open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Pabarė

**Pabarė** – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Eišiškių. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Yra Pabarės Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1934 m.), veikia paštas, medicinos punktas. Aptiktas Pabarės pilkapynas. Pro kaimą teka Maltupis, sudarytas Pabarės tvenkinys.

Pro Pabarę eina keliai  ir .

## Etimologija
Teigiama, esą vietovardis kilęs iš žodžio *pabarė̃* ʻvieta palei pjaunamų javų, raunamų linų barąʼ.

## Istorija

XIX a. buvo Pabarės kaimas ir palivarkas Lydos apskrities Eišiškių valsčiuje, buvo seniūnijos centras, dvarininkų Jundzilų valda. 1908–1909 m. dvaras išparduotas ūkininkams. 1911–1912 m. pastatyta rusų mokykla. Pabarės apylinkės XX a. pr. buvo gerokai sugudėjusios, o *[[okolica|okolicose]]* kalbėta lenkiškai. Bažnyčioje lietuviški pamokslai skaityti tik per didžiąsias šventes. 1943 m. Pabarėje veikė Armijos Krajovos štabas.

Kaime veikė Pabarės pagrindinė mokykla (nuo 1910 m.), 1950 m. įkurta biblioteka.

LTSR laikais buvo „Kelias į komunizmą“ kolūkio centrinė gyvenvietė.

2020 m. patvirtintas Pabarės herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Butrimonys (Šalčininkai)

**Butrimonys** – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, prie kelio , 15 km į šiaurės rytus nuo Eišiškių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Butrimonių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1926 m.), veikia paštas (LT-17014).

## Etimologija
Vietovardis kilęs iš asmenvardžio *Butrimonis, Butrimas*. Asmenvardis archajiškas, dvikamienis: *but-* siejama su , o *rim-* – su *ri̇̀mti, ramùs*.

## Istorija

Butrimonys minimi 1744 m. 1775 m. buvo 8 kiemai. 1799 m. pastatyta pirmoji bažnyčia, 1906 m. įsteigta parapija. XIX a. Butrimonys buvo Lydos apskrities kaimas, priklausęs Benekainių parapijai.

1906–1926 m. pastatyta medinė Butrimonių Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia. 1927–1936 m. veikė lietuvių Šv. Kazimiero draugijos skyrius, 1935–1937 m. – „Ryto“ draugijos skaitykla. 1950–1995 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

1945 m. įsteigta pradžios mokykla dėstomąja lenkų kalba, 1950–1952 m. progimnazija, 1952–1961 m. septynmetė, 1961–1972 m. aštuonmetė, nuo 1972 m. Butrimonių vidurinė. 1997 m. įsteigta pradžios mokykla dėstomąja lietuvių kalba, nuo 1998 m. Butrimonių pagrindinė mokykla. 1957 m. įkurta biblioteka.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

*
Dainava (Šalčininkai)

**Dainava** – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 13 km į šiaurę nuo Eišiškių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Pro kaimą eina kelias . Veikia Dainavos pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-17023), stovi Dainavos koplyčia (pastatyta 1992 m.).

## Etimologija

Dainavos kaimo pavadinimo kilmė ne visai aiški: manoma, jog vietovardis gali būti kilęs iš upės vardo Dainava, arba iš dainiai, dainaviai, ar iš kraštovardžio *Dainava*.

## Istorija

1765 m. kaimelyje stovėjo karčema, buvo 10 valstiečių kiemų. XIX a. pabaigoje – valstybinis kaimas Lydos apskrityje.

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1930 m. kaime buvo įsteigta pradžios mokykla, kurioje buvo mokoma lenkų kalba. LTSR laikais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, kuri išsiplėtė, išaugo naujų pastatų.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Sachalinas

**Sachalinas** (, ) – sala Azijos rytinėje pakrantėje, tarp Ochotsko ir Japonijos jūrų. Plotas 76400 km². Ilgis iš šiaurės į pietus 984 km, vidutinis plotis ~100 km. Nuo žemyno skiria Totorių sąsiauris, nuo Hokaido salos Laperūzo sąsiauris. Didžiausias miestas – Južno Sachalinskas. Sala turi srities statusą Rusijos federacijos sudėtyje – kartu su Kurilų, Monerono ir Ruonių salomis sudaro Sachalino sritį.

### Pavadinimo kilmė
Europietiškas salos vardas yra klaidingos interpretacijos pavyzdys. Jis kilęs iš mandž. *sahaliyan ula angga hada* 'Amūro žiočių pabaiga'. Amūro žiotys yra prie pat Sachalino šiaurės vakarinio kranto. Žodis *sahaliyan* mandžiūrų kalboje reiškia 'juodas', o Amūro upę mandžiūrai vadina *sahaliyan ula* 'juodoji upė'. Ainai salą vadina  arba *Krafto*.

## Istorija
Salos vietiniai gyventojai yra ainai, gyvenę jos pietuose, bei vidurinėje dalyje gyvenantys orokiai, šiaurinėje – nivchiai. XVII a. kraštą atrado europiečiai (1640 m. čia išsilaipino Rusijos kazokai). 1855 m. sudaryta Šimodos sutartimi Japonija ir Rusijos imperija Sachalino salą padalijo į dvi dalis: šiaurinė atiteko Rusijai, pietinė – Japonijai. Pagal 1875 m. Rusijos imperijos ir Japonijos sutartį Sachalinas pripažintas Rusijos valda. Iki 1906 m. katorgos ir tremties vieta. Pagal 1905 m. Portsmuto taiką Pietų Sachalinas atiteko Japonijai. 1945 m. pagal Jaltos ir Potsdamo konferencijų nutarimus atiduotas TSRS. Po to saloje gyvenę japonai persikėlė į Japoniją.

## Reljefas

Krantai lygūs, vietomis statūs. Didžiausios įlankos: Kantrybės įlanka, Sachalino įlanka, Anyvos įlanka. Pusiasaliai: Šmito pusiasalis, Kantrybės pusiasalis, Tonino-Anyvos pusiasalis, Krijosno pusiasalis. Šiaurinę dalį (be Šmito pusiasalio) užima Šiaurės Sachalino lyguma. Į pietus nuo jos vakarinėje pakrantėje yra Vakarų Sachalino kalnai (Vozvraščenijės kalnas 1325 m), rytinėje pakrantėje Rytų Sachalino kalnai (Lapatino kalnas 1609 m), pietryčiuose – Susujos kalvagūbris (Čechovo kalnas 1047 m). Kalnus skiria Tymės-Poronajaus ir Susujos žemumos.

## Naudingos iškasenos

Naudingos iškasenos: nafta (Echabio, Katanglio telkiniai), dujos, akmens anglis (Vachruševo, Novikovo telkiniai), auksas (Langerio rajonas), gyvsidabris, platina.

## Klimatas
Pagal Kepeno klimato klasifikaciją, nacionalinio parko klimatas priskiriamas DFb kategorijai – dominuoja šiltų vasarų vidutinių platumų klimatas. Salos pietuose klimatas drėgnas žemyninis, vidurio ir šiaurinėje dalyje – subarktinis klimatas. Dėl salą supančių jūrų vasaros kur kas vėsesnės, dažnai apsiniaukę, ūkanotos, mažai saulėtų dienų, nei kitose panašiose Azijos žemyno platumuse, pavyzdžiui, Irkutske (Rusija) ir Charbine (Kinija). Žiemos saloje žymiai sniegingesnės, tik keliais laipsniais šiltesnės, nei minėtose ir kitose panašių platumų žemyno vietovėse. Sausio vidutinė temperatūra nuo -6 iki -25&nbsp;°C, rugpjūčio 11–22&nbsp;°C. Kritulių šiaurėje >400 mm, kalnuose iki 1200 mm per metus.

## Nuorodos
* Sachalinas ir Kurilai  , 
* Sachalino nuotraukos 
* Sachalino sala per google žemėlapį
* Sachalino salos orai
* Južno Sachalinsko laikas
* Sachalino salos paveiksliukai
Upių civilizacijos

**Upių civilizacijomis** vadinamos senovės civilizacijos, kurios vystėsi prie didžiųjų upių ir buvo su jomis glaudžiai susijusios:
* Egipto civilizacija
* Mesopotamijos civilizacija
* Indijos civilizacija
* Kinijos civilizacija
Ka

**KA** gali reikšti:
* KA Akureyri – Islandijos futbolo klubas;
* Kachetijos – Gruzijos regiono kodas pagal ISO 3166-2:GE standartą;
* Kauno Arena – sporto kompleksas Kaune.

**Ka** gali reikšti:
*Chemijoje – rūgšties disociacijos konstanta;
*Mitologijoje – Egiptiečio siela;
* Ka-25 – karinis Sovietų Sąjungos sraigtasparnis;
* Ka-50 – Rusijos gamybos vienvietis sraigtasparnis;
* Ford Ka – automobilis;
* A Ka Guelen – 2006 m. išleistas grupės Skamp singlas;
* Mažasis Jenisejus (arba *Ka Chemas*) – upė Rusijoje, Tuvoje, viena iš Jenisejų sudarančių upių.

**kA** gali reikšti:
* Kiloamperas; 1 kA = 1000 Amperų.

**ka** gali reikšti:
* Gruzinų kalba – kodas pagal ISO 639-1 standartą;
* Gruziniška Vikipedija (:ka:).
Plokščiasnapis bėgikas

**Plokščiasnapis bėgikas** (*Limicola falcinellus*) – tilvikinių (*Scolopacidae*) šeimos paukštis. Kūno viršutinė pusė juosvai ir rudai marga. Krūtinė ruda su dėmelėmis. Pilvas baltas. Virš akies 2 balti brūkšneliai. Sparne 2 baltos juostelės. Snapas ilgas, galas šiek tiek nulinkęs ir plokščias. Kojos trumpos, juodos. Krūtinė tamsiai dėmėta. Pilvas baltas.

Lietuvoje labai retas, aptinkamas traukimo metu.
Tamsusis tilvikas

**Tamsusis tilvikas** (*Tringa erythropus*) – tilvikinių (*Scolopacidae*) šeimos paukštis su tamsiai raudonomis kojomis. Visas tamsus, juosvas. Nugaroje, kūno šonuose ir ant pilvo su baltais taškeliais. Antuodegis baltas. Uodega su skersiniais juodai baltais dryžiais. Snapas ilgas, tiesus, juodas.

Lietuvoje retas, aptinkamas traukimo metu.
Gerviškės

**Gerviškės** – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 12 km į pietvakarius nuo Šalčininkų, Šalčios kairiajame krante, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia darželis-mokykla, biblioteka.

## Istorija

XIX a. Gerviškės buvo kaimas Lydos apskrityje.

1950–1995 m. Gerviškės buvo apylinkės ir „Spalio“ kolūkio centrinė gyvenvietė. 2000 m. įkurta pradžios mokykla, dabar Butrimonių pagrindinės ir vidurinės mokyklų skyriai.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Poškonys

**Poškonys** (vietinių dar vadinama ***Poškos***) – gatvinis kaimas Šalčininkų rajono savivaldybės pietryčiuose, 1 km į vakarus nuo kelio , prie Gaujos upelio, kuris patvenktas ir kaimo pietinėje dalyje sudaro tvenkinį. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras, Dieveniškių istorinio regioninio parko direkcija. Yra Poškonių pagrindinė mokykla, vaikų darželis, biblioteka, muziejus (įdomūs eksponatai iš apylinkių – audimo, kitų tradicinių amatų ir namų apyvokos daiktų ekspozicija). Saugomas Poškonių akmuo.

Poškonys išlaikė gatvinio rėžinio kaimo struktūrą, turi architektūros paminklo statusą, priklauso etnokultūriniam draustiniui. Poškonių pilkapynas yra netoli kaimo. Tai V–VI amžiaus pilkapių grupė, kurios gale, kalvos viršūnėje, yra įspūdingas 22 m skersmens ir 1,8 aukščio pilkapis.

## Istorija

Kaimas susikūrė per Valakų reformą. XIX a. kaimas buvo Ašmenos apskrities Dieveniškių valsčiaus Šiudainių seniūnijoje. Priklausė Liudvinavo dvarui (Umiastovskių valda)

XX a. įkurta mokykla. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

## Galerija

Poškonių kaimas 3.jpg|Kaimo sodybos
Poškonys, ženklas.JPG|Kelias per Poškonių tvenkinį
Poškonys, parko direkcija.JPG|Regioninio parko direkcija
Poškonių akmuo.JPG|Poškonių akmuo


## Šaltiniai
Švino baltasis

**Švino baltasis**, *švino baltalas* – baltas mineralinis pigmentas, kuris yra bazinis (šarminis) švino karbonatas, 2PbCO3·Pb(OH)2. Šis pigmentas pasižymi skaisčiai balta spalva, naudojamas daugiausiai dailėje, nuodingas. Laikui bėgant virsta švino acetatu, pasižyminčiu saldžiu skoniu.

Kartu su *švino baltuoju* keblu naudoti daugelį kitų pigmentų, nes jie chemiškai reaguoja, bet su spalvotais švino pigmentais dažnai galima naudoti tik *švino baltąjį*. Kai įmanoma, vietoje *švino baltojo* neretai naudojamas cinko baltojo mišinys su titano baltuoju.
Švino pigmentai

**Švino pigmentai** - pigmentai (netirpūs junginiai), į kurių sudėtį įeina švinas.

Dailėje dažnai naudojami dažai su šiais pigmentais:
* raudoni - švino raudonasis - PbCrO4·PbO
* balti - švino baltasis - (PbCO3)2·Pb(OH)2
* geltoni:
** Neapolio geltonis - Pb(SbO3)2/Pb3(Sb3O4)2
** švino geltonasis - PbCrO4.

Švino dažai nuodingi, reaguoja su daugeliu kitų (ne švino) pigmentų ir keičia spalvas, todėl negali būti naudojami su daugeliu kitų organinių ir neorganinių dažų. Pastaruoju metu naudojami tik dailėje, keičiami kitais, ne tokiais nuodingais pigmentais.

Švinas gaminamas ir perdirbamas ir kaip prieškorozinis pigmentas. Švino suriko dažai yra reikalingi tik kai kuriais atvejais, pavyzdžiui, apsaugoti nuo korozijos ilgalaikiams plieno statiniams (tiltams ir panašiai).
Petrašiūnai

**Petrašiūnai** – Kauno miesto dalis rytiniame jo pakraštyje, dešiniajame Nemuno krante. Stovi Kauno šv. Vincento Pauliečio bažnyčia, veikia biblioteka, Petrašiūnų kapinės, Petrašiūnų šiluminė elektrinė.

## Etimologija

Lietuvoje yra ir daugiau kaimų, turinčių pavadinimą *Petrašiūnai* (Jonavos, Pakruojo, Rokiškio ir Ukmergės raj.). Tokio pavadinimo kilmė, kaip ir *Berčiūnai, Tamošiūnai* ir pan., yra pavardinė, o pavardė *Petrašiūnas* kilusi iš vardo *Petrašius* (lenkiškas vardo *Petras* variantas *Pietrasz*) + tėvavardinė lietuviška priesaga *-ūnas*.

Liaudies etimologija minima Broniaus Kviklio, neva XVIII a. pradžioje caras Petras I čia įsteigęs šunidę, kurioje laikęs skalikus, su kuriais medžiodavęs Lietuvos miškuose. Tie šunys buvę *Petro šunes*. Petras Kežinaitis šią etimologiją iš dalies argumentavo ir istoriniais faktais, kad nuo senų laikų čia veikė šunų gaudykla, kurion būdavo atvežami benamiai šunys iš Kauno miesto.

## Geografija

Pietinė gyvenvietės dalis anksčiau buvo vadinama ***[[Žemieji Petrašiūnai]]***, šiaurinė – ***[[Aukštieji Petrašiūnai]]***. Žemieji Petrašiūnai buvo įsikūrę žemutinėje Nemuno terasoje, o Aukštieji Petrašiūnai – ties VI fortu aukštutinėje terasoje. Dalis Petrašiūnų priklauso Kauno marių regioniniam parkui.

## Istorija

Petrašiūnai minimi nuo 1601 m., Petrašiūnų dvaras – nuo XVIII a. pradžios. 1920–1941 m. Žemųjų Petrašiūnų archeologinę gyvenvietę tyrinėjo K. Jablonskis. XX a. tarpukariu čia buvo viena pagrindinių Kauno elektrinių.

Per II pasaulinį karą Petrašiūnuose nužudyti 125 vietos žydai. Holokausto vieta pažymėta atminties paminklu.

1946 m. Petrašiūnai prijungti prie Kauno. Rajonas išaugo po 1959 m. pastačius Kauno hidroelektrinę. Sovietmečiu Petrašiūnuose veikė Juliaus Janonio popieriaus fabrikas, silikatinių plytų gamykla „Bitukas“, šiluminė elektrinė, metalo dirbinių gamykla „Nemunas“, 1962 m. atidaryta Kauno ketaus liejykla.

1994 m. įsteigtas pirmasis Lietuvoje Petrašiūnų bendruomenės centras. 2008 m. atidaryta laikinoji Kauno-1 geležinkelio stotis, veikusi iki 2010 m. pradžios.

|}

## Gyventojai

1902 m. Aukštuosiuose Petrašiūnuose gyveno 132, Žemuosiuose Petrašiūnuose – 206 gyventojai. 1923 m. buvo kaimas Pažaislio valsčiuje su 181 gyventoju ir miestelis su 605 gyventojais. 

## Galerija

Kauno prof. rengimo centras, Kalalantos g.JPG|Statybininkų mokykla Kalantos g. 80
Mechel Nemunas, Kaunas.JPG|Metalo įmonė „Mechel Nemunas“
Petrasiunai - panoramio (1).jpg|Gyvenamieji namai


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* 
*
Gelvonai

**Gelvonai** – miestelis Širvintų rajono savivaldybėje, 16 km į vakarus nuo Širvintų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-19023).

## Etimologija

Miestelio vardas siejamas su tarmišku žodžiu *gelvonis* („bitės geluonis“), kiti jį kildina nuo Gelvės ežero (vandenvardinis vietovardis), prie kurio galėjo būti pirminė dabartinio miestelio užuomazga. XX a. 1-ojoje pusėje miestelis minimas kaip ***Gelvonys***.

## Istorija

Gelvonai (*Gelwen*) minimi 1385 m. kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose . Nuo XVII a. šalia kaimo minimas dvaras, kuris iki XVIII a. pabaigoje priklausė Žabams, dėl to kartais vadintas Žabais, Žabava. 1642 m. pastatyta evangelikų reformatų bažnyčia. 1686 m. pastatyta katalikų bažnyčia (sudegė 1895 m.), įsteigtas pranciškonų vienuolynas, uždarytas 1832 m. po 1831 m. sukilimo, jame Rusijos valdžia įrengė kareivines. 1690 m. minimas Gelvonų dvaras, buvęs Bagaslaviškyje.

1744 m. lapkričio 22 d. Augustas III Gelvonams suteikė miestelio privilegiją ir teisę rengti turgus. 1781 m., 1782 m. minima parapinė, 1867 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla. 1897 m. didžioji Gelvonų dalis sudegė. XIX a. pabaigoje Gelvonai buvo Vilniaus apskrities miestelis ir dvaras, valsčiaus centras. Pasak lietuvių memuaristės Gabrielės Giunterytės-Puzinienės, Gelvonus legendoje "Elgeta" įamžino lietuvių rašytojas Antonis Edvardas Odynecas. 

1867 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, nuo 1921 m. progimnazija, nuo 1929 m. vėl pradžios mokykla, nuo 1944 m. progimnazija, nuo 1948 m. Gelvonų vidurinė mokykla. 1897 m. pastatyta Gelvonų bažnyčia. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Po II pasaulinio karo Gelvonų apylinkėse veikė Didžiosios Kovos apygardos Lietuvos partizanai. 1940 m. įsteigta biblioteka, kultūros namai.

2016 m. patvirtintas Gelvonų herbas.

|}

## Architektūra

Gelvonų plano struktūra linijinė. Prie centrinės aikštės yra:
* Mūrinė tašytų akmenų neoklasicistinė su neobaroko elementais Gelvonų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia, pastatyta 1897 m., architektas A. Polozovas; statybą rėmė grafas Plateris. Bebokštės halinės vienanavės lotyniškojo kryžiaus plano bažnyčios sienos iš tašytų akmenų ir raudonų plytų. Viduje – medinis cilindrinis skliautas su tapytais kesonais, neobarokinis didysis altorius.
* Šventoriuje:
** varpinė,
** XIX a. grafų Platerių koplyčia, kurioje yra medinis vėlyvojo baroko altorius su paveikslais. Koplyčioje įmūrytas akmuo su vadinamąja Švč. Mergelės Marijos pėda. 
** XIX a. Pliaterių-Žabų koplyčia-mauzoliejus su kripta.
* Paminklas Didžiosios Kovos apygardos partizanams, ryšininkams ir rėmėjams, skulptorius Jonas Jagėla, 1998 m.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Antanas Baranauskas, kunigas ir poetas, gyvenęs Gelvonuose (išlikęs jo namas).
* Kazys Morkūnas, kalbininkas.
* Antanas Mikalauskas, geologas, geomorfologas.
* Rytas Tamašauskas, kraštotyrininkas, pedagogas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Gelvonų žemėlapiai 
* Monografija „Gelvonai“
* Gelvonai
* Gelvonų aikštė
* Gelvonų dvaras
Alionys I

**Alionys I** (arba tiesiog ***Alionys***) – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 11 km į rytus nuo Širvintų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra medinė Alionių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia, pastatyta 1794 m., rekonstruota 1932 m., Alionių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-19005).

## Etimologija

***Alionys*** – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Alio ežero vardo.

## Geografija

2 km į rytus nuo kaimo yra Alionių telmologinis draustinis – spanguolynas, jame – ežeras Alys, pagal kurį ir pavadinta gyvenvietė, plyti Alionių pelkė, apylinkėse driekiasi Alionių miškai.

## Istorija

XIX a. minimas kaimas, Alionių dvaras ir palivarkas Vilniaus apskrities Širvintų valsčiuje.

TSRS okupacijos metais buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Sofija Kanopkaitė (1926–2024) – biochemikė.

## Šaltiniai

*
Zibalai

**Zibalai** – miestelis Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Širvintų, kelių  ir  sankirtoje. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Zibalų šv. Jurgio bažnyčia, veikia biblioteka, Širvintų Atžalyno progimnazijos skyrius, bendruomenės namai. Prie miestelio yra Zibalų kaimas.

## Istorija

Istoriniuose šaltiniuose Zibalai minimi nuo XVII a. pabaigoje; tada ši vietovė kaip bajoriška sodyba ir kaimas priklausė Staškūniškio dvarui ir buvo Sakalauskų nuosavybė.

XVIII a. Zibalų palivarką valdė Vilniaus vyskupijos kurija. 1744 m. Zibalų palivarke įsteigta koplyčia, ant kurios pamatų 1861 m. iškilo dabartinė Zibalų bažnyčia; pastačius bažnyčią, Zibalai tapo Širvintų parapijos filija. XIX a. pabaigoje Zibalai buvo kaimas ir bajorkaimis Vilniaus apskrities Širvintų valsčiuje.

1920 m. kunigo Kazimiero Lajausko (1892−1921) rūpesčiu įsteigta Zibalų parapija. Kuriantis nepriklausomai Lietuvai, Zibaluose ir apylinkėse vyko lietuvių kovos su į Lietuvą besiveržiančiais lenkais, kurių kariai bei partizanai pridarė daug žalos vietos gyventojams. Zibalai plačiai išgarsėjo 1921 m., kai neutralioje zonoje veikę lenkų žandarai nužudė Zibalų kleboną Kazimierą Lajauską. Nuo 1920 m. pab. iki 1923 m. kovo Zibalai buvo Lietuvos ir Lenkijos kariuomenes skyrusioje neutralioje zonoje, vėliau – netoli demarkacinės linijos su Lenkija.

1934 m. įkurta Zibalų mokykla, 1949 m. – biblioteka.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Svirkos

**Svirkos** – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 10 km į vakarus nuo Adutiškio, prie kelio , 3,5 km nuo sienos su Baltarusija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka (nuo 1953 m.), koplyčia.

## Istorija

XIX a. minimos Svirkų kaimas, buvęs Adutiškio valsčiaus Mirkliškių seniūnijoje.

Veikė Svirkų pagrindinė mokykla, paštas (LT-18036).

2025 m. liepos 21 d. patvirtintas Svirkų herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Literatūra
* Svirkų šnektos fonologinė sistema: vokalizmas ir prozodija (sud. Jolita Urbanavičienė). – Vilnius: Lietuvių kalbos institutas, 2010. – 366 p. – ISBN 978-609-411-048-1
Kazimieras Jaunius

**Kazimieras Jaunius** (1848 m. gegužės 18 d. Lembe, dab. Šilalės rajonas – 1908 m. kovo 9 d. Peterburge) – teologas, lietuvių kalbos tyrinėtojas.

## Biografija
1866–1869 m. mokėsi klasikinėje Kauno gimnazijoje, kur buvo dėstomos lotynų ir graikų kalbos. Gimnazijos nebaigė. 1871–1875 m. studijavo Kauno kunigų seminarijoje. Antano Baranausko paskatintas pradėjo domėtis kalbos reikalais. 1875 m. įšventintas į kunigus, išvyko studijuoti į Peterburgo dvasinę akademiją. Ją baigęs 1879 m. tapo pirmos klasės teologijos magistru ir buvo paskirtas Kauno arkikatedros vikaru. Nuo 1880 m. buvo Kunigų seminarijos lotynų ir lietuvių kalbų, katekizmo dėstytojas, Mergaičių gimnazijos kapelionas, Žemaičių vyskupo sekretorius. 1885–1886 m. – lietuvių kalbos ir homiletikos (pamokslų sakymo teorijos) profesorius.

1892 m. už per didelį domėjimąsi kalbotyra iš Kauno kunigų seminarijos atleistas. Vėliau, profesoriaudamas Kazanės ir Peterburgo Dvasinėse akademijose, tęsė lietuvių kalbos tyrinėjimus, bendravo su žymiausiais to meto kalbininkais. 1895 m. kurį laiką jis gyveno Kaune pas istoriką Konstantiną Gukovskį. Nuo 1898 m. profesoriavo Peterburgo dvasinėje akademijoje. 1908 m. mirė skurde. Palaidotas Kauno miesto kapinėse, vėliau palaikai perkelti į Petrašiūnų kapines.

Tėviškėje, Lembo kaime, atstatyta Kazimiero Jauniaus klėtelė, kuriame įsikūręs memorialinis muziejus (Šilalės Vlado Statkevičiaus muziejaus padalinys).

## Nuveikti darbai
Kazimieras Jaunius susistemino lietuvių kalbos tarmes, aprašė priegaides, kūrė naujus gramatikos terminus, tyrė lietuvių kalbos ryšius su kitomis kalbomis. Žymūs rusų kalbininkai F. Fortunatovas ir A. Šachmatovas išrūpino jam valdžios lėšomis apmokamą sekretorių – Kazimierą Būgą, kuris nuo 1906 m. užrašinėjo K. Jauniaus tyrimus. 1897 m. parengė ir išleido lietuvių kalbos gramatiką. Pirmasis lietuvių kalbininkas tyręs baltų ir finougrų kalbų ryšius, taip pat tyrinėjo indoeuropiečių ir semitų kalbų santykius.

1908 m. K. Būga išleido K. Jauniaus paveiktus „Aistiškus studijus“, o 1911 m. – „Lietuvių kalbos gramatiką“, kurią 1916 m. išvertė į rusų kalbą. Tas vertimas iki šiol tebėra svarbus šaltinis, iš kurio užsieniečiai semiasi žinių apie lietuvių kalbą. Šioje gramatikoje įvesti nauji žodžiai – veiksmažodis, dalyvis. Per Kazimierą Būgą, Joną Jablonskį bei kitus žymius kalbininkus K. Jauniaus kalbinė veikla turėjo ypatingą reikšmę bendrinės lietuvių kalbos raidai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Kalbininko, kunigo Kazimiero Jauniaus klėtelė
* Trumpa biografija
Naujas Strūnaitis

**Naujas Strūnaitis** – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, į pietus nuo Švenčionių, prie Strūnos upelio. Strūnaičio seniūnijos centras. Stovi Naujo Strūnaičio Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia (pastatyta 1848 m.), vandens malūnas, veikia Strūnaičio paštas (LT-18005). Prateka upelis Mera, šiaurės vakaruose telkšo Kūnos ežeras.

## Etimologija

Kaimas pavadintas pagal Strūnos upelį (vandenvardinis vietovardis). Priedėlis *Naujas* pridėtas siekiant kaimą skirti nuo Seno Strūnaičio, žinomo nuo senesnių laikų.

## Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose vietovė minima 1459 m. kaip Šarių dvaras. 1781 m. Jonas ir Konstancija Hrebnickai (Grebnickiai) Strūnaityje pastatė pirmąją katalikų medinę bažnyčią. Tada buvo įkurta ir Strūnaičio parapija, turėjusi 995 parapijiečius. 1798 m. prie bažnyčios buvo įsteigta pirmoji parapinė mokykla, kurioje vaikus mokė klebonas.

1847–1849 m. Konstantinas Maslovskis pastatydino mūrinę akmenų ir plytų bažnyčią. Į šiaurės vakarus nuo jos stovi varpinė.

Konstantino Maslovskio rūpesčiu apie 1847 m. pastatytas vandens malūnas, kuriame įrengta 3 poros girnų, gelumbės vėlykla ir jaučių sukama kuliamoji mašina. Šis  malūnas be žymesnių pakitimų išlikęs iki šių dienų ir įtrauktas į įdomiausių Lietuvos objektų sąrašą. 

Į Strūnaitį 1893 m. atkeltas kunigas Juozapas Ambraziejus-Ambrozevičius bažnyčioje ėmė sakyti pamokslus lietuvių kalba. XIX a. pabaigoje Strūnaitis buvo miestelis, palivarkas ir kaimas Švenčionių apskrities Mikalavo valsčiuje, priklasė Sarių-Strūnaičio seniūnijai.

1928–1930 m. veikė Ryto draugijos skyriaus lietuvių mokykla. Apie 1934 m., uždarius mokyklą, buvo organizuotas mokymas namuose, įsteigta lietuviška skaitykla, kurią 1936 m. lenkai uždarė.

Nuo 1948 m. Naujas Strūnaitis – „Naujo gyvenimo“ kolūkio centrinė gyvenvietė. 1965 m. buvo įsteigtas Strūnaičio tarybinis ūkis, kuris, kelis kartus perorganizuotas, veikė iki 1995 m. 1989 m. Naujo Strūnaičio gyventojai dalyvavo Baltijos kelyje.

|}

## Gyventojai

## Šnekta

Strūnaičio apylinkių šnektą 1974 m. aprašė S. Krinickaitė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Miesteliai.lt
Magūnai

**Magūnai** – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Pabradės, prie Lietuvos valstybės sienos su Baltarusija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, paštas (LT-18014), medicinos punktas, lopšelis-darželis, veikia Baldų gamybos bendrovė „Zbiga“.

## Istorija

XIX a. buvo kaimas Švenčionių apskrities Kiemeliškių valsčiuje.
1916 m. įsteigta pradžios mokykla, 1945–2003 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, dešimtmetė, 2003–2004 m. devynmetė dėstomąja lenkų kalba, nuo 2004 m. Magūnų pagrindinė mokykla. 1950–1995 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1952 m. įkurta biblioteka.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Grendavė

**Grendavė** – kaimas Trakų rajono savivaldybės pietvakariuose, už 6 km į šiaurės rytus nuo Onuškio, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, paštas (LT-21019), kapinės.

## Geografija

Grendavė įsikūrusi į pietus nuo Vilkokšnio ežero, Aukštadvario regioniniame parke. Per kaimą teka teka Samė (įteka į Vilkokšnio ežerą greta Grendavės paplūdimio). Per ežerą teka Verknė – Nemuno dešinysis intakas.

## Etimologija
Spėjama, kad pavadinimas galimai kilęs iš asmenvardžių *Grénda, Grendà*.

## Istorija

XIX a. buvo Trakų apskrities bajorkaimis, sovietmečiu – kolūkio centrinė gyvenvietė.

XXI a. pradžioje uždaryta Grendavės pagrindinė mokykla. 2012 m. patvirtintas Grendavės herbas.

|}

## Paminklas Lietuvos partizanams

Buvusios Blažonių sodybos vietoje yra paminklas čia žuvusiems partizanams ir jų rėmėjams.

1946 m. rugsėjo 2 d. naktį MGB agentai smogikai, vadovaujami majoro Aleksejaus Sokolovo, Grendavės k. Blažonių sodyboje surengė partizanų ir vietos gyventojų žudynes: vaizduodami nuo MVD kariuomenės siautimo pasitraukusius Ukmergės krašto partizanus, iškvietė susitikti Siaubo būrio partizanus ir įteikė būrio vadui Siaubui MVD sufalsifikuotą apygardos vado Žaliojo Velnio įsakymą; falsifikatą skaitančius partizanus iš pasalų sušaudė. Žuvo keturi Didžiosios Kovos apygardos Jono Dambrausko-Siaubo būrio partizanai: grupės vadas Vaclovas Budrevičius-Lietus, 29 m. amžiaus, gyvenęs dab. Trakų r.; būrio vadas Juozas Dambrauskas-Siaubas, g. 1915 m., gyv. Onuškio vlsč.; grupės vadas Jonas Dulys-Klevas, g. 1916 m., gyv. Žvirgždėnų k., dab. Alytaus r.; būrio vado pavaduotojas Stasys Legetavičius-Aušra, g. 1916 m. Kad neliktų įvykio liudytojų, agentai smogikai sušaudė ir keturis Blažonių šeimos narius – partizanų ryšininkus bei rėmėjus. Žuvo: partizanų ryšininkas Petras Blažonis, g. 1901 m., gyvenęs Grendavės k., Onuškio vlsč.; partizanų rėmėja Zofija Blažonienė, g. 1902 m., gyv. Grendavės k.; partizanų ryšininkė Monika Blažonytė, g. 1922 m., gyv. Grendavės k., partizanų ryšininkas Kazimieras Blažonis, g. 1931 m., gyv. Grendavės k. Žuvusių partizanų, taip pat P. Blažonio ir M. Blažonytės kūnai niekinti Onuškyje, Turgaus aikštėje, vėliau užkasti šalia senųjų Onuškio kapinių tvoros (Mokyklos g.); Z. Blažonienė ir K. Blažonis palaidoti Grendavės k. kapinėse. Iš visos Blažonių šeimos liko gyva tik daržinėje nakvojusi žudynių liudytoja, keturiolikmetė Antanina Blažonytė.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Žemaitkiemis

**Žemaitkiemis** – miestelis Ukmergės rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Ukmergės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Žemaitkiemio Šv. Kazimiero bažnyčia (nuo 1902 m.), veikia Žemaitkiemio pagrindinė mokykla, paštas (LT-20060), paplūdimys. Šalia miestelio telkšo Žemaitkiemio ežeriukas, į pietus nuo Žemaitkiemio prateka Siesartis. Į šiaurę nuo miestelio yra Žemaitkiemio kaimas, kuriame buvo Žemaitkiemio dvaras.

## Istorija
XV a. stovėjęs Žemaitkiemio dvaras priklausė Mantvydams, vėliau pagal 1520 m. sutartį Žemaitkiemio dvaras atiteko Radviloms.

1815 m. ir 1892 m. Žemaitkiemyje buvo kilę gaisrai.

XIX a. Žemaitkiemis buvo Vilkmergės apskrities miestelis ir dvaras, valsčiaus centras.

Netoli Žemaitkiemio link Kliepšių kaimo 1933 m. vasario 2 d. nukrito Žemaitkiemio meteoritas.

2009 m. įkurtas futbolo klubas FK Žemaitkiemis. 2017 m. patvirtintas Žemaitkiemio herbas.

|}

## Gyventojai

## Žymūs žmonės
* Vladas Šlaitas (1920–1995), poetas, Žemaitkiemyje praleidęs vaikystę; yra gimtoji sodyba-muziejus.

## Galerija

Žemaitkiemis, gatvė.JPG|Gatvė
Žemaitkiemio ežeras.jpg|Ežeras
Žemaitkiemio kapinės, vartai.JPG|Kapinių vartai
Žemaitkiemio kapinės, koplytėlė.JPG|Koplytėlė kapinėse


## Šaltiniai

## Literatūra
* 
* Žemaitkiemis – mūsų tėvų ir protėvių žemė (sud. R. Mikutienė, G. Mikutis). - Ukmergė: Valdo leidykla, 2008. - 76 p.: iliustr. - ISBN 978-9955-712-30-5

## Nuorodos
* Žemėlapiai 
* Apie meteoritą 
* Miestelio svetainė
* Biblioteka
Kalveliai

**Kalveliai** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio  ir geležinkelio Vilnius-Minskas, 29 km į rytus nuo Vilniaus, 3 km nuo sienos su Baltarusija. Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos (Kalvelių, Margių, Plačioji, Žaliašilio). Veikia Kenos geležinkelio stotis, Kalvelių Dievo Gailestingumo bažnyčia, 2 gimnazijos („Aušros“ ir S. Moniuškos gimnazijos), biblioteka, žuvininkystės bendrovė „Akvilegija“, sporto klubas „Ave.Ko”.

Prie Kalvelių yra Margių žuvivaisos tvenkiniai, į pietryčius nuo kaimo – Margių durpynas.

## Etimologija
	
Vietovardis kildinamas nuo asmenvardžio *Kalvẽlis*, nors gali būti ir iš bendrinės kalbos žodžio *kalvẽlis* (nuo *kálvis* – „kas verčiasi metalo kalimo amatu“). Kalvystės etimologija atspindėta ir Kalvelių herbe. Remiantis istoriniais šaltiniais, kadaise čia gyveno kalviai, kalę metalinius kryžius bažnyčioms, koplyčioms, kapinėms. Iki 1967 m. oficialus kaimo pavadinimas buvo Kovalčiukai.

## Istorija

Kalveliai pradėjo kurtis XIX a. pabaigoje, kaimas buvo Vilniaus apskrityje. 1897 m. kaime jau buvo 6 parduotuvės. Nuo 1957 m. veikė durpių fabrikas. 1950–1992 m. apylinkės centras, Kenos kolūkio centrinė gyvenvietė. 1950 m. įsteigta biblioteka, 1959 m. vaikų darželis, kultūros namai, 1984 m. ambulatorija. 1991 m. įsteigtas Vilniaus teritorinės muitinės Kenos geležinkelio postas.

1921 m. įsteigta pradžios mokykla, nuo 1939 m. šešių skyrių mokykla, dalykai buvo dėstomi ir lietuvių kalba. Nuo 1945 m. progimnazija, nuo 1947 m. dalykai buvo dėstomi rusų kalba, 1951 m. atkurtos klasės lenkų dėstomąja kalba, nuo 1966 m. dešimtmetė, nuo 2000 m. Kalvelių Stanislavo Moniuškos vidurinė mokykla dėstomąja lenkų kalba. Yra ir Kalvelių „Aušros“ gimnazija dėstomąja lietuvių kalba.

2022 m. spalio 28 d. Lietuvos Respublikos Prezidento Gitano Nausėdos dekretu Nr. 1K-1153 buvo patvirtintas Kalvelių herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

*
Buivydžiai I

**Buivydžiai I** (arba tiesiog ***Buivydžiai***) – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 17 km į rytus nuo Nemenčinės, prie pat sienos su Baltarusija. Seniūnijos, parapijos ir seniūnaitijos centras. Veikia paštas (LT-15026), biblioteka. Išlikusi mauzoliejinė Buivydžių Radziševskių koplyčia.

Kaimas įsikūręs Buivydžių aukštumoje (Medininkų aukštumos dalis).

## Etimologija

Tiksli Buivydžių vardo kilmė nežinoma. Manoma, kad jis yra kilęs nuo Buivydės upelio (vandenvardinis vietovardis), o pastarasis — nuo asmenvardžio *Buivydas*.

## Istorija

1660 m. Buivydžius nusiaubė Maskvos kariuomenė. 1688 m. minimas Buivydžių palivarkas. XVI a. Buivydžių dvaras priklausė Dluskiams, vėliau Bžostovskiams, pastarieji 1653 m. jį užrašė vienuoliams augustijonams. 1784 m. Buivydžių dvaro savininkais tapo Radziševskiai, tačiau XIX a. vis. dvaras jau buvo apleistas, palaipsniui nunyko, sudegė. XVIII a.–XIX a. Buivydžiai vadinti miesteliu. 1790 m. pastatyta Buivydžių Šv. Jurgio bažnyčia, 1982 m. sudegė, 1986 m. pastatyta nauja. XIX a. Buivydžiai – miestelis Vilniaus apskrities Bistryčios valsčiuje.

1930 m. įsteigta Buivydžių vidurinė mokykla dėstomąja lenkų kalba, veikia ir Lavoriškių pagrindinės mokyklos Buivydžių skyrius dėstomąja lietuvių kalba. 1950–1993 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2012 m. birželio 23 d. Lietuvos Respublikos Prezidento Dalios Grybauskaitės dekretu Nr. 1K-1039 buvo patvirtintas Buivydžių herbas.

|}

## Gyventojai

Buivydžiuose nuo seno vyrauja lietuviškos kilmės pavardė *Jodragis*. XIX a. dar galėjo būti kalbama lietuviškai. Spėjama, kad apie XVII a. čia apsigyveno Mazovijos šlėktų atstovai.

### Žymūs žmonės
* Wacław Kapusto (1925-2018), fotografas, fotoreporteris
* Edvard Bogdanovič (1967–), Vilniaus rajono politinis ir visuomenės veikėjas.

## Šaltiniai

*
Šatrininkai

**Šatrininkai** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio . Šatrininkų seniūnijos centras, seniūnaitijos centras.

## Etimologija

Kaimo vardas siejamas su žodžiu *šatra* („ilga, plona šaka, virptis, žabas, žagaras“). Ši reikšmė atspindėta ir kaimo herbe.

## Istorija

Kaimas minimas nuo 1798 m. XIX a. pabaigoje buvo valstybinis kaimas ir dvaras Rukainių valsčiuje.

2025 m. gruodžio 2 d. patvirtintas Šatrininkų herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Truikinai

**Truikinai** – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, prie kelio , prie pat Aleksandrijos gyvenvietės pietinio pakraščio. Gyvenvietėje trykšta Truikinų šaltinis. Kaimo pietuose telkšo Truikinų tvenkinys, vakarų pusėje auga Pakalniškių miškas. Yra Žemdirbystės muziejus.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Valerijonas Vytautas Jucys (1930–2016) – grafikas.

## Galerija

Šmitos šaltinis, nuo kelio.JPG|Šmitos šaltinis nuo kelio
Truikinai, žemdirbystės muziejus.JPG|Įvažiavimas į Žemdirbystės muziejų
Truikinai, žemdirbystės muziejus 2.JPG|Viena iš kompozicijų


## Šaltiniai

## Literatūra
* Truikinai: čia bočių ir tėvų gyventa (sud. Ignas Raudonis). – Klaipėda: Vėjasparnis, 2008. – 219 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-892-02-1

## Nuorodos
*
Marcė Katiliūtė

**Marcė Katiliūtė** (1912 m. balandžio 24 d. Ivoškiuose, Joniškio raj. – 1937 m. balandžio 5 d. Kaune) – Lietuvos grafikė, tapytoja, knygų iliustratorė.

## Biografija
1929–1935 m. Kauno meno mokykloje studijavo grafiką, o nuo ketvirtojo kurso – dar ir tapybą. 1937 m. dirbo konservatore M.K.Čiurlionio meno muziejuje Kaune. Gyveno iš atsitiktinių užsakymų, dirbo Palangos progimnazijos mokytoja.

Jautrios sielos menininkė savo valia pasitraukė iš gyvenimo, nesulaukusi nė 25 metų. Šiandien sunku pasakyti, kas nulėmė tokį desperatišką jos žingsnį: valdžios sprendimas neskirti stipendijos studijoms Prancūzijoje, skeptiškas visuomenės požiūris į moteris menininkes ar nelaiminga meilė.

Palaidota Petrašiūnų kapinėse. 1972 m. pastatytas antkapinis paminklas (skulpt. Juozas Kėdainis).

## Kūryba

Paliko apie 500 darbų: lino raižinių, eskizų, piešinių, paveikslų. Sukūrė iliustracijų knygoms: V. Tamulaičio „Kiškelio užrašai“, Petro Cvirkos „Napalys bailys“ (1936 m.), Ievos Simonaitytės „Aukštųjų Šimonių likimas“ (1936 m.) ir kt. Vertingiausi kūriniai: lino raižiniai „Motina“ (1935 m.), „Ties medžiu“, „Urtė“ (1936 m.), „Bulves skuta“, „Autoportretas“ ir kt.

1937 m. pasaulinėje parodoje Paryžiuje geriausieji jos grafikos darbai apdovanoti aukso medaliu (po mirties). 1940 m. Kaune buvo surengta personalinė M. Katiliūtės darbų paroda.

Apie dailininkės kūrybą ir gyvenimą išleistos knygos:
* Parodos katalogas, 1940.
* M. Katiliūtė: reprodukcijų rinkinys, 1957.
* Akvilės Mikėnaitės monografija „Marcė Katiliūtė“, 1963.
* Juozo Brazausko monografija „Dailininkė Marcė Katiliūtė“. – Kaunas, 2006. – 156 p. – ISBN 9955-434-17-1 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* M. Katiliūtės muziejus Joniškyje
* M. Katiliūtės paroda „Laiptų“ galerijoje
Lauko Soda

**Lauko Soda** (arba ***Lauksoda***) – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, 10 km į pietus nuo Telšių, į rytus nuo kelio Telšiai–Žarėnai. Seniūnaitijos centras. Stovi Lauko Sodos šv. Joakimo bažnyčia, veikia biblioteka. Miestelis įsikūręs prie Lauko Sodos pelkės, joje yra Ūžrio ežeras, apylinkėse įsteigtas Lauko Sodos botaninis-zoologinis draustinis.

## Etimologija

Pavadinimas kilęs nuo žodžių *[[laukas (žemės ūkis)|laũkas]]* ir *sodà* ʻneišskirstytas kaimas, sodžiusʼ.

## Istorija

Į vakarus nuo miestelio yra I tūkstantmečio Lauko Sodos piliakalnis. 1787 m. Žemaičių vyskupijos kapitulos kanauninkai pastatydino medinę Lauko Sodos bažnyčią, kaimas iki 1842 m. priklausė Žemaičių vyskupijos kapitulai. 1889 m. pastatyta Lauko Sodos Šv. Joakimo bažnyčia. XIX a. Lauko Soda – miestelis ir dvaras Telšių apskrities Žarėnų valsčiuje.

1936 m. kaimas gavo parapijos teises. Po II pasaulinio karo Lauko Sodos apylinkėse veikė Šatrijos rinktinės Žaibų rajono Lietuvos partizanai. TSRS valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. ištrėmė 8 Lauko Sodos gyventojus. 1953–1993 m. buvo tarybinio ūkio pagalbinė gyvenvietė.

1945–1994 m. veikė Lauksodos septynmetė, aštuonmetė mokykla, nuo 1994 m. Ryškėnų mokyklos skyrius.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Nerimdaičiai

**Nerimdaičiai** – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Telšių. Seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Nerimdaičių šv. apaštalo Baltramiejaus bažnyčia (pastatyta 1860 m.), veikia Nevarėnų mokyklos pradinio ugdymo skyrius, biblioteka.

## Etimologija

Pavadinimas galbūt kilęs iš spėjamo asmenvardžio **Nerimdaitis* (plg. pavardės *Rimdeikà, Rimdei̇̃kis*).

## Istorija

1575 m. minimas karališkas Nerimdaičių kaimas. 1860 m. pastatyta Nerimdaičių bažnyčia. XIX a. buvo kaimas ir dvaras Telšių apskrityje.

1923 m. įkurta parapija.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Krikliniai

**Krikliniai** – miestelis Pasvalio rajono savivaldybėje, 17 km į pietus nuo Pasvalio. Seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-39009).

Nuo Kriklinių 1 km į šiaurę yra Pyvesos hidrografinis draustinis, 3 km į šiaurės vakarus gamtos paminklas – Ramoninės ąžuolas.

## Etimologija

Aplinkiniuose raistuose kadaise veisėsi daug ančių, tarmiškai vadinamų *kryklėmis*. Tikriausiai nuo to ir kilo miestelio vardas.

## Istorija

0,5 km į rytus nuo Kriklinių yra Moliūnų piliakalnis. Krikliniai minimi 1583 m. (18 kiemų, 8 valakai). 1781 m. pastatyta (1897 m. perstatyta) medinė Kriklinių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia ir įkurta Pumpėnų parapijos filija. Bažnyčios šventoriuje yra medinė varpinė.

XIX a. 1-ojoje pusėje veikė parapinė mokykla, joje 1863 m. mokėsi 35 mokiniai. Nuo 1880 m. draudžiamąją lietuvišką spaudą platino knygnešiai broliai J. ir P. Melinskai, 1894–1895 m. veikė Darželio knygnešių draugija. XIX a. pabaigoje Krikliniai buvo Panevėžio apskrities miestelis, priklausęs Pumpėnų valsčiui ir Pumpėnų parapijai.

1926 m. įkurta Kriklinių parapija. 1930 m. įsteigta pieninė, 1932 m. – lentpjūvė ir malūnas. 1931 m. Krikliniai tapo miesteliu. 1946 m. vasario 7 d. Lietuvos partizanai Krikliniuose sunaikino rinkimų į TSRS Aukščiausiosios Tarybos deputatus punktą. TSRS valdžia 1940–1941 m. ir 1944–1953 m. iš Kriklinių ištrėmė 13 gyventojų. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1946 m. įkurta biblioteka, kultūros namai, medicinos punktas. Nuo 1949 m. veikė septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. Kriklinių pagrindinė mokykla.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Kaime gimė:
* Algis Mickūnas, lietuvių filosofas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Miestelio tinklalapis 
* Kriklinių biblioteka
Dūkštos

**Dūkštos** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Maišiagalos, prie kelių  ir , dešiniajame Neries krante. Seniūnijos ir parapijos centras, Dūkštų seniūnaitija. Stovi 1856 m. pastatyta akmenų mūro Dūkštų šv. Onos bažnyčia, kurioje 1867–1915 m. buvo cerkvė, 1918 m. atstatyta. Greta buvęs pijorų vienuolynas. Veikia Dūkštų pagrindinė mokykla ir pradinė mokykla, biblioteka, girininkija, medicinos punktas, paštas (LT-14019).

## Etimologija

Kaimo pavadinimas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Dūkštos upelio vardo.

Legendose Dūkštų vardas kildinamas nuo žodžių „dūksoti“ ar „dūkti“, kas reiškia garavimą, vadėjimąsi, šėlsmą. Gali būti, kad tai rodo ir vietą, kur kas nors regima, – tolumoje dvaras ant kalno dūkso.

## Geografija

Į pietus nuo kaimo teka Neris, šiauriniu pakraščiu prateka dešinysis jos intakas Dūkšta. Kraštovaizdžio draustinis. Neries dešiniajame krante driekiasi Dūkštų-Šilėnų miškai. Dūkštose yra Neries regioninio parko direkcija. Dūkštų gamtiniame rezervate – vertingas Dūkštų ąžuolynas (302 ha, iš jų 36 ha priklauso gamtiniam rezervatui). Dūkštų miške auga „Ąžuolų karalienė“, gamtos paminklas (anksčiau stovėjo ir „Ąžuolų karalius“), Velniakampio pušis, pažintinis takas (kurio pradžioje stovi skulptūra Mindaugui), stūkso akmuo su runomis, kurių perskaityti nepavyksta, o jų reikšmę žmonės traktuoja įvairiai. Dažniausiai pasakojama apie po tais akmenimis pakastus lobius. Buvo bandymų čia kasinėti, tačiau nieko nerasta.

## Istorija

Dūkštos rašytiniuose šaltiniuose minimos XV a. Pirmoji pradinė mokykla kaime veikė XVIII a.–XIX a., dabartinė įkurta 1992 m. Dūkštų pagrindinė mokykla įkurta 1946 m.

Dūkštų ąžuolyne buvo įsikūręs 1863 m. sukilėlių štabas, o Karmazinų slėnyje – sukilėlių ligoninė. XIX a. Dūkštos buvo Vilniaus apskrities miestelis.

Sovietinės okupacijos metais Dūkštos buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1951 m. įkurta biblioteka, kultūros namai. 2024 m. patvirtintas Dūkštų herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Apie Dūkštas ir jų apylinkes
* Buvęs pijorų vienuolynas
Sudervė

**Sudervė** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, į šiaurės vakarus nuo Vilniaus, 8 km nuo automagistralės , prie Sudervėlės upės (Neries dešinysis intakas). Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Stovi Sudervės Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1802 m., su XIX a. varpine), netoliese – Riešės ežeras, „Vilnojos“ akmens skulptūrų parkas (4 ha), prie Vilnojos ežero. Veikia Sudervės Mariano Zdziechovskio pagrindinė mokykla, pradinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-14016).

## Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose Sudervė minima 1493 m., tada čia buvo dvaras, 1504 m. – valsčius. XVI a. 2 pusėje – seniūnija. 1594 m. Sudervė priskirta Vilniaus stačiatikių Švč. Trejybės brolijai, ši 1669 m. ją pardavė Vilniaus jėzuitų naujokynui. XVIII a. antrojoje pusėje Sudervę įgijęs Vilniaus vyskupas I. J. Masalskis 1782 m. pastatydino bažnyčią. 1783 m. įsteigta parapija.

1833 m. Sudervės dvaras atiteko vyskupui V. Volčackiui. 1873 m. buvo 11 namų. XIX a. Sudervė – miestelis, seniūnijos centras Vilniaus apskrities Riešės valsčiuje. 1920–1939 m. Sudervė priklausė Lenkijos valdomam Vilniaus kraštui. II pasaulinio karo laikotarpiu 1944 m. liepą per vadinamąją *[[Operacija Aušros vartai|Aušros vartų]]* operaciją Armijos Krajovos brigada Sudervėje sumušė Vokietijos kariuomenės radijo perėmimo stoties įgulą. SSRS okupacijos metais Sudervė buvo apylinkės centras ir kolūkio centrinė gyvenvietė.

2022 m. rugpjūčio 18 d. LR Prezidento dekretu patvirtintas Sudervės herbas.

|}

## Architektūra ir dailė
Ant kalvos – Švenčiausiosios Trejybės bažnyčios statinių kompleksas (XIX a.). Bažnyčia (1803–22, manoma, architektas kunigas L. Bortkevičius, remontuota 1852, architektas T. Tišeckis, 1876, 1883, 1903, 1927) rotondinė, kupolinė, su šešių kolonų žiedine dorėniškąja kolonada; fasadai klasicistinių formų, arkinėse nišose – 6 skulptūros (tarp jų – *Jonas Evangelistas*, *Lukas Evangelistas*, *Šv. Petras*, visos 1820, skulptorius I. Gulmanas). Viduje – XIX a. 1 pusės sienų ir kupolo tapyba, didžiojo altoriaus paveikslas (visų dailininkas N. Ylakavičius), yra 10 barokinių angeliukų skulptūrų (XVIII a. pabaiga), XIX a. paveikslų, vargonai, katalikų liturginių rūbų komplektas (XIX a. 2 pusė). Istorizmo stilistikos varpinė (1929, architektas J. Borovskis) ir tvora su vartais (XIX a. 2 pusė), jos rytinėje dalyje – koplytėlė su skulptūra. Dvaro sodybos fragmentai: klasicistiniai rūmai (XIX a. 1 pusė, 20 a. pradžioje iš dalies rekonstruoti), oficina (19 a. pabaiga–20 a. pradžia), rūsys (18 a. pabaiga–19 a.).

Prie Vilnojos ežero – skulptūrų parkas *Vilnoja* (skulptūros eksponuojamos sausumoje ir ežere); jame ir 2010 iš Vilniaus perkelta modernistinė skulptūra *Tauras* (1974, skulptorius Steponas Šarapovas). Parke yra ir skulptūra *Paukštis* (autorius – Aloyzas Smilingis). Skulptorius, tapytojas Aloyzas Smilingis (1938–2023), keletą dešimtmečių gyvenęs ir dirbęs Sudervėje, palaidotas Sudervės kapinėse.

## Gyventojai

## Galerija

Sudervė, sodyba.JPG|Sodyba
1 Sudervė.JPG|Girininkija
Sudervė, paštas.JPG|Paštas
1 Sudervė. Bažnyčia.JPG|Bažnyčia žiemą
Sudervė, parke.JPG|Parkas žiemą
Sudervė, parkas.JPG|Stilizuotas gervės lizdas


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Miesteliai.lt
Kupreliškis

**Kupreliškis** – miestelis Biržų rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės rytus nuo Vabalninko. Seniūnaitijos centras. Stovi Kupreliškio šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1898 m.), veikia Kupreliškio pradinė mokykla, paštas (LT-41018). 1,5 km į pietryčius nuo Kupreliškio yra Mirgų ežeras.

## Etimologija

Kupreliškis – asmenvardinis vietovardis, kildinamas iš asmenvardžio *Kuprẽlis*.

## Istorija

Miestelis minimas nuo XVII a. pabaigos. 1787 m. pastatyta pirmoji dvaro koplyčia, 1861 m. – Kupreliškio bažnyčia. 1858 m. gavo miestelio teises, leisti savaitiniai turgūs. 1898 m. pastatyta Kupreliškio Šv. arkangelo Mykolo bažnyčia. XIX a. Kupreliškis – kaimas Panevėžio apskrities Čypėnų valsčiuje.

1898 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla dėstomąja rusų kalba, 1919–1949 m. pradžios mokykla, progimnazija, 1949–1952 m. septynmetė, 1952–1964 m. vidurinė, 1964–1993 m. aštuonmetė, 1993–2002 m. pagrindinė, nuo 2002 m. vėl pradžios mokykla, Papilio mokyklos skyrius.

1905 m. įvyko anticarinė demonstracija. 1941 m. ir 1948 m. sovietų valdžia ištrėmė 18 miestelio gyventojų. Po Antrojo pasaulinio karo Kupreliškio apylinkėse veikė Algimanto apygardos kunigaikščio Margirio rinktinės partizanai. 1941 m. įkurta biblioteka. Sovietmečiu kurį laiką kolūkio centrinė gyvenvietė, pastatyti kultūros namai, medicinos punktas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Kaime gimė:
* Petras Skodžius (1927–2009), rašytojas, žurnalistas, vertėjas, visuomenės veikėjas, Biržų garbės pilietis.
* Eugenijus Drobelis (g. 1954 m.), ornitologas, biomedicinos mokslų daktaras.

Gretimame Žvaguičių kaime gimė rašytojas Algimantas Zurba (1942–2018), lankęs ir baigęs (1959 m.) Kupreliškio vidurinę mokyklą.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Čedasai

**Čedasai** – miestelis Rokiškio rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, 21 km į šiaurės vakarus nuo Rokiškio. Seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Čedasų šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia (pastatyta 1913 m.), veikia Čedasų Liudo Dovydėno pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas.

## Etimologija

Čedasai yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia telkšančio Čedaso ežero.

## Geografija

Miestelis įsikūręs prie Nemunėlio dešiniojo intako Vyžuonos, 7 km nuo Lietuvos valstybės sienos su Latvija. Prie miestelio yra ir Čedasų kaimas. Šiaurės rytuose telkšo Čedaso ežeras, kuriame įsteigtas ornitologinis draustinis. Yra išžvalgytas dolomito telkinys.

## Istorija
1499 m. minimas Čedasų dvaras, buvęs iki XIX a. pabaigos. Dvarą valdė Rajeckiai, Gorskiai, Koscialkovskiai ir kitos giminės.

1509 m. minimas miestelis, 1529 m. – Čedasų valsčius. Iki 1516 m. pastatyta katalikų bažnyčia, kuri apie 1620 m. atiteko evangelikams reformatams, XVII a. antroje pusėje sunyko. 1625 m. miestelį trumpam užėmę švedai apjuosė pylimu ir vandens grioviu. 1659 m. prie Čedasų vyko Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos kariuomenių kautynės. Po XVII a. antrosios pusės karų Čedasai sunyko. 1705 m. buvo 11 kiemų, karčema, malūnas, 1741 m. – 6, 1790 m. – 14 kiemų. 1778 m. atstatyta katalikų bažnyčia. Čedasai buvo privati valda, 1790 m. priklausė Gorskiams.

XIX a. 2-ojoje pusėje veikė parapinė mokykla. 1916 m. įsteigta pradžios mokykla, 1949–1958 m. septynmetė, 1958–1977 m. vidurinė, 1977–1994 m. aštuonmetė, devynmetė, nuo 1994 m. pagrindinė, nuo 2001 m. Čedasų Liudo Dovydėno pagrindinė mokykla.

Carmečiu buvo valsčiaus centras, XIX a. priklausė Zarasų apskričiai. 1905 m. valsčiaus gyventojai nušalino carinę ir išrinko naują valsčiaus valdybą. 1928 m. atidaryta pašto agentūra, 1929–1931 m. veikė pieninė. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1949 m. įsteigta biblioteka. Nuo 1960 m. veikė malūnas. 1972 m. prijungtas Pavyžuonių kaimas.

1999 m. miestelis minėjo 500 m. jubiliejų, o miestelio istorija buvo aprašyta ir išleista leidinyje „Čedasų kraštas 1499–1999“.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
*