIV, Warszawa 1911, s. 164.

## Nuorodos
Kajetonas Mykolas Sapiega

Kunigaikštis **Kajetonas Mykolas Sapiega** (, 1749 m. vasario 13 d., Kodenis – 1771 m. gegužės 23 d., Lanckorona) – LDK karinis veikėjas, Polocko Baro konfedracijos maršalka.

## Biografija

Kilo iš žymios Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Kodenio linijos, herbo „Lis“ savininkas. Mstislavlio vaivados Ignoto Sapiegos (iki 1721–1758) ir Anos Krasickos (1707–1751) jaunesnysis sūnus. Vyresnieji broliai – Jonas, Pranciškus ir Juozapas.

1768 metais Kajetonas Mykolas Sapiega dalyvavo Lietuvos didžiosios kunigaikštystės Baro konfederacijoje. 1769 metų pradžioje išvyko į Krokuvos kaimynystę, galimai, į Slovakiją, kad galėtų koordinuoti konfederatų veiklą. Kurį laiką buvo savo pusseserės Anos Jablonovskos emisaru.

1769 metų pabaigoje, po Baro konfederatų pralaimėjimo Lietuvoje, Kajetonas Mykolas Sapiega priėmė nuo vyresnio brolio Juozapo Sapiegos, bėgusio į Prūsiją, vadovavimą konfedratų likučiams, su kuriais jam taip pat teko palikti tėvynę.

1770–1771 metais dalyvavo Baro konfederatų karinėse akcijose ATR pasienyje, tame tarpe puolant Sandomierą ir Kazimiežą, netoli Krokuvos.

1771 m. gegužės 23 d. Kajetonas Mykolas Sapiega žuvo Lanckorono mūšyje su rusų kariais, vadovaujamais generolo-majoro Alekandro Suvorovo.

## Nuorodos
* ATR magnatų giminių genealogija
Boni ir Klaidas

**Bonnie Elizabeth Parker** (1910 m. spalio 1 d. – 1934 m. gegužės 23 d. Luizianoje) ir **Clyde Chestnut Barrow** (1909 m. kovo 24 d. Teksase, JAV – 1934 m. gegužės 23 d. Luizianoje) – buvo amerikiečių nusikaltėlių pora, Didžiosios depresijos laikotarpiu su savo gauja keliavusi po centrines JAV valstijas ir garsėjusi bankų apiplėšimais, nors mieliau apiplėšinėdavo mažas parduotuves ar kaimo šarvojimo namus. Jų nusikaltimai prikaustė amerikiečių spaudos ir skaitytojų dėmesį 1931–1934 m., kuris kartais vadinamas „visuomenės priešo era“ (angl. *public enemy era*). Manoma, kad jie nužudė nemažiau kaip devynis policijos pareigūnus ir keturis civilius. Bonnie Parker, pozuojančios su cigaru, nuotrauka buvo padaryta iš neišplėsto kino juostos ritinėlio, kurį policija rado apleistoje slėptuvėje, ir ši nuotrauka buvo paskelbta visoje šalyje. Bonnie Parker rūkė cigaretes, nors niekada nerūkė cigarų. Istoriko Jeff Guinn teigimu, dėl slėptuvėje rastų nuotraukų Bonnie Parker buvo glamonėjama ir apie gaują buvo sukurti mitai.

## Biografija

Klaidas Berou gimė skurdžioje septynių vaikų šeimoje Teksase. 1926 m. buvo pirmą kartą sulaikytas, kai mėgino bėgti nuo policijos pareigūnų, jį apkaltinusių negrąžinus išsinuomotos mašinos. Netrukus buvo suimtas dėl kalakutų, kuriuos buvo pavogęs su broliu Marvinu.

Nors Klaidas nuo 1927 iki 1929 m. dirbo ir legalius darbus, kartais plėšdavo parduotuves ir vogdavo automobilius. Buvo sulaikytas 1928 ir 1929 m., o 1930 m. gegužę buvo uždarytas į Istamo kalėjimą. 

Lygtinai paleistas 1932 m. vasario 2 d. Klaidas buvo sunkiai atpažįstamas. Pasak artimųjų, kalėjime jis tapo sunkesnio charakterio ir karštesnio būdo žmogumi.

## Pirmoji pažintis
Manoma, kad Klaidas susitiko su Boni 1930 m. sausio 5 d. savo draugo namuose. Boni tuo tarpu buvo apsistojusi vakarų Dalase ir dirbo padavėja.

Tarp Boni ir Klaido įsiplieskė meilė iš pirmo žvilgsnio ir nuo to laiko jie buvo neišskiriami gangsteriai, kurie vienas kitam padėjo visomis išgalėmis iki tragiškos jų lemties 1934 m. gegužės 23 d.

## Mirtis
Boni ir Klaidą policija užpuolė 1934 m. gegužės 23 d. Luizianos valstijoje. Porą nušovė keturi Teksaso pareigūnai. Mirtini šūviai į artėjančią Boni ir Klaido mašiną buvo paleisti dienos metu.
Eustachijus Kajetonas Sapiega

Kunigaikštis **Eustachijus Kajetonas Sapiega** (, 1797 m. rugpjūčio 7 d. – 1860 m. lapkričio 16 d.) – Lietuvos-Lenkijos aristokratas, 1831 m. sukilimo dalyvis, išeivijos judėjimo garsus veikėjas.

## Biografija
Lietuvos magnatų Sapiegų giminės Ružano linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Lietuvos artilerijos generolo, kunigaikščio Pranciškaus Sapiegos (1772–1829) ir Pelagijos Rožės Potockos (1775–1846) vienintelis sūnus.

Jaunystėje Eustachijus Kajetonas Sapiega tarnavo rusų kavalerijoje, po to išėjo į atsargą ir išvažiavo į užsienį. Keliavo po Europą ir apsigyveno Didžiojoje Britanijoje, kur gavo pilietybę, išsaugodamas kunigaikščio titulą.

1829 metais po savo tėvo mirties Eustachijus Kajetonas Sapiega paveldėjo jo plačias valdas Baltarusijoje.

1830–1831 metais dalyvavo 1831 metų sukilime prieš Rusijos valdžią. Eustachijus Kajetonas Sapiega paporučiko laipsnyje tarnavo Lenkijos vyriausio vado, generolo Jano Skrineckio štabe. 1831 metų spalį, po sukilimo numalšinimo, kertu su Lenkijos štabu bėgo į Prūsiją, o iš ten emigravo į Prancūziją. 1831 metų lapkritį buvo apdovanotas Virtuti Militari auksiniu kryžiumi.

Kunigaikštis Eustachijus Kajetonas Sapiega atsisakė priimti priesaiką ištikimybei Rusijos imperatoriui Nikolajui I, kuris įsakė konfiskuoti visas jo valdas Baltarusijoje.

Paryžiuje buvo glaudžiai susijęs su Hotel Lambert – lenkų išeivijos Prancūzijoje politiniu štabu ir kultūros centru.

## Šeima

Eustachijus Kajetonas Sapiega buvo vedęs du kartus. 1822 m. gruodžio 21 d. vedė Mariją Paten Bold (1795–1824), nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.

1842 metais vedė antrą kartą grafaitę Rozaliją Juliją Mostovską (1809–1864), grafo Antonijaus Tadeušo Mostovskio (1766–1842) ir Marianos Potockos (1780–1837) dukterį. Vaikai:

* Eustachijus Pranciškus (1836 m. spalio 7 d. – 1909 m. gruodžio 23 d.), Adela Klarisa žmona, dukterys: Pransiška Karona ir Klarisa Blank
* Ana Marija (1843 m. rugsėjo 18 d. – 1919 m. gruodžio 10 d.), grafo Vladislavo Branickio (m. 1884) žmona nuo 1862 metų
* Jonas Povilas Aleksandras (1847 m. birželio 18 d. – 1901 m. spalio 25 d.), žmona nuo 1877 metų Severina Marija Uruska (1860–1931), grafo Severino Uruskio duktė.

Buvo palaidotas Monmarto kapinėse, Paryžiuje.

## Literatūra
* Энцыклапедыя гісторыі Беларусі. У 6 т. Т. 6. Кн. 1: Пузыны – Усая / Беларус. Энцыкл.; Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (галоўны рэд.) і інш.; Маст. Э. Э. Жакевіч. – Мн.: БелЭн, 2001. – 591 с.: іл. ISBN 985-11-0214-8.
Aleksandras Janas Jablonovskis

**Aleksandras Janas Jablonovskis** (apie 1670 m. – 1723 m. liepos 28 d.) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Karūnos didysis vėliavininkas (1693–1723), Zvenigorodo, Korsuno, Busko seniūnas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Jablonovskių giminės atstovas, herbo „Prus“ savininkas. Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Stanislavo Jano Jablonovskio (1634–1702) ir Marianos Kazanovskos (1643–1687) antrasis sūnus. Broliai – Janas Stanislavas ir Stanislavas Karolis.

Kartu su vyresniuoju broliu Janu Stanislovu mokėsi jėzuitų kolegiume, Lvove ir Prahoje, po to keliavo po Vakarų Europos šalis. 1685 metais gyveno Prancūzijoje, kur studijavo astronomiją. 1687 metais gavo valdyti Korsuno ir Busko seniūnijas. 1693 metais gavo Karūnos didžiojo vėliavininko pareigybę.

1695 metais dalyvavo mūšyje su Krymo totoriais netoli Lvovo, 1697 metais savo tėvo buvo išsiųstas į žygį prieš Krymo totorių būrius. 1703 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą.

Šiaurės karo metu Karūnos didysis vėliavininkas Aleksandras Janas Jablonovskis pastoviai keitė politinę orientaciją, iš pradžių palaikė Augustą Stiprųjį, po to Stanislovą Leščinskį.

1702 metais vadovaudamas savo kariniam būriui dalyvavo kazokų sukilimo vadovaujamo Semiono Palijos Ukrainoje numalšinime. Prisijungė prie Tarnogrado konfederacijos, 1716 metais buvo išrinktas Rusijos vaivadijos fiskaliniu teisėju. Buvo išrinktas pasiuntiniu nuo Galicijos žemės į 1720 ir 1722 metų seimą.

## Šeima
1698 metais vedė Teofilę Seniavską (1677–1754), Karūnos lauko etmono ir Voluinės vaivados Mikalojaus Jerinimo Seniavskio (1645–1683) ir Sesilijos Marijos Radvilaitės(1643–1682) jaunesnę dukterį. Vaikai:

* Juozapas Aleksandras (1711–1777), Lietuvos didysis stalininkas (1744–1755), Naugarduko vaivada (1755–1773), Busko, Korsuno ir Zvenigorodo seniūnas.
* Mariana (1708–1765), Sandomiro vaivados, grafo Jano Vielhorskio (m. 1733) žmona nuo 1733 metų
* Jadvyga, Kijevo kašteliono Nikodimo Kazimiero Voroničiaus žmona

## Literatūra
* Józef Andrzej Gierowski, Aleksander Jan Jabłonowski, w : Polski Słownik Biograficzny, t. X, 1964–1966, s. 213

## Nuorodos
Jurgis Jonas Vandalinas Mnišekas

**Jurgis Jonas Vandalinas Mnišekas** (m. 1693) – ATR valstybinis veikėjas, karaliaus rūmininkas, Sanoko kaštelionas (nuo 1678 metų), Voluinės vaivada (1684–1692), Sanoko, Strelbicko ir Dembovecko seniūnas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Mnišekų giminės atstovas, herbo „Mnišek“ savininkas. Sadecko kašteliono Pranciškaus Bernardo Mnišeko (m. 1661) ir Barboros Stadnickos vienintelis sūnus.

1651 metais įstojo į Padujos universitetą. 1665–1666 metais organizavo Sanoko žemės gynybą vengrų grobikiškų antpuolių.

Buvo renkamas į 1664, 1666, 1668, 1669, 1670 ir 1676 metų seimus. 1669 metais Jurgis Jonas Vandalinas Mnišekas pasirašė Mykolo Koributo Višnioveckio elekciją į Lenkijos karaliaus sostą. 1678 metais gavo Sanoko kašteliono pareigybę ir buvo išrinktas Karūnos tribunolo deputatu. 1683 metais Vienos mūšio metu Jurgis Jonas Vandalinas Mnišekas vadovavo šarvuotai vėliavai. 1684 metais gavo Voluinės vaivados pareigybę.

## Šeima
1661 metais Jurgis Jonas Mnišekas vedė Aną Chodkevičiūtę (m. po 1690), Vilniaus kašteliono Jono Kazimiero Chodkevičiaus (apie 1616–1660) ir Sofijos Pacaitės (1618–1665) dukterį. Vaikai:

* Katerina Liudvika, Jono Samuilo Čartoriskio (m.po 1696) žmona
* Konstancija, Kališo vaivados Stefano Leščinskio (m. 1722) žmona nuo 1697 metų
* Juozapas (1670–1747), Lietuvos dvaro maršalka, Karūnos didysis maršalka, Krokuvos kaštelionas
* Leopoldas Andžejus (m. po 1695)
* Jokūbas Ignotas (m. 1700), Krasnostavo seniūnas

## Literatūra
* Krystyn Matwijowski, Jerzy Jan Wandalin Mniszech, w: Polski Słownik Biograficzny, t. XXI, 1975, s. 468–469.

## Nuorodos

|-