Senovės graikų kalbos gramatika

**Senovės graikų gramatika** – morfologiškai sudėtinga ir išsaugojusi archajiškų protoindoeuropiečių prokalbės morfologijos bruožų kalba. Daiktavardžiai, būdvardžiai, įvardžiai, artikeliai, skaitvardžiai ir ypač veiksmažodžiai gausiai kaitomi.

Senovės graikų kalba istoriškai anksti išsiskyrė į daugybę skirtingų tarmių. Skirtingi graikų autoriai rašė skirtingomis tarmėmis, kurių visų gramatinės formos šiek tiek skiriasi. Pavyzdžiui, Herodoto istorija ir Hipokrato medicinos darbai parašyti jonėnų tarme, Sapfo eilėraščiai ajolų tarme, Pindaro odės dorėnų tarme, o Homero eilėraščiai parašyti mišria tarme, daugiausia jonėnine su daugybe archajiškų ir poetiškų formų. Vėlesnė *[[koinė]]* graikų kalbos gramatika (graikų kalbos forma, tapusi *[[lingua franca]]* helenistiniame pasaulyje) taip pat šiek tiek skiriasi nuo klasikinės graikų kalbos.

Pirmaisiais mūsų eros amžiais kilo reakcija prieš *[[koinė]]* graikų kalbą, graikai atsigręžė į V–IV a. pr. m. e. Atėnus, pradėjo kalbėti ir rašyti Atikos tarme. Šią įsigalėjusią tarmę perėmė Bizantija. Bizantijos laikais IV–XV a. Atikos tarmė buvo laikoma gryniausia graikų kalba. Šiai tradicijai nusistovėjus šiandien kalbant ir rašant apie senovės graikų kalbos gramatiką turima galvoje tik senovės Atikos tarmę (dar vadinama **Klasikine graikų kalba**), vartotą Tukidido ir Ksenofonto veikaluose, Aristofano komedijose, Platono filosofiniuose dialoguose bei Lisijo ir Demosteno kalbose.

## Fonetika

### Alfabetas
Senovės graikų kalba parašyta savu alfabetu, kuris kilęs iš finikiečių abėcėlės. Yra 24 raidės:



Klasikinio laikotarpio užrašai liudija, kad tuo metu graikų kalba buvo rašoma vien didžiosiomis raidėmis, be tarpų skiriančių žodžius.

## Morfologija

### Artikeliai
Graikų kalba turi artikelį, atsiradusį iš parodomojo įvardžio (atitinkančio lietuvių kalbos įvardį *tas*). Artikelis vartojamas, kai kalbama apie jau žinomą daiktą: ἄνθρωπος „žmogus“, ὁ ἄνθρωπος „tas žmogus“ (žmogus, kurį mes jau žinome kalbamame kontekste).



### Daiktavardžiai
Senovės graikų kalboje visi daiktavardžiai skirstomi pagal gramatinę giminę (vyriškoji, moteriškoji, niekatroji) ir vartojami skaičiumi (vienaskaita, dviskaita, daugiskaita). Pagal funkciją sakinyje jų forma keičiasi į vieną iš penkių linksnių (vardininkas, kilmininkas, įnagininkas, galininkas).

# **Pirmoji linksniuotė**, tai ᾱ linksniuotė, atitinkanti kitų IDE kalbų ā linksniuotę.
# **Antroji linksniuotė**, tai ο-kamieniai žodžiai, atitinkantys lotynų kalbos o-kamienius ir lietuvių kalbos a-kamienius žodžius.
# **Trečioji linksniuotė** labai įvairi, apimanti priebalsinius ir balsinius kamienus. Vienaskaitos vardininkas arba turi galūnę -ς , arba galūnės neturi. Prieš vardininko galūnę esantis balsis dažnai pailginamas. Šauksmininkas dažniausiai būna be galūnės – grynas kamienas.



### Įvardžiai
Trečiojo asmens įvardį atstoja netiesioginiai įvardžio αὐτός linksniai. Kai norima pabrėžti trečiojo asmens vardininką, vartojamas ἐνείκος arba οὗτος. 

### Veiksmažodžiai
Senovės graikų kalbos veiksmažodžiai turi keturias nuosakas (tiesioginė, liepiamoji, subjunktyvą, optatyvą), tris rūšis (veikiamoji, neveikiamoji, medium), tris asmenis (pirmąjį, antrąjį ir trečiąjį), tris gramatinius skaičius (vienaskaita, dviskaita, daugiskaita) ir šešis laikus (*praesens*, *futurum*, *perfectum*, *imperfectum*, *aoristus*, *plusquamperfectum*).

Yra dvi pagrindinės galūnių rūšys: pirminės galūnės (vartojamos praesens ir futurum indicativi, coniunctivi formose) ir antrinės galūnės (praeities laikų ir optatyvo formose). Nuo pagrindinių galūnių šiek tiek skiriasi liepiamosios nuosakos galūnės bei perfektas ir pluskvamperfekto galūnės.




## Išnašos

## Šaltiniai

* 
* 
* 
*