open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Viktoras Kaplanas

**Viktoras Kaplanas** (1910 m. kovo 14 d. Ryga – 1984 m. gruodžio 30 d. Vilnius) – Lietuvos inžinierius mechanikas, technikos mokslų daktaras.

## Biografija
1961–1976 m. Tekstilės pramonės instituto Kaune direktorius. 1973 m. technikos mokslų daktaras.

Tyrimų sritis – audimo technika ir technologija, siūlų tekstūravimo, fasoninių siūlų gavimo būdai. Sukūrė, su kitais, triacetatinių siūlų perdirbimo technologiją ir įdiegė ją tekstilės ir trikotažo pramonėje. 5 išradimų autorius.

## Bibliografija
* Šiuolaikinės audimo technikos raidos kryptys, 1957 m., rusų k.
* Kai kurie audimo staklių šaudyklės stabdymo klausimai, 1961 m., rusų k.

## Įvertinimas
* 1968 m. LTSR valstybinė premija, su kitais

## Šaltiniai
Feliksas Kapočius

**Feliksas Kapočius** (1895 m. gegužės 31 d. Valtūnai, Žemaitkiemio valsčius – 1971 m. liepos 12 d. Čikaga) – Lietuvos kunigas, kanauninkas.

## Biografija
1918 m. baigęs Kauno kunigų seminariją įšventintas kunigu. 1922–1924 m. Lietuvos universitete studijavo filosofiją ir teologiją. 1918–1920 m. Šėtos parapijos vikaras ir vidurinės mokyklos mokytojas, 1920–1927 m. – Kauno katedros vikaras ir kurį laiką suaugusiųjų gimnazijos kapelionas. 1927–1944 m. Kauno Mažosios Kristaus Prisikėlimo bažnyčios klebonas, 1934–1940 m. vadovavo naujosios Prisikėlimo bažnyčios statybai. Nuo 1929 m. Kauno dekanas, nuo 1944 m. Kauno arkivyskupijos kapitulos kanauninkas.

Dalyvavo Katalikų veikimo centro, zitiečių, pavasarininkų (kurį laiką pirmininkas) organizacijų veikloje. 1920–1921 m. redagavo žurnalą „Pavasaris“, bendradarbiavo religinėje spaudoje. 1944 m. pasitraukė į Vakarus. 1946–1948 m. Vokietijoje ir Austrijoje popiežiaus misijų – tautinės delegatūros – atstovas Lietuvai. 1949–1950 m. lietuvių sielovados vyr. administratorius Vokietijoje ir Austrijoje, šiose šalyse įsteigė 198 lietuvių parapijas, koordinavo jų darbą. 1950 m. atvyko į JAV, nuo 1953 m. Ivanhoe (Ilinojaus valstija) Apaštalų Karalienės bažnyčios vikaras.

2006 m. lapkričio 4 d. urna su kun. F. Kapočiaus palaikais buvo palaidota Kauno Kristaus Prisikėlimo bazilikos požemyje–kolumbariume.

## Įvertinimas
* 1937 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

## Šaltiniai
Istorinė viduramžių rekonstrukcija

**Istorinė viduramžių rekonstrukcija** – dar kitaip vadinama *gyvąja istorija*. Dažnai klaidingai tapatinama rekonstrukcija ir LARP (gyvo veiksmo vaidmenų žaidimas, kuriame apsimetama tam tikru veikėju pagal iš anksto sukurtą scenarijų), bet tai dvi skirtingos veiklos. Pagrindinis gyvosios istorijos tikslas yra gaminti autentiškus, pasirinkto istorinio laikotarpio ginklus, šarvus, rūbus, buities daiktus. Taip pat galimas vieno istorinio įvykio rekonstravimas (pavyzdžiui, Šimtamečio karo).

Lietuvoje populiariausia baltų ir vikingų genčių, viduramžių Vakarų Europos rekonstrukcija. Didžiausi viduramžių festivaliai vyksta Apuolėje, Trakų salos pilyje, Kernavėje.

Populiariausios rekonstrukcijų šakos:
# Riterių ir karių šarvuotės rekonstrukcija;
# Didikų aprangos rekonstrukcija;
# Amatininkų rekonstrukcija.
 
## Riterių ir karių šarvuotės rekonstrukcija
Riterių ir karių šarvuotės rekonstrukcijos pagrindinis tikslas – atkurti autentškas ginklų ir šarvų kopijas, remiantis istoriniais šaltiniais. Taip pat studijuojama pasirinkto laikotarpio karine strategija, mokomasi kovos meno (kovinis fechtavimasis skydu ir kalaviju, šaudymas lanku), jodinėjimo.

Riterių ir karių rekonstrukcijai taip pat priskirtini viduramžių turnyrų organizavimai, įvairių mūšių minėjimai. Jais bandoma parodyti visuomenei kaip atrodė tuometinė strategija, taktika. Lietuvoje viduramžių kovos paprastai skirstomos į turnyrus (vienas prieš vieną) ir masines kautynes (būrys prieš būrį).

## Didikų aprangos rekonstrukcija

Didikų aprangos rekonstrukcijos pagrindinis tikslas – atkurti autentiškus rūbus, papuošalus, heraldiką (jei rekonstruojamas konkretus didikas).

Rekonstruktoriai, pasirinkę šią šaką, mokosi viduramžių šokių, muzikos, nagrinėja istorinius šaltinius, susijusius su diduomenės luomais.

## Amatininkų rekonstrukcija

Amatininkų rekonstrukcijos pagrindinis tikslas – atkurti autentiškus pasirinkto amatininko darbo įrankius, darbo vietą. Taip pat siekiama kuo geriau įvaldyti amatą, saugoti etnokultūrinį paveldą.

Amatininkai išsiskiria iš kitų rekonstruktorių tuo, kad jie daug eksperimentuoja, gamindami daiktus.

Neretai kitų rekonstrukcijos šakų atstovai tampa ir amatininkais.

## Vaizdo įrašai iš renginių

# Masinės kautynės Vyborge
# Masinės kautynės Trakų pilies šventėje
# Turnyras Trakų pilies šventėje
# Turnyras Trakų pilies šventėje
# Šiaurinės šventyklos ordino filmukas
# Pilies šturmo inscenizacija
# Gyvosios istorijos klubo Varingis filmukas

## Nuorodos

* Trakų pilies brolijos „Viduramžių pasiuntiniai“ svetainė
* Istorinės rekonstrukcijos klubo „LDK Varčiai“ svetainė 
* Gyvosios istorijos klubo „Kovarnis“ svetainė 
* Senovės baltų kovų brolijos „Vilkatlakai“ svetainė
* Riterių brolijos „Šiaurinės šventyklos ordinas“ svetainė 
* Gyvosios istorijos klubas „Varingis“ svetainė
Juozas Kapočius

**Juozas Kapočius** (1907 m. spalio 19 d. Antatilčiai, Žemaitkiemio valsčius – 1996 m. gegužės 22 d. Kape Kodas, Masačusetso valstija) – Lietuvos leidėjas, spaustuvininkas.

## Biografija
Mokėsi Ukmergės gimnazijoje ir Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje. 1927 m. išvyko į Urugvajų. 1930 m. Montevidėjuje baigė spaustuvininkų mokyklą.1933 m. grįžo į Lietuvą, dirbo Klaipėdos „Ryto“ bendrovės spaustuvės techniniu vedėju, pirmą kartą Lietuvoje pritaikė monotipą. Nuo 1935 m. Šiauliuose, vėliau Kaune „Vilties spaustuvės“ vedėjas, kūrė spaustuvės techninę bazę. Pirmąkart Lietuvoje panaudojo reljefinę spaudą, pritaikė rotacinę ir renkamąją mašinas. 1937 m. Kaune įsteigė cinkografiją „Vaizdas“, 1939 m. – spaustuvę, ją netrukus perkėlė į Vilnių, leido lenkų kalba laikraščius „Nowe slowo“ ir „Nowe slowo rolnicze“. 1941–1944 m. Vilniaus spaustuvių įgaliotinis, 1940 m. nacionalizuotos savo „Vaizdo“ spaustuvės direktorius. 1943 m. spaustuvę atgavo.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Karo pabėgėlių stovykloje Detmolde leido žurnalą „Skautų aidas“. 1949 m. persikėlė į JAV. 1951–1953 m. Brukline Pranciškonų spaustuvės techninis vedėjas. 1953 m. Bostone įsteigė Lietuvių enciklopedijos spaustuvę ir leidyklą. Joje leistos „Lietuvių enciklopedija“ (37 t.), „Enciklopedia Lituanica“ (6 t.). Jo veikla leido techniškai ir finansiškai įgyvendinti šį lietuvių intelektualų projektą. Leidykloje savo knygas spausdinosi Faustas Kirša, Stasys Santvaras ir kiti rašytojai. JAV lietuvių bendruomenės veikėjas, 1967–1969 m. Tarybos prezidiumo pirmininkas.

## Įvertinimas
* 1995 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas

## Šaltiniai
Igbų kalba

**Igbų kalba** – Nigerio-Kongo kalbų grupės kalba, vartojama daugiausia igbų tautybės žmonių, daugiausia Nigerijoje, Kamerūne, Pusiaujo Gvinėjoje, Gabone. Kalbančiųjų skaičius 20-25 mln. Kalba turi daug dialektų, kurie skiriasi fonologija ir ortografija.

Igbų kalba naudoja lotyniška abėcėle paremtą *Onwu* raidyną, kai kurios bendruomenės naudoja simbolistinį Nsibidi raštą. Kalba toninė: naudoja aukštą ir žemą toną, kartais dar naudojamas ir trečias tonas.

## Nuorodos
* 
*
Žalvaris

**Žalvaris** – lydinys iš vario (pagrindinis elementas) ir cinko. Pagal sudėtį klasifikuojamas į nelegiruotą ir legiruotąjį (tombaku įvardijamas turintis 10 % cinko).

Cinkas lydinį sustiprina, daro jį plastiškesnį, atsparesnį dilimui, tačiau mažiau laidų elektrai ir šilumai, ne tokį atsparų korozijai. Žalvaris lengvai liejamas ir deformuojamas. Sukietinamas šaltuoju deformavimu; plastiškumą atgauna, atkaitinamas rekristalizaciniu būdu 600–700&nbsp;°C temperatūroje. Žalvaris, kuriame yra daugiau nei 20–30 % cinko, po deformavimo pakaitinamas iki 250–300&nbsp;°C, kad nesutrūkinėtų nuo įtempimų ar chemiškai agresyvios aplinkos. Vienfazis žalvaris, kuris turi apie 15 % cinko ir 0,5 % aliuminio, yra gražios spalvos, atsparus korozijai, lengvai auksuojamas ir emaliuojamas; iš jo daromi papuošalai, pasižymėjimo ženklai, monetos. Vienfazis žalvaris, turintis iki 10 % cinko, yra tompakas (10–20 % cinko turintis vadinamas pusiau tompaku); iš jo daromi radiatorių ir kondensatorių vamzdeliai, furnitūra, papuošalai. Žalvaris, kuris turi apie 30 % cinko, yra labai plastiškas; iš jo spaudimu gaminamos šovinių tūtelės.

Dvifazis žalvaris, be cinko kartais dar turi alavo, aliuminio, švino, nikelio; alavas padidina atsparumą korozijai jūros vandenyje (jūrinis žalvaris), aliuminis – stiprumą, kietumą ir atsparumą korozijai. Žalvaris, legiruotas švinu (iki 3 %), lengviau pjaunamas (automatinis žalvaris). Mašinų ir prietaisų, laivų šiluminės įrangos detalės daromos iš dvifazio žalvario.

Žalvaris pradėtas naudoti jau III tūkstantmetyje pr. m. e. Artimuosiuose Rytuose. Iki XVIII a. buvo lydomas iš vario su cinko rūda ir medžio anglimis. Nuo XIX a. žalvarį pradėta lydyti tiesiog su cinku. Lietuvoje pradėtas naudoti XVI a. pr. m. e.

Žodis „žalvaris“ yra kilęs iš žodžių „žalias“ ir „varis“, tad dar kartais vadinamas dviejų žodžių junginiu „žalias varis“.

## Šaltiniai
Juozas Karabinas

**Juozas Karabinas** (1852 m. – 1936 m. vasario 29 d. Šunkepiai, Šiluvos valsčius) – Lietuvos knygnešys, daraktorius.

## Biografija
Valstietis. Vežė ir platino draudžiamąją lietuvišką spaudą nuo 1877 m. iki 1904 m. Spaudos parsigabendavo iš Tilžės ir Bitėnų, gaudavo iš kitų knygnešių ir iš Garšvių draugijos. Literatūra aprūpindavo Raseinių, Šiaulių, Panevėžio apskrities spaudos platintojus. Bendradarbiais buvo Jeronimas Dalbokas, Jurgis Bielinis ir kiti knygnešiai. 1893 m. policija jo daržinėje rado 220 lietuviškų knygų ir 26 brošiūras, už tai Vilniaus generalgubernatorius Piotras Orževskis 1893 m. spalio mėn. jį nubaudė vieno mėnesio areštu. 1900 m. įsteigė mokyklą Šunkepių kaime. Tais pačiais metais įskųstas dėl draudžiamosios lietuvių spaudos platinimo bausmės išvengė, nes užsitęsusi byla 1904 m. buvo nutraukta. 1905 m. revoliucinių įvykių dalyvis. Buvo kalinamas.

Sūnus Juozas Karabinas „Ganson“ tapo JAV imtynių čempionu, dalyvavo 1924 m. Olimpinėse žaidynėse, po trijų pergalių gavo traumą ir toliau varžybose nedalyvavo. Vėliau tapo profesionalu.

## Šaltiniai
Teklė Kapustinskaitė

**Teklė Kapustinskaitė** (1924 m. balandžio 11 d. Sičiūnuose, Panemunio valsčiuje – 2008 m. kovo 19 d. Vilniuje) – Lietuvos miškininkė, biomedicinos mokslų daktarė.

## Biografija
1951 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1959 m. apgynė disertaciją „Juodalksnynų savaiminis atžėlimas ir sausinimo įtaka jų augimui Lietuvos TSR“, žemės ūkio mokslų kandidatė. 1951–1987 m. dirbo Lietuvos miškų institute.

## Bibliografija
* Pelkinių dirvožemių panaudojimas miškui auginti, 1970 m.
* Miškų nusausinimo ūkiniai ir bioekologiniai rezultatai, su J. Rusecku, 1979 m.
* Ūkininkavimas miško hidromelioradnio fondo žemėse, 1980 m.
* Juodalksnynai, 1983 m.
* Laikmetis ir profesija. Prisiminimai. Lietuvos miškų institutas, Lututė, 2007 m. ISBN 978-9955-692-60-7

## Šaltiniai
Nsibidi

**Nsibidi** – ideograminis raštas, sukurtas Vakarų Afrikoje. Manoma, kad jį sukūrė slapta Ekpe bendruomenė, veikusi pietryčių Nigerijoje, Kalabaro karalystėje. Nsibidi simboliais jos nariai šifruodavo slaptą informaciją. Simboliai randami ant kapų, bendruomenės pastatų, ritualinių plunksnų, tekstilės dirbinių, tatuiruočių.

## Nuorodos

* Simbolių pavyzdžiai
TSRS liaudies artistas

**TSRS liaudies artistas** - aukščiausias garbės vardas, suteiktas ypač pasižymėjusiems buv. TSRS meno veikėjams: kino ir teatro aktoriams, dailininkams, dirigentams, režisieriams.
Šis garbės vardas įvestas 1937 m. sausio 13 d. Pirmiesiems šis garbas vardas suteiktas Konstantinui Stanislavskiui, Vladimirui Nemirovičiui-Dančenko, Vasilijui Kačialovui. Paskutinieji vardai (1991 m.) suteikti aktoriams Olegui Jankovskiui, Alai Pugačiovai bei Sofijai Piliavskajai. Iš viso šis vardas suteiktas 1010 asmenų.

Po Lietuvos inkorporavimo į TSRS suteiktas keliolikai lietuvių.

## Apdovanotųjų sąrašas

Lietuviai gavę TSRS liaudies artisto garbės vardą:
* Borisas Dauguvietis, režisierius (1948);
* Kipras Petrauskas, dainininkas (1950);
* Jonas Švedas, kompozitorius (1954);
* Juozas Siparis dainininkas (1954);
* Balys Dvarionas, kompozitorius (1971);
* Genovaitė Sabaliauskaitė, baleto šokėja (1964);
* Jonas Stasiūnas, dainininkas (1964);
* Juozas Lingys, choreografas (1970);
* Juozas Miltinis, režisierius (1973);
* Donatas Banionis, aktorius (1974);
* Virgilijus Noreika, dainininkas (1975);
* Nijolė Ambrazaitytė, dainininkė (1977);
* Henrikas Vancevičius, režisierius (1978);
* Edvardas Kaniava, dainininkas (1979);
* Saulius Sondeckis, dirigentas (1980);
* Eduardas Balsys, kompozitorius (1980);
* Regimantas Adomaitis, aktorius (1985)
* Vaclovas Daunoras, dainininkas (1986);
* Juozas Domarkas (1986), paskutinis lietuvis, kuriam suteiktas šis vardas.

## Taip pat skaitykite
* Nusipelnęs artistas
Žeberklas

**Žeberklas** – svaidomasis žvejojimo ir medžiojimo įrankis. Primityviausias, iš kaulo arba rago pagamintas žeberklas, vartojamas nuo ankstyvojo paleolito iki šiol Afrikos, Okeanijos ir Amerikos pirmykščių genčių. Raginis žeberklas su išpjaustytomis užkarpomis Lietuvos teritorijoje buvo vartojamas nuo vėlyvojo paleolito; mezolite žeberklas buvo su titnago užkarpomis. Nuo I tūkstantmečio pr. m. e. II pusės žvejybai dažniausiai naudoti žeberklai, turintys geležinius daugiadančius antgalius.

XIX a. ir XX a. pirmoje pusėje kaimo kalviai gamino įvairius žeberklus: su lenktomis užkarpomis, įkaltomis į kotą; sukaltomis į lentelę užkarpomis, pritvirtintą prie žeberklakočio; iškirstus iš 1 geležinės plokštelės, įtvirtintos į kotą ir kt.

Žeberklu draudžiama žvejoti nuo XIX a. pabaigos.

## Žodžio kilmė

Žodis *žeberklas* (anksčiau *žuberklas*) kilęs nuo žodžių *žuvis* + *besti* („smeigti, durti“).

## Taip pat skaitykite
* Harpūnas

## Šaltiniai
Hatušas

**Hatušas** (Hatusas, Hatuš, Hatušaš, ) – hetitų imperijos sostinės liekanos Turkijoje. Senovės miesto liekanos yra centrinėje Anatolijoje, šalia Bohazkalės () gyvenvietės, ant Kizilirmako upės intako Budakioziu dešiniojo kranto, 145 km į rytus nuo Ankaros.

## Istorija
Jau šeštame tūkstantmetyje prieš mūsų erą šių apylinkių kalnų šlaituose gyveno žmonės. Bronzos amžiaus pabaigoje čia apsigyveno hetitai.

Po 2000 m. pr. m. e. pro Hatušą ėjo Asirijos pirklių prekybos kelias iš Ašūro į Kanešą (Kiultepę), ir Hatušas traktuotas kaip viena asirų prekybinių kolonijų. Hatuše prekybininkai užėmė net ketvirtį miesto. Prekybos apskaitai buvo naudojamas dantiraštis.
1700 m. pr. m. e. Pithanos karalius Anitas sugriovė ir sudegino Hatušą.

Hetitų valdovas Labarnas II (1650–1620 m. pr. m. e.) atstatė miestą ir padarė jį visos karalystės sostine.

Hatušo klestėjimo metais miestas užėmė 1,8 km² ir sudarė dvi dalys: vidinė (senamiestis) ir išorinė. Visą miestą supo masyvios akmeninės sienos. Senamiestis užėmė apie 0,8 km², kuriame buvo dideli administraciniai pastatai bei šventyklos. Išorinė miesto dalis su įspūdingais vartais, papuoštais liūtų, sfinksų ir karių skulptūromis, buvo pietinėje miesto dalyje. Čia taip pat buvo keturios šventyklos su savo vidiniais kiemais. Už miesto sienos buvo kapinės, kuriuose daugiausia palaidoti kremuoti miesto gyventojai. Dabartiniais skaičiavimais Hatuše galėjo gyventi nuo 40 000 iki 50 000 gyventojų. Pastatai, kurie buvo pastatyti iš medžio ir dumblo plytų iki mūsų laikų neišliko. Liko tik akmeninės šventyklų ir rūmų liekanos.

Žlugus hetitų imperijai, apie 1200 m. pr. m. e. Hatušas buvo sugriautas ir čia niekas negyveno iki 800 m. pr. m. e., kai regione suklestėjo Frygija.

## Hatušo atradimas
1834 m. liepos 28 d. prancūzų archeologas Karlas Teksieras () atrado Hatušo miesto griuvėsius, o nuo 1906 m. Vokietijos orientalistai čia pradėjo archeologinius kasinėjimus. Dabar čia kasinėjimo darbus atlieka Vokietijos archeologijos institutas ().

Didžiausias archeologinis atradimas Hatuše buvo surastas, dantiraščiu ant molinių plytelių parašytas, hetitų karališkasis archyvas. Archyvą sudaro: oficiali korespondencija, sutartys, juridinis kodeksas, kulto apeigų aprašymai, pranašystės ir Artimųjų Rytų literatūra. Ypač svarbi yra 1258 m. pr. m. e. hetitų karaliaus Hatušilio III ir Egipto faraono Ramzio II pasirašyta Kadešo taikos sutartis. Ši sutartis dabar eksponuojama Stambulo Archeologijos muziejuje. Padidinta Kadešo sutarties molinė kopija kabo Jungtinių Tautų Organizacijoje, kuri atspindinti pačią seniausią istorikams žinomą pasaulio sutartį. Visas Hatušo archyvas, kuri sudaro apie 30 000 molinių plytelių parašytų hetitų kalba, yra saugomas Ankaros ir Stambulo archeologijos muziejuose.

## Susiję pasaulio paveldo objektai
* : Ksantas-Letonas (1988)
* : Arslan Tepės pilkalnis (2021)
* : Gordijas (2023)
* : Sardai ir Bin Tepės Lidijos pilkapiai (2025)

## Taip pat skaitykite
* Hetitai

## Išnašos

## Nuorodos
* Hatušas: Vokietijos archeologijos institutas 
* Kadešo sutarties tekstas 
* Hatušo nuotraukos
* Hatušas
Juozas Karaciejus

**Juozas Karaciejus** (g. 1948 m. spalio 28 d. Cimaniūnuose, Leipalingio valsčius) – Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras.

## Biografija
1973 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą. 1987 m. filologijos mokslų kandidatas.

1970–1973 m. dirbo Vilniaus universiteto bibliotekoje, 1973–1987 m. Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1976–1978 m. stažavo TSRS mokslų akademijos Kalbotyros institute. 1987–1996 m. Vilniaus universiteto, 1995–1999 Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1997 m. docentas. Nuo 1996 m. dirba Lietuvių kalbos institute.

## Mokslinė veikla
Tyrinėja socialinius lietuvių kalbos terminus. Šia tema paskelbė straipsnių lietuvių filologiniuose leidiniuose. Iššifravo ir paskelbė rankraštį „Volfenbiutelio postilė“ (1995 m.). Parengė spaudai K. Lukausko rankraštį „Pamokslai“ (1996 m., su komentarais), M. Mažvydo „Kalėdų giesmes“ (1997 m.). Iš prancūzų k. išvertė R. Gauthiot knygą „Buivydžių šnekta“ (*Le Parler de Buividze*, 1990 m.).

## Šaltiniai
Liga FPD

**[[Kosta Rika|Kosta Rikos]] Primera División**, dar žinoma kaip ***Liga FPD, Fútbol de Primera División*** – aukščiausias šalies futbolo divizionas, kuruojamas UNAFUT (*Union de Clubes de Primera División*). UNAFUT yra susijungusi su Kosta Rikos futbolo federacija FEDEFUTBAL.

## Istorija

1921 m. „Liga Deportiva Alajuelense“, „Club Sport Cartaginés“, „Club Sport Herediano“, „Club Sport la Libertad“, „Gimnástica Española y Gimnástica Limonense“ įkūrė Kosta Rikos futbolo federaciją. Tais pačiais metais įkurta *Primera División*. 

1999 m. federacija įkūrė UNAFUT.

## Komandos
; 2023–2024 m. sezonas
*  AD Municipal Liberia

; 2022–2023 m. sezono komandos:

## Nugalėtojai
Šios komandos yra laimėjusios lygą:

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Arūnas Bižokas

**Arūnas Bižokas** (g. 1978 m. sausio 29 d. Vilniuje) – pasaulio čempionas šokėjas.

1985–1996 m. mokėsi Vilniaus Naujininkų vidurinėje mokykloje. 1996–2000 m. studijavo LKKI ir nuo 2000 m. studijuoja LKKA magistrantūroje. Iki 2007 m. Bižokas su Edita Daniūtę laimėjo pasaulio žaidynių auksą ir tapo daugkartiniais pasaulio ir Europos prizininkais. Nuo 2007 m. dalyvavo alternatyvios sportinių šokių pasaulio tarybos varžybose ir atstovavo JAV. Kartu su Katuša Demidova šešis kartus tapo pasaulio balinių šokių čempionu pagal WDC taisykles (nepripažįstamos tarptautinio olimpinio komiteto).

Profesionalo karjerą baigė 2019 m.

## Pasiekimai
* Standartinių ir Lotynų Amerikos šokių jaunučių čempionas (1993)

## Išnašos
Jūratė Stauskaitė

**Jūratė Stauskaitė** (g. 1947 m. kovo 7 d. Kaune) – Lietuvos grafikė.

## Veikla
Užaugo Šančiuose, 1955–1965 m. mokėsi Kauno 7-ojoje vidurinėje mokykloje. 1965–1971 m. studijavo LSSR dailės institute, įgijo grafikės specialybę.

1970–1973 m. Respublikinių profesinių sąjungų meno saviveiklos namų dailės pažinimo vyr. metodininkė. 1973–1975 m. Kauno lėlių teatro vyr. dailininkė. 1977–1983 m. TV laidos „Mano pasaulis“ kūrėja ir vedėja. 1991 m. įsteigė privačią ugdymo įstaigą – Vilniaus vaikų ir jaunimo dailės mokyklą. 2003 m. VšĮ „Vilniaus vaikų ir jaunimo meno galerija“ įkūrėja ir direktorė. 2011 m. Artūro Zuoko ir Vilniaus koalicijos kandidatė į Vilniaus miesto savivaldybės tarybą.

Ištekėjusi. Vyras rašytojas Tomas Sakalauskas. Jos ir pirmojo vyro dailininko Rimo Bičiūno dukra – aktorė Monika Bičiūnaitė.

## Kūryba
Darbuose vyrauja moterų-paukščių tematika: vaizduojamos būtybės, turinčios moters kūną, paukščio galvą ir sparnus. Figūros laisvos, užfiksuotos judesyje. Darbai labai ekspresionistiški, kas nėra labai būdinga grafikos atstovams. Vyrauja linijų ir dėmių motyvai, darbuose gausu simbolių.

Nuo 1971 m. dalyvauja parodose. Surengė virš 20 personalinių parodų Lietuvoje ir užsienyje. Jos kūrinių yra įsigiję žinomi Lietuvos ir pasaulio muziejai (Lietuvos dailės muziejus (Vilnius), Čiurlionio muziejus (Kaunas), Modernaus meno muziejus Ludwiks Museum (Kelnas, Vokietija), Nacionalinė galerija Prahoje (Čekija), Modernaus meno muziejus Naujajame Orleane (JAV), Viešoji Niujorko biblioteka (JAV), Modernaus meno muziejus Niujorke (JAV)).

Rašo eseistikos, dailės kritikos straipsnius, bendradarbiauja radijo ir televizijos laidose. Nuo 1974 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

### Parodos
* Tarptautinė grafikos paroda Toronte (Kanada)
* Tarptautinė grafikos trienalė Frechene (Vokietija), Krokuvoje (Lenkija), Fridrikstade (Norvegija)

## Įvertinimas
* 1979 m. diplomas jaunųjų dailininkų parodoje Maskvoje (Rusija)
* 1987 m. diplomas Baltijos šalių grafikos trienalėje Taline (Estija)
* 1988 m. specialus prizas Tarptautinėje miniatiūrų bienalėje Toronte (Kanada)
* 1992 m. žiuri prizas Tarptautinėje grafikos trienalėje Fridrikstade (Norvegija)
* 2001 m. Vilniaus miesto Šv. Kristoforo statulėlė už nuopelnus švietimui
* 2003 m. Vytauto Didžiojo ordino Riterio kryžius (vėliau atsisakė, išreikšdama protestą prieš autoritetą praradusį tuometinį prezidentą Rolandą Paksą) 
* 2008 m. LR kultūros ministerijos premija už geriausiai projektus parengtus vaikams ir jaunimui
* 2011 m. LDK Gedimino ordino Riterio kryžius 
* 2011 m. Vyriausybės kultūros ir meno premija 

## Bibliografija
* Meno pažinimas: mokytojas – mokinys: vadovėlis / Jūratė Stauskaitė, Elona Lubytė, Nijolė Nevčesauskienė. – Vilnius: „Baltų lankų“ leidyba, 2002. – 2 d.: iliustr.
** D. 1.: 1-6 klasėms. – 199 p.: iliustr. – ISBN 9955-429-70-4
** D. 2.: 7-12 klasėms. – 199 p.: iliustr. – ISBN 9955-429-73-9
* 13 × 13: trylika klausimų trylikai vyrų. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2006. – 175 p.: iliustr. – ISBN 9986-39-423-6

## Šaltiniai

## Nuorodos
* http://juratestauskaite.blogspot.com/
* Asmeninės parodos
* Dailės mokykla
Ajattara

**Ajattara** yra penkių žmonių black metal grupė iš Helsinkio, Suomijos. Grupė įsikūrė 1996 metais ir iki dabar tęsia savo koncertinę bei studijinę veiklą. Šiuo metu sutartis pasirašyta su Spikefarm Records įrašų kompanija ir yra išleisti penki oficialūs albumai, kurių paskutinis, *[[Kalmanto]]*, buvo išleistas 2007 m. rugsėjį.

## Apžvalga

### Istorija
Ajattara susiformavo kaip šalutinis grupės Amorphis vokalisto Pasi Koskinen. projektas. Jų debiutinis demo albumas *[[Helvetissä On Syntisen Taivas]]* pasirodė 1998 metais. Tuo metu grupė buvo pasirašiusi sutartį su Spikefarm Records ir išleido tris albumus - *[[Itse]]* 2001 metais, *[[Kuolema (album)|Kuolema]]* 2003 metais ir *[[Tyhjyys]]*. Šie trys albumai sulaukė labai teigiamo kritikų vertinimo. Ajattara taip pat išleido "Christmas Single" 2004-ųjų ir 2005-ųjų lapkritį. Šie singlai palaipsniui tapo kiekvienų metų tradicija. Jie buvo pavadinti *[[Ilon Juhla]]* (2004) ir *[[Joulu (single)|Joulu]]* (2005). Sekantis pilnas albumas buvo išleistas 2006 metais ir pavadintas *[[Äpäre]]*, kuris taip pat susilaukė pripažinimo. 

2006 metų pabaigoje Ajattara'os ilgaamžė sudėtis iširo, kai Pasi Koskinen pasakė neo-nacizmą ir kitas panašias politines pažiūras palaikančias frazes koncerto metu. Ajattara tada sudarė naują grupės narių sąstatą 2007 metais. Grupė įžengė į įrašų studiją birželio 1 dieną 2007 metais ir pradėjo albumo *[[Kalmanto]]* įrašymą. Albumas pasirodė rugsėjo 5 dieną 2007 metais. Deja, šis albumas nesulaukė tokios pat šlovės kaip ir ankstesni Ajattara'os darbai, nes kritikai teigė, kad dainos skambėjo per daug chaotiškai.

### Muzikos stilius
Ajattara kombinuoja black metal ir doom metal stilius, kad grotų panašiai kaip Celtic Frost ir išlaikytų keletą Samael grojimo detalių. Sintezatorių ir sunkių gitaros akordų panaudojimas suteikia Ajattara'os skambesiui išskirtinį, „tamsų“ garsą. Kūrinių tekstų tematika siejama su mirtimi, blogiu ir pagonybe.

## Nariai
### Dabartiniai Nariai
* Pasi Koskinen - vokalas, gitara
* Vesa Wahlroos - vokalas, gitara
* Juha Harju - vokalas, bosinė gitara
* Janne Immonen - klaviatūra
* Tonmi Lillman - būgnai

### Buvę Nariai

* Toni Laroma - bosinė gitara
* Atte Sarkima - būgnai
* Kalle Sundström - klaviatūra
* Tomi Koivusaari - gitara
* Pekka Sauvolainen - būgnai
* Jan Rechberger - būgnai
* Aki Räty - klaviatūra
* Jarmo Ikala - klaviatūra

## Diskografija
### Albumai

* Itse (2001)
* Kuolema (2003)
* Tyhjyys (2004)
* Äpäre (2006)
* Kalmanto (2007)
* Noitumaa (2009)
* Murhat (2011)
* Lupaus (2017)

### Demo Albumai

* Helvetissä On Syntisen Taivas (1998)

### Singlai

* Ilon Juhla (2004)
* Joulu (2005)
* Sika (2006)
* Tulppaani (2007)

## Nuorodos
* Ajattara'os oficialus puslalapis 
* Ajattara'os puslalapis Spinefarm Records 
* Ajattara'os puslalapis MySpace
* Ajattara'os puslalapis the Encyclopedia Metallum
* Ajattara Metal From Finland puslalapis apie grupę  
*
Askulo mūšis

**Askulo mūšis** (arba **Auskulo mūšis**) įvyko 279 m. pr. m. e. tarp romėnų, vadovaujamų konsulo Publijaus Decijaus Muso ir bendros Taranto, oskų, samnitų, Epyro armijos, kuriai vadovavo Pyras Epyrietis. Šis mūšis yra romėnų-Taranto konflikto dėl Didžiosios Graikijos dalis.

## Mūšis

Mūšis vyko dvi dienas. Kaip buvo įprasta tuo laikotarpiu abi armijos pastatė raitelius sparnuose, o pėstininkus centre. Pyro raitieji sargybiniai buvo rezerve, o jiems vadovavo pats Pyras.

Pirmą dieną Pyro kavalerijai ir drambliams trukdė kalvos ir miškai, bet italų kariai falangose kovėsi gerai. Makedoniečiai sumušė romėnų pirmąjį legioną ir sąjungininkus lotynus kairiajame sparne, bet romėnų trečiasis ir ketvirtasis legionas sumušė tarantiniečius, oskus ir epyriečius centre. Tuo metu daunų pajėgos užpuolė Pyro stovyklą. Jis pasiuntė rezervinę kavaleriją susidoroti su prasiveržimu, o kitus raitelius ir kelis dramblius – išvaryti daunus. Kai šie atsitraukė į aukštą stačią kalvą, Pyras pasiuntė kavaleriją ir dramblius prieš trečiąjį ir ketvirtąjį legioną, kurie atsitraukė į miškus, bet buvo apšaudyti lankininkų, lydėjusių dramblius. Pyras pasiuntė Atamano, samnitų pėstininkus išvyti romėnus iš miško, bet šiems sutrukdė romėnų kavalerija. Sutemus abi pusės atsitraukė, neįgijusios persvaros.

Kitą dieną Pyras pasiuntė lengvuosius pėstininkus užimti sunkiai pasiekiamas kalvas, priversdamas romėnus kautis atviram lauke. Kaip Heraklėjos mūšyje susidūrus legionams ir falangai, drambliai, remiami lengvųjų pėstininkų prasiveržė pro romėnų gretas. Tuo metu buvo panaudoti priešdrambliniai prietaisai, kurie trumpam suveikė, bet Pyro lengvieji pėstininkai daugumą jų sunaikino. Po to drambliai palaužė romėnų pėstininkus. Pyras įsakė pulti karališkajai sargybai, kad užtvertų kelią. Romėnai atsitraukė į savo stovyklą.

Romėnai prarado 6 tūkst. karių, graikai – 3,5 tūkst. Dėl sunkiai pasiektos pergalės atsirado posakis Pyro pergalė.

## Išnašos
Lietuvių draugija TSRS tautų kultūrai pažinti

**Lietuvių draugija TSRS tautų kultūrai pažinti** – visuomeninė organizacija 1929–1940 m. veikusi Kaune.

## Istorija
Lietuvių draugija TSRS tautų kultūrai pažinti įkurta Lietuvos Užsienio reikalų ministerijos pastangomis, iniciatoriai Kauno universiteto profesoriai Mykolas Biržiška, Vaclovas Biržiška, Paulius Galaunė, Ignas Jonynas, Vincas Krėvė, Balys Sruoga. Draugija rūpinosi iš TSRS grąžinti į Rusiją išvežtas kultūros vertybes (pvz., nesėkmingai Lietuvos Metriką), Kaune surengė parodų apie TSRS kultūros gyvenimą: 1931 m. – Sovietinės Ukrainos grafikos, 1935 m. – knygų, žurnalų ir plakatų, 1930 m. ir 1939 m. – vaikų knygų ir piešinių, 1938 m. – fotografijos, 1940 m. motinos ir vaiko apsaugos TSRS ir kitas parodas. 1940 m. Maskvoje draugija surengė lietuviškų knygų parodą. Be to, ji rengė sovietinių kino filmų peržiūras, TSRS valstybės, įžymių kultūros veikėjų sukakčių minėjimus.

Draugijos nariai patys 1935 m. lankėsi TSRS. Lietuvių draugijos TSRS tautų kultūrai pažinti valdyba, kurią sudarė Pranas Augustaitis, Mykolas Biržiška, Vaclovas Biržiška, Ignas Jonynas, Vincas Krėvė ir Balys Sruoga, 1936 m. surengė dailininkų, 1939 m. – dainininkų A. Kučingio ir A. Staškevičiūtės ekskursijas į TSRS. Joje ne kartą lankėsi Petras Cvirka, Liudas Gira, Povilas Pakarklis, Justas Paleckis. Viešose paskaitose liaupsindami TSRS kultūros laimėjimus draugijos veikėjai prisidėjo prie TSRS vykdomų kultūrinio bolševizmo akcijų.

Draugijos veiklą iš dalies finansavo Lietuvos Užsienio reikalų ministerija, renginius globojo TSRS ambasada. TSRS diplomatai per draugiją galėjo palaikyti glaudžius ryšius su kairiųjų pažiūrų lietuvių kultūros veikėjais. Jų pastangomis nuo ketvirtojo dešimtmečio vidurio draugija iš esmės tapo savotiška opozicija Lietuvos valdžiai, legalia TSRS penktąja kolona. Valstybės saugumo departamento apie tai informuota, kai kurių dešiniųjų veikėjų įspėta, bet, nenorėdama komplikuoti deklaruojamų gerų santykių su TSRS, nes Lietuvai dėl Vilniaus krašto problemos reikėjo paramos prieš Lenkiją, Lietuvos Respublikos valdžia draugijos neuždarė. 1938–1940 m. kai kuriems draugijos nariams, ypač vadovybei, pradėjus viešai reikšti prosovietines nuostatas, atviras simpatijas TSRS, draugijos veikla įgijo politinį pobūdį.

TSRS okupavus Lietuvą 1940 m. draugija užsidarė. Keturi draugijos valdybos nariai buvo paskirti į vadinamąją Liaudies vyriausybę: J. Paleckis tapo ministru pirmininku, V. Krėvė – jo pavaduotoju, P. Pakarklis – teisingumo, Antanas Venclova – švietimo ministru. Draugijos branduolys veikla ir autoritetu prisidėjo prie tarybinės okupacijos įtvirtinimo Lietuvoje.

Draugijoje 1929 m. buvo 26 nariai, 1939 m. – 63, 1940 m. – 100 narių. Draugijos valdybos pirmininkai: Mykolas Biržiška, Ignas Jonynas, Vincas Krėvė.

## Šaltiniai
Lietuvių enciklopedijos leidykla

**Lietuvių enciklopedijos leidykla** – JAV lietuvių leidykla, 1953–1987 m. veikusi JAV Bostono mieste.

## Istorija
Lietuvių enciklopedijos leidyklą įkūrė ir išlaikė leidėjas Juozas Kapočius naujai lietuviškai enciklopedijai leisti.
Leidykla išleido lietuvių išeivijos parengtas enciklopedijas lietuvių ir anglų kalbomis, leido lietuvių išeivijos rašytojų poezijos ir prozos knygas, istorinius leidinius.

## Leidiniai
* Lietuvių enciklopedija, 37 t. 1953–1985 m.;
* Encyclopedia Lituanica, anglų k., 6 t. 1970–1978 m.;
* Lietuvos žemėlapis, 1956 m.;
* Vincas Krėvė. Raštai, 6 t. 1956–1961 m.;
* Jonas Balys. Lietuvių dainos Amerikoje, 2 t. 1958–1977 m.;
* Stasys Santvaras. Atidari langai: rinktinė lyrika, 1959 m.;
* Stasys Santvaras. Aukos taurė: penktoji lyrikos knyga, 1962 m.;
* Bronius Kviklys. Mūsų Lietuva, 4 t. 1964–1968 m.;
* Konstantinas Rudaminas Jurgėla. Lietuvos sukilimas 1862–1864 m., 1970 m.;
* Pulgis Andriušis. Rinktiniai raštai, 1968 m.;
* Nemarioji žemė, poezijos antologija, 1970 m.;
* Faustas Kirša. Palikimas, poezijos rinktinė, 1972 m.;
* Antanas Kučinskas. Amerikos lietuvių istorija, 1972 m.;
* Antanas Smetona. Pasakyta parašyta, 1974 m.;
* Vytautas Alantas. Atspindžiai rūkuose novelių rinktinė, 1976 m.;
* Vladas Juodeika. Didžioji iliuzija, 2 t. 1978–1979 m.;
* Petras Klimas. Iš mano atsiminimų, 1979 m.;
* Lietuvos bažnyčios, 7 kn. 1980–1987 m.

## Šaltiniai
Harpūnas

**Harpūnas** () – įrankis, skirtas dideliems jūros žinduoliams (banginiams, ruoniams, jūros vėpliams) medžioti. Rankinis harpūnas vartotas jau nuo paleolito pabaigos. Jis sudarytas iš medinio koto, dantyto akmens, kaulo ar metalo antgalio ir diržo. Sviedžiant harpūną, diržas išsivynioja, dantytasis antgalis įsminga į gyvūno kūną, o kotas, likęs vandens paviršiuje, rodo medžiotojui žvėries judėjimo kryptį.

1863 m. išrastas metalinis harpūnas. Tai strėlės formos banginių medžiojimo įrankis, iššaunamas iš koto ir galvutės su keturiomis išsiskleidžiančiomis letenėlėmis. Ant harpūno galvutės užsukama granata, sprogstanti banginio kūne. Harpūno ilgis su granata apie 190 cm, masė su granata, paraku ir sprogdikliu maždaug 70 kg.

Harpūnas, išlėkdamas iš patrankos, tempia paskui save lyną, kurio galas yra banginių medžioklės laive.

## Taip pat skaitykite
* Žeberklas

## Šaltiniai
Imperatorius Otonas II

**Otonas II** (), (955 m. − 983 m. gruodžio 7 d.) − Vokietijos karalius (nuo 961 m.), Šventosios Romos imperijos imperatorius (nuo 967 m.), Italijos karalius (nuo 973 m.).

Otonas II kovojo su hercogais (tą kovą pradėjo dar jo tėvas Otonas I). 981 m. Otonas II įsiveržė į pietų Italiją, kur jam pasipriešino Bizantija ir arabai. 982 m. Otonas II pralaimėjo kovą arabams.

## Biografija

Otonas II buvo iš Saksų dinastijos. Valdyti valstybę Otonas II pradėjo 18 metų, nors imperatoriumi jis jau buvo nuo 13 metų. To laiko metraštininkai jį apibūdino kaip neaukštą, bet labai vikrų ir tvirtą vyrą. Gana trumpas valdymas (973 − 983) leido Otonui II įrodyti savo galią ir tvirtybę.

974 m. jaunasis imperatorius atliko karo žygį į Daniją. Didysis mūšis įvyko prie *Daneverko* tvirtovės. Tvirtovė buvo užimta ir Danijos karalius Haraldas I Mėlyndantis pasidavė. Tuoj po to Otono II galybę pripažino ir Čekijos kunigaikštis *Boleslavas*. Tačiau vėliau įvyko sukilimas Bavarijoje, kur sukilėlių vadais buvo trys Henrikai. Sukilimas buvo numalšintas, o vadai ištremti.

980 m. rudenį Otonas II nužygiavo į Italiją, kur padėjo grįžti į sostą ištremtam popiežiui. Po metų imperatorius susikovė su arabais pietų Italijoje ir juos nugalėjo. Tačiau grįžtant atgal jis buvo iš pasalų užpultas ir priverstas bėgti. Grįžęs į Vokietiją, Otonas II sušaukė didelį susirinkimą, kuriame buvo nuspręsta galutinai išvaduoti Italiją nuo arabų. Bet jam nebuvo lemta to padaryti, nes sunkiai susirgęs Otonas II mirė 983 m. gruodžio 7 d.

## Santuoka ir vaikai
* Žmona: (nuo 972 m. balandžio 14 d., Roma, Šv. Petro soboras) **Teofana** (960–991), Bizantijos imperatoriaus Jono I Ciminskio giminaitė. Vaikai:
** **Adelaida** (977 – 1044 sausio 14), abatė nuo 999 metų
** **Sofija** (978 –  1039 sausio 30), abatė nuo 1002 metų
** **Matilda** (979 – 1025 lapkričio 4), vyras: Lotaringijos pfalcgrafas **Eco** (955 – 1034 gegužės 21)
** **[[Imperatorius Otonas III|Otonas III]]** (980–1002), Šventosios Romos imperijos imperatorius nuo 983 metų
** **duktė** (980 – 980 spalio 8), Otono III sesuo-dvynukė, mirė kūdikystėje. 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Otonas II: 1911 m. Britanikos enciklopedija 
* Otono II sarkofagas Vatikane 

|-

|-

|-
Karaičių kapinynas

**Karaičių kapinynas** – prūsų kapinynas prie Karaičių kaimo (, buv. Žuvininkų apskritis, nuo 1946 m. , Zelenogradsko rajonas, Kaliningrado sr.), Girmavos upės pakrantėje, kalvos šlaite. 

## Tyrimai
Kapinyne 1884-1885 m. Otas Tišleris ištyrė apie 400 kapų, tyrinėjimų duomenys neskelbti. 1897 m. Adalbertas Becenbergeris tirtoje Karaičių kapinyno dalyje rado dar kelis kapus. Rasta nedegintų ir sudegintų II a. – VI a. mirusiųjų kapų, juos dengė akmenų grindinėliai. II a. mirusieji laidoti nedeginti galva į šiaurę, III a. – IV a. – sudeginti, palaikai pilti į urnas, V a. – VI a. – sudeginti be urnų. Rasta žirgų kapų. II a. moterų kapuose rasta segių, stiklo, emalio ir gintaro karolių apvarų, apyrankių ir diržų su ažūriniais apkalais, verpstukų. Vyrų kapuose rasta ietigalių, kirvių, peilių, antskydžių. Aptikta juodojo molio glūdintu paviršiumi indų, vienas jų puoštas meandromis. III a. – VI a. kapuose rasta sidabrinių dirbinių: antkaklių, apyrankių, žiedų, Romos monetų, kurias išleido Hadrianas, Antoninas Pijus, Domicianas, Faustina I, Krispina, Julija Mamėja. Taip pat rasta V a. žalvarinių kniedėmis prie dirželių tvirtinamų pentinų, segių trikampe kojele. Viename kape buvo sidabrinio indo fragmentas, Hadriano (117-138 m.) ir Antonino Pijaus (138-161 m.) Romos monetų. Aptiktas iš Romos imperijos įvežtas skambalas.

## Šaltiniai
Karl Maria Wiligut

**Karl Maria Wiligut** (dar vadinamas *Weisthor, Jarl Widar, Lobesam*; g. 1866 m. gruodžio 10 d. Vienoje – m. 1946 m. sausio 3 d. Bad Arolzenas) – ariosofistas ir nacių okultistas. Jis buvo vienintelis okultistas, tiesiogiai daręs įtaką Trečiajam Reichui dėl to dar vadintas „Himlerio Rasputinu“.

## Biografija
Gimė Vienoje, austrų karininko šeimoje. 1884 m. įstojo į armiją. 1889 m. tapo masonų ložės nariu, susipažino su Naujojo Tamplierių ordino nariais. XX a. pr. pradėjo rašyti eiles remdamasis liaudies folkloru ir mitologija.

I pasaulinio karo metais kariavo Rusijos ir Italijos frontuose, 1919 m. gavo pulkininko laipsnį. Po karo nagrinėjo ir rekonstravo senovės germanų istoriją ir mitologiją. Tuo pat metu patyrė finansinį nuosmūkį, šeimynines problemas, buvo uždarytas į psichiatrinę ligoninę. Buvo įsitikinęs, kad tapo masonų sąmokslo auka. Viligutui diagnozuota schizofrenija.

Išleistas iš ligoninės 1932 m. emigravo į Vokietiją kur susipažino su reichsfiureriu Himleriu. Jo pagalba tapo Senovės istorijos tyrimų padalinio vadovu. 1934 m. gavo SS štardantenfiurerio, 1934 m. oberfiurerio, o 1935 m. brigadenfiurerio laipsnį.

1936 m. drauge su Giunteriu Kirchhofu Murgo kalvoje Švarcvalde pradėjo kasinėjimus, kur pasak Viliguto, buvo irminizmo centras. Viligutas tapo SS irminizmo šventiku, vedęs okultistinius ritualus Vevelsburgo pilyje.

1938 m. Himlerio adjutantas Karl Wolff aptiko dokumentus apie Viliguto medicininę praeitį. 1939 m. jis buvo atleistas motyvuojant jo prasta sveikatos būkle.

1940 m. grįžo į Austriją. Pasibaigus karui vėl išvyko į Vokietiją, bet netrukus mirė.

Karlo Viliguto idėjos buvo paremtos arijanizmu. Pats Viligutas tvirtino esąs palikuonis šventos germanų dinastijos Viligotų, kurie kilo iš oro dievų Asų bei vandens dievų Vanų. Pasak jo, jis savo atmintyje sugebėjo talpinti tūkstantmečių istoriją ir prisiminti laikus, kuomet žemėje gyveno milžinai, nykštukai ir kitos fantastinės būtybės, o danguje švietė trys saulės. Jo protėviai jam neva perdavinėję šią informaciją runų forma.

Viligutas įvedė naują terminą Irminizmą, tikrąjį germanų tikėjimą, kurį priešpriešino Odinizmui. Jis tvirtino, kad Biblija sukurta germanų ir pašvęsta jų senajam dievui Kristui, o krikščionys, masonai ir judėjai ją sufalsifikavo.
Antanas Papšys

**Antanas Papšys** (g. 1934 m. spalio 8 d. Svėdasų rajone, Pauriškių k. – m. 2007 m. liepos 28 d. Vilniuje) – istorikas, lituanistas, daugelio kelionių vadovų po Vilnių autorius, knygos „Baltikums“ bendraautoris. Ši knyga išleista 7 kalbomis Vokietijos leidykloje „Beadeker’s“. Ilgametis Vilniaus ekskursijų biuro vadovas.
Ed Heinemann

**Edas Heinemanas** (*Ed Heinemann*, *Edward Henry Heinemann*; 1908 m. kovo 14 d. *Saginaw* mieste, Mičiganas, JAV – 1991 m. lapkričio 26 d.) – garsus JAV lėktuvų konstruktorius, dirbęs *[[Douglas Aircraft]]* kompanijoje.

## Biografija
Edvardas Heinemanas gimė *Saginaw* mieste (Mičiganas, JAV). Būnant vaiku su šeima persikraustė į Los Andželą (Kalifornija). 1926 m. įsidarbino *Douglas Aircraft* kompanijoje braižytoju, bet po keleto mėnesių buvo atleistas. Kurį laiką dirbo *International Aircraft*, *Moreland Aircraft* ir *Northrop* kompanijose, o vėliau vėl ėmė dirbti *Douglas Aircraft* kompanijoje.

1936 m. tapo *[[Douglas Aircraft]]* vyriausiuoju inžinieriumi. Kompanijoje dirbo iki 1960 m., kai perėjo į *Guidance Technology*. 1962 m. perėjo į *General Dynamics*, kur tapo vienu iš viceprezidentų, prižiūrėjo F-16 kūrimą. Į pensiją išėjo 1973 m.

Jo požiūris į lėktuvų kūrimą buvo apibūdinamas posakiu – reikia imti patį galingiausią variklį ir aplink jį sukonstruoti lėktuvą.

## Lėktuvai
Dirbdamas *[[Douglas Aircraft]]* Heinemanas sukūrė daugiau kaip 20 karinių lėktuvų JAV Kariniam laivynui. Dalis E. Heinemano sukonstruotų lėktuvų:

* SBD Dauntless pikiruojantis bombonešis
* A-20 Havoc šturmo lėktuvas
* A-26 Invader šturmo lėktuvas
* A-1 Skyraider šturmo lėktuvas
* A-3 Skywarrior bombonešis
* A-4 Skyhawk lengvasis bombonešis
* F3D Skyknight naktinis naikintuvas
* F4D Skyray lėktuvnešio naikintuvas
* Douglas Skyrocket ir Douglas Skystreak tirimieji lėktuvai

Vienas pirmųjų E. Heinemano sukurtų lėktuvų buvo monoplanas *Moreland M-1 Trainer* (1929 m.). Dėl 1929 m. krizės šių lėktuvų buvo parduota nedaug.

## Apdovanojimai
* 1953: aviacijos premija *Collier Trophy* (už naikintuvą F4D Skyray)
* 1978: medalis *Guggenheim Medal*
* 1981: įrašas Nacionalinėje aviacijos Šlovės salėje (*National Aviation Hall of Fame*)
* 1983: medalis *National Medal of Science*

JAV karinio jūrų laivyno oro sistemų vadovybė kasmet asmenims ar jų grupėms teikia *Edvardo H. Heinemano premiją* (*Edward H. Heinemann Award*) už žymius nuopelnus kuriant lėktuvus.

## Nuorodos
Šliužo fermentas

**Šliužo fermentas** – pramoninis produktas, gaunamas iš jaunų gyvulių skrandžių.

Šliužo fermentą sudaro du komponentai – chimozinas, aktyviai veikiantis kazeiną, ir pepsinas.

Šliužo fermentas gaminamas miltelių ir ekstrakto pavidalu. Juose esantys fermentai gali sutraukti pieno baltymus greičiau nei per valandą, todėl šis fermentas naudojamas sūrių ir varškės desertų gamyboje.
Anyžiakvapė tauriabudė

**Anyžiakvapė tauriabudė** () – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, tauriabudžių (*Clitocybe*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 2–5 cm skersmens, jauna apvaliai iškili, vėliau paplokščia, truputį įdubusi, smulkiai plaušuota, jaunų grybų balta, senų pilkšvai rusva. Lakšteliai siauri, tankūs, pusiau nuaugtiniai, kepurėlės spalvos. Kotas 1,5–2 cm ilgio, 0,3–0,5 cm skersmens, stangrus, pilna viduris, plaušuotas, kepurėlės spalvos. Trama balta, plona, malonaus anyžių kvapo. Sporos beveik apvalios, 4,5–6×2,5–4 μm.

Auga rugpjūčio-rugsėjo mėn. žolėtuose lapuočių, spygliuočių, mišriuose miškuose, po beržais. Mitybinė vertė nežinoma.
Varg Vikernes

**Vargas Vikernesas** (*Varg Vikernes*, gimimo vardas *Kristian Vikernes*, dabar pasivadinęs *Louis Cachet*, g. 1973 m. vasario 11 d. netoli Bergeno) – norvegų juodojo metalo muzikos projekto „Burzum“ kūrėjas, politinis aktyvistas, dainų autorius. Pagarsėjęs savo antikrikščioniškomis, antikapitalistinėmis, proarijiškomis nuostatomis. Inicijavo bažnyčių deginimo akciją, teistas už grupės „Mayhem“ gitaristo *[[Euronymous]]* nužudymą.

Iš Bergeno kilęs Vikernesas dalį savo vaikystės praleido Irake, kur jo tėvas dirbo Irako vyriausybėje. Gitara jis pradėjo groti būdamas 14 metų ir iki 1989 m. Įkūrė savo pirmąją grupę „Kalašnikov“ Įkūręs „Burzum“, jis tapo ankstyvosios Norvegijos juodojo metalo scenos dalimi. 1992 m. Vikernesas kartu su kitais įvykio vietos nariais buvo įtariamas keturių krikščionių bažnyčių deginimu Norvegijoje. Vikernesas neigė atsakomybę už padegimus, nors ir palaikė juos. 1992–1993 m. Jis buvo grupės „Mayhem“ narys ir grojo bosine gitara debiutiniame albume „De Mysteriis Dom Sathanas“. 1993 m. Rugpjūčio mėn. Vikernesas per ginčą mirtinai nudūrė „Mayhem“ gitaristą Euronymous ir netrukus po to buvo areštuotas. 1994 m. Gegužės mėn. Vikernesas buvo nuteistas už pirmojo laipsnio žmogžudystę, bažnyčios padegimą ir sprogmenų laikymą. Vikernesas teigė, kad nužudymas buvo savigyna ir nesėkmingai argumentavo, kad kaltinimas būtų sumažintas iki savanoriškos žmogžudystės. Jam buvo skirta 21 metų laisvės atėmimo bausmė – didžiausia bausmė pagal Norvegijos įstatymus. Įkalinimo metu Vikernesas išleido dvi knygas ir išleido du ambientinius albumus. 2009 m. Jis buvo paleistas lygtinai. Po to su žmona ir vaikais persikėlė į Prancūziją, kur toliau rašė knygas, kūrė vlogus ir muziką.

2019 metais „Youtube“ užblokavo Vargo Vikerneso paskyrą dėl radikalių pasisakymų ir kontraversiškų pažiūrų. 2020 kovo 13 d. Vikernesas išleido albumą *Thulêan Mysteries* ir paskelbė, jog tai bus paskutinis „Burzum“ albumas, tačiau 2024 m. išleido „Burzum(New)“ albumą *The Land of Thulê*, o 2025 m. išleido 4 dainas.

Vargas Vikernesas iki dabar kuria muziką ir kuria vlogus TikTok platformoje.

## Šaltiniai
Membranofonai

**Membranofonai** – muzikos instrumentai, kuriuose garsus sukelia vibruojanti įtempta membrana. Lietuvių liaudies ir profesionaliojoje muzikoje vartojami mušamieji membranofonai – būgnai (membrana mušama rankomis, lazdelėmis, vielų šluotelėmis, kojiniu pedalu), frikciniai membranofonai – būkas (membraną vibruoja per ją pervertas ašutų pluoštas, braukomas rankomis), pūslė (membrana vibruojama stryku), dainuojamieji membranofonai – birbalas, beržo tošelė, šukos (mirlitonai).
Katunė

**Katunė** () – upė Altajaus respublikoje ir Altajaus krašte (Rusija, Altajaus kalnai). Susiliedama su Bija sudaro Obę.

Prasideda Gėblerio ledyne (*ледник Геблера*), Katunės kalnagūbryje, Beluchos kalno papėdėje, Kazachstano pasienyje. Katunės baseine yra daugiau kaip 800 ledynų (bendras plotas 625 000 km², todėl ledynų tirpsmo vandenys yra svarbūs šios upės maitinime.

Teka daugiausia į šiaurę. Pagal slėnio tipą Katunė skirstoma į tris dalis: aukštutinės Katunės ilgis (iki Koksos įtekėjimo vietos) 210 km; vidurupis (nuo Koksos iki Sumulty žiočių) – 200 km (upė teka plačiu slėniu), žemupio ilgis iki santakos su Bija – 280 km. 19 km į pietvakarius nuo Bijsko susilieja su Bija ir sudaro Obę.

Pagrindiniai intakai: Koksa (kairieji), Argutas, Čuja (dešinieji).

Iš viso turi 254 intakus, kurių bendras ilgis apie 708 km. Laivuojama 75 km nuo žiočių. Naudota medienos plukdymui. Nuo 2000 m. sudarytas Katunės biosferos rezervatas.

## Šaltiniai
Paprastoji tauriabudė

**Paprastoji tauriabudė** () – baltikinių (*Tricholomataceae*) šeimos, tauriabudžių (*Clitocybe*) genties grybų rūšis.

Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 2–5 cm skersmens, jauna apvaliai iškili, vėliau paplokščia, kartais kiek įdubusi, lygi, pakraščiai užsilenkę žemyn, plona, balta, gelsva. Lakšteliai balti, siauri, tankūs, nuaugtiniai. Kotas 3–5 cm ilgio, 0,3–0,5 cm storio, plaušuotas, tamprus, kepurėlės spalvos. Trama balta, kartoko skonio, plona. Sporos beveik apvalios, 4–5×2–3 μm.

Auga rugpjūčio-spalio mėn. mišriuose miškuose, pamiškėse, pakelėse, krūmynuose. Mitybinė vertė neaiški, bet miškui labai naudinga.
Kašgaras (upė)

**Kašgaras** () arba **Kyzylsu** – upė Vidurinėje Azijoje. Prasideda dvejomis ištakomis Tadžikistane ir Kirgizijoje, Alajaus ir Užalajės kalnagūbriuose. Teka į rytus Kašgaro lyguma (Kinija, Sindziangas). Seniau įtekėdavo į Jarkendą, tačiau dabar užsibaigia Taklamakano dykumoje, į vakarus nuo šios upės.

Patvinsta vasarą. Upės vanduo naudojamas oazių drėkinimui. Prie upės įsikūręs Kašgaro miestas.

## Šaltiniai
Liga MX

**Liga MX**, ankstesniais metais vadinta ***Primera División*** – aukščiausioji Meksikos futbolo lyga, organizuojama Meksikos futbolo asociacijų federacijos.

## Istorija
Įkurta 1943 m., o iki tol vyko mėgėjų lygmeniu vyko (nuo 1902 m.). 2025 m. sezone rungtyniavo 18 klubų.

## Formatas
Kiekvieną sezoną lyga turi du turnyrus: Apertura (vyksta žiemą) ir Clausura (vyksta vasarą).

## Įkūrėjai

: Primera fuerza: Club América, Asturias, Atlante, CF Pachuca, Real España, Marte and Moctezuma
: Liga Occidental: Atlas and Guadalajara
: Liga Veracruzana: Orizaba and Veracruz

## Dabartinės komandos
; 2023–2024 m. komandos:

## Čempionai
Lygos nugalėtojų sąrašas:

## Išnašos

## Nuorodos
* MX lygos oficiali svetainė
* Mesikos klubų žemėlapis
Kašgaras

**Kašgaras** (, ) – miestas ir oazė vakarų Kinijoje, Sindziange, Taklamakano dykumoje, Tian Šanio papėdėje, prie Kašgaro upės. Prefektūros centras.

Regiono prekybinis centras. Cemento, žemės ūkio mašinų, chemijos, tekstilės pramonė. Apylinkėse išgaunamas švinas, cinkas, volframas.

Senovėje miestas buvo svarbus Šilko kelio punktas.

## Istorija
Nuo 1865 iki 1877 m. buvo Jetišaro chanato sostinė. Nuo 1877 m. priklauso Kinijai.

## Šaltiniai