open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Albinas Druktenis

**Albinas Druktenis** (g. 1951 m. lapkričio 24 d. Ivoniškiai, Šilalės raj.) – Lietuvos kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras.

## Biografija
1969 m. baigė Laukuvos vidurinę mokyklą. 1975 m. baigė Lietuvos konservatorijos Klaipėdos fakultetus, 1986 m. filologijos mokslų kandidatas. Disertacija – „Objektiniai santykiai ir jų reiškimas dabartinėje lietuvių kalboje“.

1977–1980 m. ir nuo 1983 m. Klaipėdos fakultetų (nuo 1991 m. Klaipėdos universitetas) dėstytojas, nuo 1989 m. Lietuvių kalbos ir literatūros, nuo 1991 m. Lietuvių kalbos katedros vedėjas, nuo 1988 m. docentas.

1988 m. Lietuvių kalbos draugijos Klaipėdos skyriaus pirmininkas, 1993 m. Klaipėdos miesto lietuvių kalbos komisijos pirmininko pavaduotojas.

## Bibliografija
* Muzikų kalbos klaidos bei trūkumai (1993 m.)
* Būdingesnės medikų kalbos klaidos (1994 m.).

## Šaltiniai
Adomas Pranas Druktenis

**Adomas Pranas Druktenis** (1931 m. vasario 13 d. Raseiniai – 2019 m. birželio 9 d. Vilniuje) – Lietuvos kalbininkas, vertėjas.

## Biografija

Vaikystė prabėgo netoli Viduklės gražiame Jūkainių dvare, kur tėvas tarnavo ūkvedžiu. 1938–1940 m. mokėsi Rimkiškių (Prišmančių), 1940–1941 m. Viduklės pradžios mokyklose. 1941 m. sovietų valdžiai likvidavus dvarą, tėvai persikėlė į savo ūkį Užuomedžio kaime, kur iki tol gyveno ir dirbo nuomininkas. 1941–1944 m. mokėsi Alėjų pradinėje mokykloje. Baigęs šeštą skyrių, ketino toliau mokytis gimnazijoje, tačiau, sugrįžus sovietų valdžiai, teko atsisakyti planų ir padėti tėvams ūkininkauti. Tik kai paaiškėjo, kad kolektyvizacijos nepavyks išvengti, savarankiškai pasiruošęs 1948–1950 m. mokėsi Viduklės vidurinėje mokykloje, 1953 m. baigė Raseinių vidurinę mokyklą. 1958 m. baigė germanistiką Vilniaus universitete.

Nuo 1958 m. dirbo „Vagos“, 1977–1992 m. „Mokslo“ leidyklose. Vertė iš vokiečių kalbos.

## Vertimai
* Hermanas Zudermanas. Kelionė į Tilžę: apysakos. Vilnius: Valst. grož. lit. l-kla, 1960.
* Leonhardas Frankas. Vilnius: Valst. grož. lit l-kla, 1961 m.
* Hansas Verneris Richteris. Nežudyk: romanas. Vilnius: Valst. grož. lit. l-kla, 1963.
* Stefanas Cveigas. Širdies nerimas: romanas. Vilnius: Vaga, 1965.
* Leonhardas Frankas. Matilda: romanas. Vilnius: Vaga, 1968.
* Volfgangas Borchertas. Pienės žiedas. Kegelbanas. Ilga, ilga gatve: apsakymai. Knygoje *Volfgangas Borchertas. Lauke už durų.* Vilnius: Vaga, 1969.
* Maksas Frišas. Biografija: vaidinimas: pjesė. Knygoje *XX amžiaus dramaturgija.* Vilnius: Vaga, 1972.
* Lizelotė Velskopf-Henrich. Harka: romanas. Vilnius: Vaga, 1971.
* Lizelotė Velskopf-Henrich. Kelias tremtin: romanas. Vilnius: Vaga, 1972.
* Lizelotė Velskopf-Henrich. Sugrįžimas pas dakotus: romanas. Vilnius: Vaga, 1974.
* Lizelotė Velskopf-Henrich. Anapus Misūrio: romanas. Vilnius: Vaga, 1976.
* Arturas Šnicleris. Išminčiaus žmona; Raineris Marija Rilkė. Pjeras Djumonas; Francas Kafka. Nuosprendis. Knygoje *Vargšas muzikantas: apsakymai.* Vilnius: Vaga, 1977.
* Nikas Kazandzakis. Graikas Zorba: romanas. Vilnius: Vaga, 1978.
* Leonhardas Frankas. Plėšikų gauja: romanas. Vilnius: Vaga, 1980.
* Hansas Verneris Richteris. Nugalėtieji: romanas. Vilnius: Vaga, 1982.
* Elizabeta Hering. Aukso karalystė: vokiečių liaudies pasakos. Vilnius: Vaga, 1984.
* Hansas Erichas Nosakas. D’Artezo byla: romanas. Vilnius: Vaga, 1987.
* Eduardas fon Keizerlingas. Vakarėjantys namai: apysakos. Vilnius: Vaga, 1989.
* Erichas Marija Remarkas. Kelias atgal: romanas. Kaunas: Spindulys, 1993.
* Erichas Marija Remarkas. Šešėliai rojuje: romanas (kartu su L. Bareišiene). Kaunas: Spindulys, 1993.
* Hermanas Zudermanas. Lietuviškos apysakos. Kaunas: Jutos Noak l-kla, 1996.
* J. ir V. Grimai. Vaikų ir namų pasakos (4 t. 1999–2000 m.)
* Johanesas Bobrovskis. Raudonas akmuo. Knygoje *Johanesas Bobrovskis. Apsakymai.* Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2000.

## Šaltiniai
Spirfišo kanjonas

**Spirfišo kanjonas**, dar klaidingai vadinamas **Buržuvių kanjonu** () – kanjonas JAV, Pietų Dakotoje. Kanjono ilgis yra 32 km. Jo plotas siekia 1,6 km. Spirfišo kanjono amžius siekia 62 mln. metų, bet dabartinis jo vaizdas susiformavo prieš 5 mln. m. Kanjonas kerta Juoduosius kalnus Pietų Dakotoje. Kanjonas ir Juodieji kalnai yra paskutinės vietos JAV vakarinėje dalyje, kurias kolonizavo žmonės.

## Šaltiniai
Maurice Druon

**Morisas Driuonas** (, g. 1918 m. balandžio 23 d. Paryžius – 2009 m. balandžio 14 d. ten pat.) – prancūzų rašytojas, politinis ir visuomenės veikėjas.

## Biografija
Per Antrąjį pasaulinį karą karo korespondentas, dalyvavo Pasipriešinimo judėjime. 1966 m. Prancūzų akademijos narys. 1973-1974 m. Prancūzijos kultūros ministras.

## Kūryba
Romane „Paskutinioji brigada“ (*La Dernière brigade*, 1946 m.) pavaizdavo karo įvykius. Realistinių romanų trilogijoje „Žmonių galas“ (*La Fin des hommes*) griežtai kritikavo visuomenės moralines ydas. Išleido istorinių nuotykių romanų seriją „Prakeiktieji karaliai“ (*Les Rois maudits*)

Parašė dramų, novelių, visuomeninės problematikos esė („Europiečio laiškai“ *Lettres d'un Européen*, 1946 m., „Reformuoti demokratiją“ *Réformer la démocratie*, 1982 m.). Kūrybai būdingi natūralizmo bruožai.

## Bibliografija
**Didžiosios šeimos:**
* Didžiosios šeimos (*Les Grandes familles*, 1948 m., Gonkūrų premija, ekranizuotas 1958 m. ir 1989 m.);
* Korporacijų žlugimas (*La Chute des corps*, 1950 m.);
* Susitikimas pragare (*Rendez-vous aux enfers*, 1951 m.).

**Prakeiktieji karaliai;**
 
* Geležinis karalius (Le Roi de fer, 1955 m., (Vilnius: Žaltvykslė, 2007);
* Pasmaugta karalienė (La Reine étranglée, 1955 m. (Vilnius: Žaltvykslė, 2007) 
* Karūna ir nuodai (Les Poisons et la couronne, 1956 m., (Vilnius: Žaltvykslė, 2007); 
* Vyrų teisė (La Loi des males, 1957 m., (Vilnius: Žaltvykslė, 2007); 
* Prancūzijos vilkė (La Louve de France, 1960 m., (Vilnius: Žaltvykslė, 2007);
* Lelija ir liūtas (Le Lis et le lion, 1960 m., (Vilnius: Žaltvykslė, 2007); 
* Kai karalius žlugdo Prancūziją (Quand un roi perd la France 1977 m. (Vilnius: Žaltvykslė, 2007).

**Kitos knygos:**
* Aleksandras Didysis (*Alexandre le Grand*, mitologinė apysaka, 1958 m.);
* Memuarai (*Mémoires. L'aurore vient du fond du ciel* 2006 m.);
* Dzeuso memuarai (*Les Mémoires de Zeus*, 2007 m.).

## Įvertinimas
* Garbės legiono ordinas, Didysis kryžius;
* Prancūzijos išvadavimo medalis.

## Šaltiniai
Drūsuo

**Drūsuo** arba **Drūsas** () – prekybinė gyvenvietė ir uostas prūsų pagudėnų žemėje, Elbingo (Lenkija) miesto pietiniame pakraštyje, Drūsens ežero rytiniame krante. 

## Istorija
Apie 890 m. anglosaksų pirklys ir keliautojas Vulfstanas uostą vadino Truso. VII a. - VIII a. čia buvusi vikingų prekybos kolonija. Vulfstanas mini buvus uostą, į kurį užsukdavę įvairiausių kraštų laivai ir pirkliai. VIII a. - X a. pirmoje pusėje Drūsuo buvo prūsų prekybos centras prie kelio iš Baltijos ir Aismarių į Vyslą. Spėjama, kad buvęs svarbus druskos prekybos centras. Manoma, kad apie X a. vidurį Drūso uostą nustelbė Dancigas.

## Archeologija
Uosto archeologinius tyrimus tuometiniame Hansdorfo dvare (*Gut Hansdorf*) 1897-1920 m. atliko vokiečių archeologai. Nustatyta, kad uostas apėmė apie 20 ha plotą. 1980 m. tyrimus tęsė lenkų archeologas Marekas Jagodzinskis.

Rasti keli turtingi VII a. - IX a. prūsų kapinynai. Juose išliko VIII a. Gotlando ir IX a. - X a. pirmosios pusės Vidurio Švedijos papuošalų, puošnia apranga palaidotų žirgų.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Wilhelm Gaerte. Urgeschichte Ostpreußens, Gräfe und Unzer, Königsberg 1929
* Georg Gerullis. Die altpreußischen Ortsnamen, Berlin, Leipzig 1922
* Marija Gimbutas. The Balts. London: Thames and Hudson, 1963
Amalienborgas

Kopenhagos **Amalienborgo** rūmai (dan. *Amalienborg Slot*) yra Danijos karališkosios šeimos žiemos rezidencija. Tai yra ketverių rūmų, išsidėsčiusių aplink centrinę aštuonkampio formos aikštę, kompleksas. Rūmų fasadai papuošti kolonomis ir laikomi Danijos Baroko šedevrais. Aikštės centre yra raito Frederiko V statula.

Rūmai iki šiol yra Danijos karališkosios šeimos nuosavybė, juose reziduojant karalienei iškeliama vėliava. Jei rūmuose yra karališkoji šeima kasdien 12 valandą prie rūmų vyksta sargybos pasikeitimo ceremonija.

Amalienborgas buvo pastatytas keturioms didikų šeimoms, tačiau 1794 m. vasario 26 d. sudegus Christiansborgo piliai, karališkoji šeima supirko rūmus ir perkėlė į Amalienborgą savo rezidenciją.

## Pirmasis Amalienborgas

Dabartinės rezidencijos vietoje 1669-1673 m. buvo Frederiko III Braunšveigo-Liuneburgo princesei Sofijai Amalijai pastatyta pasilinksminimų pilis. Karalius mirė 1670 m. ir nesulaukė rūmų pastatymo, o Sofija Amalija, kurios antruoju vardu pavadinti rūmai, čia gyveno iki savo mirties 1685 m.

1689 m. šalia buvusiame teatro pastate kilo gaisras, kuris persimetė į Amalienborgą, liepsnos sunaikino rūmus, kuriuose žuvo 180 žmonių. Pilies vietoje, kuri buvo Kopenhagos miesto sienos ribose, kurį laiką nieko nebuvo statoma. XVIII a. pradžioje Frederikas IV čia viduryje prancūziško parko pastatė nedidelį pavilioną.

## Keturių rūmų kompleksas

300-ųjų Oldenburgų dinastijos metinių proga Frederikas V sukūrė planą kaip išplėsti iki tol viduramžišką Kopenhagą ir Prancūzijos pavyzdžiu pastatyti naują barokinį miesto kvartalą. Šio Frederikstadeno pagrindiniu akcentu turėjo būti aštuonkampio formos aikštė, supama didikų rūmų su centrine ašimi į Marmurinę bažnyčią. Atsakingu už projekto įgyvendinimą 1749 m. buvo paskirtas rūmų architektas Nicolai Eigtved.

Numatytame naujajame kvartale karalius pasiūlė sklypus statybai įvairioms Danijos didikų šeimoms. Su sąlyga, kad bus laikomasi Eigtvedso planų, statytojai gavo 40 metų atleidimą nuo mokesčių. Darbai pradėti 1750 m. 1754 m. buvo pabaigti pirmieji rūmai, pastatyti Adam Gottlob Moltke, 1757 m. baigti iš Holšteino kilusios grafės Schack rūmai. 1760 m. baigta barono Brockdorff ir grafo Levetzau rūmų statyba. Šiuose rūmuose, kaip tuomet įprasta, buvo gyvenama tik retkarčiais, nes didikų šeimos be miesto namų turėjo didelius dvarus užmiestyje.

1794 m. Kopenhagos miesto pilyje Christiansborge kilo didelis gaisras, kuris praktiškai visiškai sunaikino pastatą, o karalius Kristijonas VII liko be būsto. Moltke šeima, kuri turėjo dideles valdas Fiune ir savo rūmais Kopenhagoje naudojosi retai, perdavė juos karaliui. Palaipsniui karališkoji šeima įsigijo ir likusius rūmus ir įkūrė čia savo rezidenciją. Christiansborgo pilis buvo atstatyta tik reprezentatyviniams tikslams, čia vėliau įsikūrė Danijos parlamentas ir aukščiausiasis teismas.

Moltke ir Schack rūmai XIX a. buvo sujungti klasicistiniais vartais. Stogo terasa sudarė galimybę patekti iš vienų rūmų į kitus neišeinant į aikštę.
Drūkša

**Drūkša** () – upė Baltarusijoje (Breslaujos rajone), Dysnos kairysis intakas. Ilgis 48,1& km, baseino plotas 1008 km², iš jų Lietuvoje 310 km². Prasideda Baltarusijoje, Gireišių () apylinkėse, prie Lietuvos-Baltarusijos sienos. Anksčiau upės ištaka buvo Drūkšių ežeras. 1953 m. pastatyta hidroelektrinė „Tautų draugystė“ prie Drūkšos kairiojo intako Prorvos, Drūkšos vaga žemiau Apyvardės žiočių buvo pertverta aklina žemių užtvanka. Upės vaga žemiau užtvankos išseko, apžėlė žole ir krūmais. Drūkša vėl atgyja tik už Prorvos žiočių.

Teka per Ilgio, Boginių ežerus. Įteka į Dysną 1 km nuo Lietuvos sienos, ties Kazėnais. Vagos plotis 12–20 m, gylis 1,6-2,5 m. Vidutinis nuolydis 0,36 m/km. Srovės greitis 0,2-0,4 m/s. Vidutinis debitas žiotyse 6,35 m³/s.

Prie Drūkšos yra gyvenvietės: Padrūkša, Sipavičiai, Vuscė, Kazėnai.

Vandenvardis kildinamas nuo žodžio *drūktas* („drūtas, stiprus, didelis“).

## Šaltiniai
Čėsna

* Benediktas Čėsna – pedagogas, energetikas;
* Edmundas Čėsna – politikas;
* Jonas Čėsna – pedagogas, knygnešys;
* Petras Čėsna – inžinierius, politikas;
* Stanislovas Čėsna – Romos katalikų kunigas, Sasnavos klebonas, publicistas, visuomenininkas;
* Šarūnas Čėsna – Lietuvos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas;
* Vytautas Čėsna (1922) – poetas;
* Vytautas Čėsna (1952) – pedagogas, politikas.
De Šei kanjono nacionalinis paminklas

**De Šei kanjono nacionalinis paminklas** () – gamtos paminklas JAV, Arizonos valstijoje. Parko plotas yra 338 km². Kanjono gylis siekia 240 m. De Šei kanjonui nacionalinio paminklo statusas buvo suteiktas 1931 m. Joje yra saugomas įdomus gamtos kūrinys – išsišakojęs smiltainio kanjonas ir senoviniai uolų griuvėsiai.

Kanjone stūkso vertikalios 244 m aukščio raudonos smiltainio kanjono sienos – nuo Iššūkio plokščiakalnio iki kanjono dugno. Apačioje slėniu tekančios upės pakrantėse auga gluosniai ir jukos, spygliuotos kriaušės, pušys, o ant kanjono kraštų ir plokščiakalnio – Jutos kadagiai.
Žvaigždžių fotometrija

**Žvaigždžių fotometrija** – astrofizikos šaka, kuria tiria žvaigždžių ryškį. Daugiausia vartojami metodai - fotografinis ir fotoelektrinis. Fotografinio metodo privalumas, kad galima nufotografuoti didelį dangaus sklypą (iki 5 - 10°) ir lyginimo būdu nustatomas 100-1000 žvaigždžių ryškį.
Paprasčiausia fotoelektrinė žvaigždžių fotometrija atliekama fotodaugintuvu, kuris įtaisomas teleskopo židinyje. Tai elektrinis prietaisas, panašus į stiklinį vamzdelį, kurio vienas galas yra padengtas jautriu fotokatodu, o kitame - anodas. Žvaigždžių vaizdai yra projektuojami į katodą, iš kurio šviesos kvantai - fotonai - išmuša elektronus.

## Paviršiaus temperatūros nustatymas
Fotometrija suteikia informacijos apie žvaigždės spinduliuojamos šviesos intensyvumą įvairiuose spektro ruožuose. Ateinanti iš žvaigždės šviesa nukreipiama į įvairius filtrus, kurie praleidžia tik tam tikrą siaurą spektro dalį. Sukaupta šviesa analizuojama ir gaunamas žvaigždės regimasis ryškis toje spektro dalyje, koks buvo naudotas filtras. Populiariausias filtrų rinkinys yra UBV ( - Ultravioletinis-Mėlynas-Regimasis). Regimosios šviesos filtras yra maždaug ties geltona spalva. Iš regimųjų ryškių galima spręsti apie įvairias žvaigždės fizikines savybes, pvz., temperatūrą. Žvaigždes apytiksliai laikome juodaisiais kūnais, kurie spinduliuoja šviesos intensyvumą pagal Planko dėsnį:

I(\lambda, T) = \frac{2hc^2}{\lambda^5} \frac{1}{e^{\frac{hc}{\lambda kT}}-1}\, .

Temperatūros nustatymui imame mėlyno (Blue) ir regimosios šviesos (Visual) ryškių skirtumą B-V ir pritaikome jam Pogsono formulę:

B-V = -2.5 \log \left(\frac{I(\lambda_B,T)}{I(\lambda_V,T)}\right) = -2.5 \left(\frac{\lambda_V^5 (e^{\frac{hc}{\lambda_V kT}}-1)}{\lambda_B^5 (e^{\frac{hc}{\lambda_B kT}}-1)}\right)\, .

Kadangi mes žinome filtrų bangų ilgius \lambda_B ir \lambda_V, tai lygtyje lieka tik vienas nežinomasis - temperatūra.
Feliksas Dževinskis

**Feliksas Dževinskis** (, 1788 m. Voluinė – 1850 m. Maskva) – Lietuvos fizikas, minerologas ir geologas.

## Biografija
1809 m. pradėjo studijuoti Mokytojų seminarijoje prie Vilniaus universiteto. 1813 m. įgijo filosofijos daktaro laipsnį ir 1811 m. buvo paskirtas mokiniu Astronomijos observatorijoje. 1817–1819 m. tobulinosi Paryžiuje.

1813–1816 m. ir 1819–1832 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1819 m. Fizikos katedros vedėjas, nuo 1823 m. profesorius. Tarp jo mokinių buvo Ignas Domeika. 1832 m. uždarius Vilniaus universitetą dėstė fiziką Vilniaus medicinos-chirurgijos akademijoje. Išėjęs į pensiją išvyko gyventi į Maskvą, kur mirė 1850 m.

## Bibliografija
Parašė vadovėlius:
* Mineralogijos pradmenys (aukštosioms mokykloms, 1816 m.)
* Eksperimentinės fizikos metinis kursas (aukštosioms mokykloms, 1823 m., lenkų kalba)
* 3 fizikos vadovėliai antrai ir trečiai gimnazijos klasėms (lenkų k., visi išleisti 1825 m.)
* Fizinės geografijos vadovėlis.

Paskelbė straipsnių apie elektromagnetizmą, garo mašinas, meteoritinius akmenis.

## Šaltiniai
Rūta Dubakienė

**Rūta Dubakienė-Vaicekauskaitė** (g. 1951 m. balandžio 21 d. Kaunas) – Lietuvos gydytoja alergologė ir klinikinė imunologė, habilituota biomedicinos mokslų daktarė.

## Biografija
1975 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą. 1983 m. apsigynė medicinos kandidato laipsnį, nuo 1990 m. medicinos mokslų daktarė, nuo 1996 m. Lietuvos mokslų akademijos narė ekspertė.

Nuo 1975 m. dirba Vilniaus universiteto Pulmonologijos klinikoje; 1994 m. profesorė. Nuo 1992 m. vadovauja Lietuvos alergologijos centrui.

Nuo 1995 m. žurnalo „International Revue of Allergology and Clinical Immunology“ red. kolegijos narė, nuo 2002 m. žurnalo „Alergologija ir klinikinė imunologija“ vyr. redaktorė.

## Bibliografija
**Monografijos:**
* Alergijos vaistams diagnostika (1985 m., su A. Kančiurinu, rusų kalba)
* Alergija erkėms (1988 m., su A. Kančiurinu, rusų k.)
* Bronchinės astmos imunoterapija (1994 m.)
**Vadovėliai:**
* Vidaus ligos (d. 2, su kt., 1996 m.)
* Alergologija (2002 m.)
* Alerginių ligų vadovas. Vaistų žinios, 2003 m. ISBN 9955-511-28-1

## Šaltiniai
Pabradės rajonas

**Pabradės rajonas** buvo Lietuvos rytuose 1950–1959 m., į šiaurės rytus nuo Vilniaus. Centras – Pabradė.

## Istorija

Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Švenčionių apskrities 20 apylinkių ir Vilniaus apskrities 3 apylinkių. Iki 1953 m. rajonas priklausė Vilniaus sričiai. 1959 m. gruodžio 7 d. panaikintas:
* Juzinos apylinkė priskirta Švenčionių rajonui,
* likusi rajono dalis priskirta Nemenčinės rajonui.

|-
| 1950 m.  || || || 23 apylinkės ||
|-
| 1954 m.  || || || 11 apylinkių ||
|-
| 1959 m.  || 792 || || 11 apylinkių || 1 miestas (Pabradė), 1 miestelis (Joniškis)
|}

## Šaltiniai
*
Tachometras

**Tachometras** (iš  'greitis' ir *metron* 'matuoti') – prietaisas, rodantis apsukas, dažniausiai esantis šalia spidometro.

Pirmi mechaniški tachometrai buvo skirti išcentrinei jėgai matuoti. Pirmojo tachometro išradėju laikomas vokiečių inžinierius Diedrich Uhlhorn. Nuo 1840 m. tachometras naudotas lokomotyvų greičiui matuoti.

## Taip pat skaitykite
* Odometras
* Hubometras
* Spidometras
* Tachografas
* Taksimetras
Drūso ežeras

**Drūso ežeras** arba **Drūsuo** (, ) – užželiantis ežeras Lenkijoje, (Varmijos Mozūrų vaivadija) Vyslos deltoje.

## Geografija
Ežero vandens paviršius su įlankomis ir užutėkiais siekia 29 km², pats ežeras 1790,1 ha ploto. Jo ilgis 9,7 km, plotis 2 km. Vidutinis gylis 0,1 m, pavasarį – iki 2 m, didžiausias gylis 3,0 m. Į ežerą dažnai patenka Vyslos įlankos vanduo.

## Istorija
Ežero apylinkes savo kelionių aprašymuose mini Ptolemėjas, 890 m. – Vulfstanas. IX a. – XII a. prie ežero veikė vienas didžiausių Senovės Prūsijos uostų – Drusuo‎. 1837–1844 m. per ežerą iškastas Elbingo kanalas. 1967 m. įsteigtas Druzno ornitologinis rezervatas.

## Nuorodos

* RZGW Gdansk
Stanislavas Dubauskas

**Stanislavas Dubauskas** (g. 1936 m. liepos 1 d. Kurkliai) – Lietuvos bibliotekininkas, pedagogas, socialinių mokslų daktaras.

## Biografija
1962 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. 1973 m. pedagogikos mokslų kandidatas.

1954–1955 m. Jonavos rajoninės bibliotekos vedėjas. 1964–1965 m. Vilniaus universiteto bibliotekos Mokslinio knygų tvarkymo skyriaus vedėjas. 1964–2000 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1972–1980 m. VU Kauno vakarinio fakulteto Bibliotekininkystės ir bibliografijos katedros vedėjas; 1983 m. docentas. 1994–1999 m. Lietuvos nacionalinės M. Mažvydo bibliotekos Mokslinių tyrimų skyriaus vyr. redaktorius.

1997 m. enciklopedinio žodyno „Knygotyra“ red. kolegijos narys ir vienas rengėjų. 1999 m. knygos „Bibliotekininkystės studijos Vilniaus universitete“ sudarytojas.

## Bibliografija
* Bibliotekų fondų komplektavimo šaltiniai (1974 m.)
* Bendrieji bibliotekų fondų komplektavimo klausimai (1997 m.)
* Teoriniai bibliotekininkystės pagrindai (su kt., 2 d. 1990–1995 m.).
* Knygotyra: Enciklopedinis žodynas. Alma littera, ISBN 9986-02-352-1

## Šaltiniai
Vladas Dubas

**Vladas Dubas** (1887 m. birželio 18 d. Žalioji, Žaliosios valsčius, Vilkaviškio apskr. – 1937 m. rugpjūčio 3 d. Kaunas, palaidotas Petrašiūnų kapinėse) – Lietuvos romanistas, literatūros tyrinėtojas, romanistas, laisvamanis.

## Biografija
Studijavo Varšuvos, Paryžiaus universitetuose. 1915 m. baigė Maskvos universitetą.

1918–1923 m. mokytojavo Kauno „Saulės“ gimnazijoje. Nuo 1920 m. skaitė literatūros paskaitas Aukštuosiuose kursuose Kaune, nuo 1922 m. dėstė romanistiką Lietuvos universitete (nuo 1930 m. Vytauto Didžiojo universitetas). 1924 m. docentas, nuo 1928 m. profesorius.

Bendradarbiavo periodinėje spaudoje: „Lietuva“, „Literatūra“, „Pradai ir žygiai“, „Studentų dienos“, „Lietuviškojoje enciklopedijoje“. 1931 m. redagavo ateistinį žurnalą „Vaga“.

Rėmėsi kultūrinės istorinės mokyklos principais, daugiausia nagrinėjo kūrėjų biografijas, jų kultūrinę aplinką.

Parašė biografinę apysaką „Vytukas, vieno berniuko istorija“ (1934 m.), kurią dedikavo mirusiam sūnui, novelių.

## Bibliografija
* Įvadas į bendrą literatūrą (vadovėlis aukštosioms mokykloms, 1923 m., 3 papild. leid.: Literatūros įvadas 1931 m.)
* Prancūzų literatūros istorija (vadovėlis aukštosioms mokykloms, 2 t. 1929–1930 m.)
* Fransua Šatobrianas (François-René de Chateaubriand’as: studija, 1925 m.)
* Anatolis Fransas (Anatole France: studija, 1928 m.)
* Volteras (Voltaire: studija, 1932 m.)
* Šarlis Bodleras (Charles Baudelaire: studija, rankraštis).

## Įvertinimas
2007 m. birželio 18 d. minint profesoriaus 120-ąsias gimimo metines Žaliakalnyje ant jo namo (Aušros g. 37, dab. Vinco Kudirkos viešosios bibliotekos „Aušros“ filialas) atidengta memorialinė lenta: „Šiame name 1933–1937 m. gyveno Vytauto Didžiojo universiteto profesorius, literatūrologas Vladas Dubas“ (Kauno m. administracijos direktoriaus 2007 05 09 įsak. Nr. A-1554).

## Nuorodos
* Laisvamanybė Lietuvoje, Aldona Gaigalaitė 

## Šaltiniai
Pagėgių rajonas

**Pagėgių rajonas** – 1950–1962 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos pietvakariuose, į pietvakarius nuo Tauragės. Centras – Pagėgiai.

## Istorija

Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Pagėgių apskrities 24 apylinkių ir Tauragės apskrities 3 apylinkių. Iki 1953 m. įėjo į Klaipėdos sritį. 1957 m. šiek tiek keitėsi rajono ribos. 1962 m. gruodžio 8 d. rajonas panaikintas, teritorija prijungta prie Šilutės rajono.

|-
| 1950 m.  || || || 27 apylinkės || 1 miestas (Pagėgiai)
|-
| 1954 m.  || || || 12 apylinkių || 1 miestas, 2 miesteliai (Katyčiai, Vilkyškiai)
|-
| 1959 m.  || 816,65 || 27209 || 12 apylinkių || 1 miestas
|-
| 1962 m. || 828 || || 12 apylinkių || 1 miestas
|}

## Šaltiniai
Pajūrio apskritis

**Pajūrio apskritis** – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos vakaruose, į šiaurės vakarus nuo Tauragės. Centras – Pajūris.

## Istorija

Apskritį 1915 m. rugsėjo 23 d. sudarė vokiečių valdžia, gruodžio 15 d. prie jos prijungė Jocių apskritį. Pajūrio apskritis priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1918 m. 1-ojoje pusėje ji performuota į Tauragės apskritį.

|-
| 1917 m. || 1501 || 46 614 || ||
|}

## Literatūra
* 
* 
*
Olga Dubeneckienė

**Olga Dubeneckienė-Kalpokienė** (mergautinė pavardė *Švedė*, 1891 m. gegužės 30 d. Sankt Peterburgas – 1967 m. rugsėjo 8 d. Kaunas) – Lietuvos baleto artistė, baletmeisterė, dailininkė, tapytoja, pedagogė.

## Biografija
Vyrai Vladimiras Dubeneckis, vėliau Petras Kalpokas. Nuo 1906 m. mokėsi privačiose L. Dmitrijevo-Kavkazkio ir B. Anisfeldo dailės studijose, lankė F. Rubo batalinės tapybos studiją Peterburgo dailės akademijoje. Kartu studijavo choreografiją pas baletmeisterius A. ir I. Čekriginus ir O. Preobraženskają, šoko N. Jevreinovo ir V. Mejerholdo teatruose, vaidino Peterburgo intermedijos namuose, pradėjo reikštis tapyboje ir scenografijoje.

1919 m. su vyru architektu ir dailininku V. Dubeneckiu atvyko į Lietuvą, gyveno Kaune. 1919 m. viena iš Vilkolakio teatro iniciatorių. Dainininkų, rašytojų, aktorių vakaruose šoko savo kūrybos solo šokius. 1919 m. su A. Galauniene surengė šokio plastikos ir estetikos kursus. 1920 m. tobulinosi baleto studijose Berlyne. 1921 m. įsteigė pirmąją lietuvių baleto studiją ir 5 m. jai vadovavo. 1922 m. surengė pirmąjį savo mokinių koncertą. 1921–1925 m. Valstybės teatro baletmeisterė. 1930–1932 m. Vaikų teatro draugijos baletmeisterė.

## Baletmeisterė

Pastatė operų šokių:
* Antonas Rubinšteinas. Demonas, 1921 m.
* Šarlis Guno. Faustas, 1922 m.
* Piotras Čaikovskis. Eugenijus Oneginas, 1923 m.
* Žoržas Bizė. Karmen, 1924 m.).

## Dailininkė
Nuo 1923 m. dalyvavo dailės parodose Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Vokietijoje, JAV.
**Portretai:**
* Kipras Petrauskas, 1923 m.
* Petras Kalpokas, 1925 m., 1930 m.
* Butkų Juzė, 1926 m.
* Adelė Galaunienė, 1939 m.
**Peizažai:**
* Nida mėnesienoje
* Nida naktį

## Teatro dailininkė
Sukūrė dekoracijų ir kostiumų eskizų baleto ir teatro spektakliams:
* Moljeras. Tariamasis ligonis 1928 m.
* Nikolajus Rimskis-Korsakovas. Šecherazada, 1937 m.
* Borisas Asafjevas. Bachčisarajaus fontanas (1938 m., Kauno Valstybinis teatras, baletmeisteris Bronius Kelbauskas), Kaukazo belaisvis, 1939 m.
* Maksimas Gorkis. Saulės vaikai, 1948 m.
* Aleksandras Ostrovskis. Vilkai ir avys, 1948 m.

## Mokiniai
* Jadvyga Jovaišaitė, Marija Juozapaitytė, Bronius Kelbauskas, Potencija Pinkauskaitė.

## Šaltiniai
Irokėzai

**Irokėzų konfederacija** (taip pat dar žinoma kaip *Taikos ir Galios Lyga, Penkios tautos, Šešios tautos ir [[Longhausas|Longhauso]] žmonės*) – Pirmųjų tautų, vietinių Šiaurės Amerikos indėnų genčių, grupė, kurią sudaro mohaukai, oneidai, onondagai, kajugai ir senekai. Prie konfederacijos vėliau prisijungė Tuskaroros gentis. Nors oficialiai vadinama irokėzais, ši indėnų tautų grupė save bendrai vadina **haudenosauniais** (Haudenosaunee, ).

Europiečiams pirmą kartą atvykus į Šiaurės Ameriką, irokėzų konfederacija buvo išsidėsčiusi Jungtinių Valstijų šiaurės rytuose bei Kanados pietuose, įskaitant Naująją Angliją, virš dabartinės Niujorko valstijos esančią teritoriją, taip pat Pensilvaniją, Ontariją ir Kvebeką.
Europos Didysis teleskopas

**Europos Didysis teleskopas** – projektuojamas ESO teleskopas, kurį pasiūlė Pietų Europos observatorija. Jo projektuojamos veidrodžio skersmuo sieks 40 m, nors prieš tai buvo siūlytas pirminis variantas – 100 m. Teleskope bus panaudota adaptyvioji optika. Naujoji sistema leis stebėti egzoplanetas. Teleskopo statyba kainuos 800 mln. dolerių. Ją tikimasi pradėti statyti 2020, o išvysti 2024 metais.
Čerokiai

**Čerokiai** (sav. ᎠᏂᏴᏫᏯ / ᏣᎳᎩ = *Aniyvwiyaʔi / Tsalagi*) – Šiaurės Amerikos indėnų (irokėzų) tauta, kilusi iš rytinės ir pietrytinės jos dalies bei priklausanti vienai iš Penkių civilizuotų genčių. Tai viena gausiausių JAV indėnų tautų, dabar įsikūrusi daugiausia Oklahomoje (prie Neimo upės, iki jos santakos su Arkanzasu) ir Šiaurės Karolinoje (Apalačų priekalnėse). Čerokių kalba nykstanti, išstumta iš kasdienio vartojimo anglų kalbos.

XVIII a. iš Ohajo aukštupio sričių buvo išstumti kitų irokėzų į dab. JAV pietryčius. Įsikūrė Mėlynojo kalnagūbrio pašlaitėse. Skirstėsi į 3 grupes, vartojusias skirtingas čerokių kalbos tarmes: žemutinius (išnykę; prie Savanos aukštupio), vidurinius arba rytų čerokius (prie Takasegio upės) ir kalnų arba aukštutinius čerokius (dab. Džordžijos ir rytų Tenesio kalnuoti rajonai; jų kalba tapo literatūrine). XVIII a. pr. populiacija siekė ~20 tūkst. žmonių. Vertėsi kapline-lydimine žemdirbyste (augino kukurūzus, tabaką, moliūgus), rankiojimu, medžiokle, žvejyba. Skirstėsi į matrilinijines gimines, kurios sudarė 7 fratrijas. Amžiaus pabaigoje kiekviena gyvenvietė turėjo savivaldą. Turėjo „baltuosius“ (taikos) ir „raudonuosius“ (karo) vadus. Rinkdavo aukščiausiąjį vadą, o fratrijų atstovai sudarė senolių tarybą. Tradicinis čerokių būstas buvo stačiakampio plano, iš statmenų žardžių sienų, dengtas šakomis ir žievėmis. Santuoka matrilokalinė, buvo leidžiama poligamija. 
 

XVIII a. pab. – XIX a. pr. pasirašė nelygiavertes sutartis su JAV atstovais, todėl buvo ištremti iš savo derlingų žemių į skurdžias prerijas. Pagal Indėnų iškeldinimo aktą 1838-ųjų gegužės 26-ąją federalinė kariuomenė prievarta iškeldino tūkstančius čerokių indėnų iš jų žemių į specialiai indėnams paruoštą teritoriją rytų Oklahomoje. Daugiau nei 4000 čiabuvių žuvo „ašarų kelyje“ nuo bado ir ligų nepasiekę kelionės tikslo. Rytų čerokiai perkėlimui priešinosi ir dalinai išsilaikė senosiose žemėse. XIX a. čerokis Sekvoja sukūrė skiemeninį raštą, pradėta leisti literatūra čerokių kalba. XX a. pr. gentinė savivalda buvo panaikinta, bet apie 1970 m. grąžinta.

Čerokiai smarkiai rasiškai sumišo. Dabar verčiasi žemės ūkiu, prekyba, smulkiuoju verslu, dirba pramonės įmonėse. Oklahomos čerokiai patys turi pramonės įmonių.

## Šaltiniai
Copa Libertadores

**Copa Libertadores** ('Išvaduotojų taurė') arba **CONMEBOL Libertadores** – pagrindinis Pietų Amerikos klubinis futbolo turnyras. Organizuoja CONMEBOL. Kasmetiniame čempionate dalyvauja visų CONMEBOL valstybių narių klubai bei Meksikos klubai (nors Meksika ir priklauso CONCACAF). Libertadores taurės laimėtojas dalyvauja Tarpžemyninės taurės varžybose, kur susitinka su UEFA Čempionų Lygos nugalėtoju. Taurės varžybos rengiamos nuo 1960 m., o daugiausiai kartų taurę laimėjo Argentinos Club Atlético Independiente (7 kartus).

## Kvalifikacija

Nuo 2007 m. kvalifikacijos sistema tokia: į čempionatą patenka praeitų metų laimėtojas, po 5 Argentinos ir Brazilijos, po 3 Bolivijos, Čilės, Kolumbijos, Ekvadoro, Meksikos, Paragvajaus, Peru, Urugvajaus ir Venesuelos komandos. I etape susitinka 12 silpniausių pagal nacionalinių turnyrų rezultatus komandų. I etapo varžybų nugalėtojos ir stipresnės komandos suksirstomos 8 grupes po 4 komandas. Iš grupių toliau išeina po dvi komandas. Toliau tęsiasi atkrintamųjų varžybų ciklas: aštuntfinaliai, ketvirtfinaliai, pusfinaliai ir finalas (kaip ir kitos atkrintamosios varžybos žaidžiamas 2 kartus – namie ir išvykoje).

## Nugalėtojai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė 
* Copa Libertadores 2012
Vladimiras Dubikaitis

**Vladimiras Dubikaitis** (g. 1932 m. birželio 19 d. Leningrade) – Lietuvos neurofiziologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
1955 m. baigė Leningrado hidrometeorologijos institutą. 1958–1962 m. dirbo Vyriausiojoje geofizikos observatorijoje Leningrade, 1962–1978 m. Leningrado neurochirurgijos institute. 1969 m. apgynė mokslų kandidato disertaciją „Žmogaus galvos smegenų biopotencialų elektroencefalogramos tyrimas su vidutinio greičio kitimo laukais“. 1978 m. biologijos mokslų daktaras. Nuo 1978 m. dirbo Kauno medicinos instituto (nuo 1998 m. KMU) Elektroencefalografijos laboratorijoje.

Sukonstravo originalų higrometrą, sukūrė elektroencefalogramos analizės metodą žmogaus galvos smegenų potencialo lauko dinamikai nustatyti. Tiria sergančiųjų epilepsija neurofiziologijos mechanizmus. Paskelbė daugiau, kaip 100 mokslinių darbų.

## Šaltiniai
Kanjonas

**Kanjonas** – gilus upės išgraužtas tarpeklis žemės teritorijoje ir siauras slėnis tarp uolų, kuri yra paveikta erozijos. Ispaniškai žodis *cañón* reiškia tarpeklį. Daugiausia kanjonų yra JAV, negu Europoje ar Australijoje. Dažnai kanjonai susiformuoja klinčių rajonuose, įgriuvus klintiniam urvui.

Kanjonas nuo tarpeklio skiriasi tuo, kad šlaitai leidžiasi tiesiai į upės vagą ir nesudaro platesnio slėnio.
Dūbininkai

:: *Apie kaimą Varėnos rajone žr. [[Dubininkas]]*.

**Dū̃bininkai**  (, ) – gyvenvietė Lenkijoje (Geldapės apskritis, Varmijos Mozūrų vaivadija), 18 km į rytus nuo Geldapės. Pietryčiausia Mažosios Lietuvos gyvenvietė. 731 gyventojas (2011 m.).

## Istorija

1589 m. minimi *Dubinincken*. Miestelis kūrėsi prie kelio iš Geldapės į Romintos girią, jos pietiniame pakraštyje. Dūbininkai iki XVIII a. pirmosios pusės didžiosios vokiečių kolonizacijos buvo kompaktiškai lietuvininkų gyvenamų apylinkių centras, Dūbininkų parapija – viena piečiausių Mažojoje Lietuvoje. 1620 m. pastatyta pirmoji, 1904 m. jos vietoje – antroji evangelikų liuteronų bažnyčia, abi mūrinės.

XIX a. į šiaurę nuo Dūbininkų iš Geldapės nutiestas geležinkelis. 1914 m. lapkričio mėn. prie miestelio įvyko rusų ir vokiečių kariuomenių kautynės, žuvusieji palaidoti miestelio Brolių kapuose. 1939 m. buvo 404 gyv. 1962 m. įkurta Dūbininkų šv. Andriaus Bobolio parapija.

## Lietuviai

Iki XVIII a. dauguma parapijiečių buvo lietuvininkai, nemažai apsigyveno lenkų (mozūrų), nuo XVIII a. daugėjo vokiečių ir suvokietėjusių lietuvininkų bei lenkų. Pamaldos laikytos lietuvių, vokiečių ir lenkų kalbomis. Pagal oficialią statistiką, 1878 m. iš 5345 parapijiečių lietuviškai kalbėjo tik apie 500 žm. (9,4 %). Lietuviškai pamaldas nustota laikyti apie 1908 m., nes visi lietuvininkai jau kalbėjo vokiškai. Dėl po Antrojo pasaulinio karo įvykusių nacionalinės sudėties pakitimų (senieji gyventojai buvo iškeldinti) Dūbininkuose ir apylinkėse gyvena beveik tik lenkai.


Dubeniki2.JPG|Dubininkų gatvelė
Dubeniki3.JPG|Dubininkų savivaldybė
Dubeniki4.JPG|Dubininkų gatvelė
Dubenikichurch.JPG|Dubininkų bažnyčia


## Šaltiniai
ACB 2007–2008 m. sezonas

**2007-2008 m. [[ACB]] sezonas** – 52-asis Ispanijos krepšinio klubų varžybų sezonas.

## Reguliarusis sezonas





**R** = sužaista rungtynių; **L** = laimėta rungtynių; **P** = pralaimėta rungtynių; **Į.t.** = įmesta taškų; **P.t.** = praleista taškų

## Atkrintamosios varžybos

*Pastaba: rašomas serijos rezultatas*

## Šaltiniai
* ACB 2007/2008
Drobė

**Drobė** – dvinytis drobinio pynimo audinys iš ilgo linų pluošto arba pašukinių verpalų. Yra ir puslininė (medvilninė ir lininė) drobė, tik ji prastesnė.

## Klasifikacija
Pagal apdailą skiriama nebalinta, pusbaltė, dažyta ir marginta drobė.

**Nebalinta** (žalia), balinta ir dažyta bei marginta plona drobė tinka siūti vasariniams drabužiams. Iš jos siuvamos suknelės, kostiumėliai, vyriški marškiniai.

**Balinta**, storesnių lininių verpalų drobė skirta paklodėms, pašukinių verpalų drobė – portjeroms, takeliams, čiužiniams, palapinėms, vasarinės avalynės viršui.

Vertingiausia yra plonų siūlų tanki drobė. Siuviniai iš drobės stiprūs, gerai sugeria drėgmę, higieniški, laidūs šilumai, dailūs ir lengvai skalbiami, tačiau glamžūs ir sunkiai drapiruojami.

Pagal gamybos būdą drobė būna namų darbo ir pramoninė.

## Istorija
Seniausi paprasto ar drobinio pynimo audeklo radiniai yra iš neolito laikotarpio. Artimuosiuose Rytuose rasta linų pluošto, datuojamo 7160–6150 m. iki m. e., Europoje, prie dab. Šveicarijos ežerų – apie 4000–2000 m. iki m. e. Linai t. p. plito vidurinėje ir pietinėje Europos dalyje. Iki 1800 m. Vidurio ir Rytų Europoje drobė kaimuose austa palyginti mažai, labiau plito profesionalių amatininkų dirbiniai. XIX a. Vidurio ir Rytų Europoje audimo amatas išpopuliarėjo.

## Lietuvoje
Lietuvoje drobė austa jau I–IV a. Viduramžiais Lietuvos drobė buvo žinoma ir kitose Europos šalyse. XVIII a. Lietuvos dvarų profesionalūs audėjai (atkočiai) audė labai ploną, vadinamąją *atkočinę drobę*. Veikė Antano Tyzenhauzo manufaktūra Šiauliuose, XIX a. Oginskių – Strėvininkuose (netoli Aukštadvario), Zubovų – Joniškyje, K. Dombrovičiaus – Vilkijoje ir kitos. XVIII a. pab. – XIX a. pr. dėl atsilikusių technologijų lietuviška drobė neišlaikė konkurencijos su kitų Europos šalių audiniais.

Iki XIX a. pab. iš atkočinės drobės buvo siuvami nuometai, staltiesės, drobulės. Moterys daugiau drobės pradėjo austi po baudžiavos panaikinimo. Jos audė drobes marškiniams, patalynei, rankšluosčiams. Merginos nuo mažumės ausdavo pačios. Drobė buvo dovanojama dažniausiai per šeimos šventes (krikštynos, vestuvės). Per vestuves jaunoji dalydavo drobės stuomenis, tikėdamasi turtingo ir gero gyvenimo. Kraičio drobės rietimų skaičius rodė jaunamartės turtinę padėtį, drobės grožis – nagingumą. XX a. 3–4 dešimtmetyje Lietuva buvo stambi linų pluošto gamintoja Europoje, antra vieta po Lenkijos.

Pramoniniu būdu drobes audė bendrovės „Siūlas“ (Biržai) ir Kučinskis-Pabedinskai (Plungė). XX a. pab. – XXI a. pr. daugiausia drobę audė bendrovės „Linas“ (Panevėžys) ir „Linų audiniai“ (Plungė).

## Literatūra
* V. Savoniakaitė. Audiniai kaimo kultūroje. Vilnius, 1998
* Petras Šalčius. Raštai. Lietuvos prekybos istorija. Vilnius, 1998.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Dubnicos kronika

**Dubnicos kronika** – kronika, parašyta lotynų kalba apie 1379 m. Dubnicoje (Vengrija).

Autorius veikiausiai vengras, galbūt Pranciškonų ordino narys. 1345–1355 m. įvykius jis aprašė ir kaip liudininkas.

Dubnicos kronika – kelių kitų kronikų kompiliacija. Pateikta svarbių duomenų apie 1351 m. kunigaikščio Kęstučio derybas su Vengrijos karaliumi Liudviku I Didžiuoju dėl Lietuvos krikšto ir ta proga karaliui Kęstučio duotos priesaikos aprašymas. Cituojami keli lietuvių kalbos žodžiai. Jie iškraipyti, todėl iššifruoti dar nepavyko. Yra dar kelios lakoniškos žinutės iš Lietuvos istorijos.

## Šaltiniai
LNB 2007–2008 m. sezonas

**2007–2008 m. [[LNB]] sezonas** – 87-asis Prancūzijos krepšinio čempionato sezonas. Reguliariojo sezono nugalėtojais tapo Le Mano „Sarthe Basket“, po atkrintamųjų varžybų čempionu tapo Nansio SLUC klubo komanda.

## Reguliarusis sezonas

*  Mėlynai pažymėtos komandos pateko į atkrintamąsias varžybas ;
*  Raudonai pažymėtos komandos iškrito į žemesnį Pro B divizioną.

## Atkrintamosios varžybos
*Pastaba: rašomas serijos rezultatas (išskyrus finalą)*
APEC

**Azijos ir Ramiojo vandenyno šalių ekonominis bendradarbiavimas** arba sutrumpintai **APEC** () – 21 Ramiojo vandenyno pakrantėse esančios valstybės ekonominis forumas, kuriame siekiama regioninės prekybos ir investicijų skatinimo, rinkų liberalizavimo, glaudesnio ekonominio bendradarbiavimo.

## Istorija
Organizacijos idėja kilo tuometiniam Australijos ministrui pirmininkui Bobui Hokui, kuris ją išreiškė 1989 m. sausį Pietų Korėjoje sakytoje kalboje. Pasiūlymas daug glaudžiau bendradarbiauti Ramiojo vandenyno šalims buvo sutiktas palankiai ir tų pačių metų lapkritį Australijos sostinėje Kanberoje įvyko pirmasis APEC susirinkimas, pirmininkaujant Australijos užsienio reikalų ministrui G. Evansui. Susirinkime dalyvavo 12 šalių.

## Narės

Šiuo metu APEC priklauso 21 šalis.

## APEC susirinkimai

## Nuorodos
* Oficiali APEC svetainė

## Išnašos
Dubingių kunigaikštystė

**Dubingių kunigaikštystė** – XVI a. vid.- XVIII a. gyvavusi Biržų-Dubingių šakos kunigaikščių Radvilų privati valda (didikų valstybė) Vilniaus vaivadijoje. Centras – Dubingių pilis, Dubingių dvaras, evangelikų reformatų bažnyčia.

## Istorija
Dalį Dubingių valdų XV a. pab. iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio gavo Mikalojus Radvilaitis. Jas paveldėjo Jurgis Radvila. 1528–1530 m. valdai priklausė 195 dūmai, tarp jų 37 – miestiečių, 10 – keliuočių, 9 – bajorų ir 60 – priklausomų žmonių. Valda pradėta vadinti *Dubingių kunigaikštyste*, kai 1547 m. Mikalojus Radvila Rudasis gavo Šventosios Romos imperijos kunigaikščio titulą ir ėmė tituluotis Biržų ir Dubingių kunigaikščiu. Dubingiai buvo viena svarbiausių jo tėvoninių valdų, esančių netoli Vilniaus.

Asvejos ežero apsuptoje Radvilų pilyje Dubingiuose 1547 m. pabaigoje – 1548 m. pradžioje gyveno jų pusseserė ir (po slaptų vedybų) valdovo Žygimanto Augusto žmona Barbora Radvilaitė. Ne taip, kaip kitos Radvilų valdos (pvz., Biržų kunigaikštystė), Dubingių kunigaikštystė būdavo tvarkoma daugiausia samdomų administratorių, netgi įkeičiama už skolas. 1583 m. Mikalojaus Radvilos Rudojo sūnus Mikalojus Radvila už 1500 kapų išpirko įkeistas Dubingių kunigaikštystės žemes, apie 150 valakų. Po jo Dubingių kunigaikštystę valdė Kristupas Radvila Perkūnas, vėliau Jonušas Radvila ir kiti. 1661 m. Boguslavas Radvila Dubingių kunigaikštystę išnuomojo savo kreditoriui J. Jaspersui. Vėliau ją valdė nuomininkai Mykolas Tyzenhauzas, Leonardas Pociejus, K. Puzyna, Jurgis Bialozaras, Ignas Bogušas, V. Gecevičius.

Dubingių kunigaikštystė buvo nualinta per XVII a. vid. ir XVIII a. pr. karus su švedais ir rusais. Pagal 1643 m. inventorių, Dubingių kunigaikštystę sudarė 19 nedidelių kaimų, pagal 1652 m. inventorių – 6 palivarkai, pagal 1768 m. inventorių liko 3 palivarkai – Dubingiai, Gaveikiai ir Našiškiai. XVII a. viduryje joje gyveno 175 žmonės, po 1700–1721 m. Šiaurės karo liko 154 gyventojai.

Miškų zonoje esančioje Dubingių kunigaikštystėje buvo plėtojami miško verslai, todėl gyventojai atlikdavo palyginti daug prievolių, susijusių su miško ūkiu bei verslais. 1808 m. Dubingių kunigaikštystę nupirkus Mykolui Tiškevičiui, tapo Tiškevičių ordinacija. Dubingių kunigaikštystė pažymėta 1613 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemėlapyje.

## [[Inventoriai]]
**Dubingių kunigaikštystės didesni kaimai [[1643]] m.**
* Bambėnai
* Burnėnai
* Dailidiškiai
* Dubingiai
* Kačiūniškiai
* Keruliai
* Maldžiūnai
* Miežonys
* Pažaugėdai
* Pivoriūnai
* Purviniškiai
* Sidabriai

**Dubingių kunigaikštystės palivarkai [[1652]] m.**
* Dubingiai
* Jurkiškis
* Mikoliškiai
* Našiškiai
* Našiūnai
* Zaliciškiai

## Valsčiai
* Baranavos valsčius
* Dubingių valsčius ir kt.

## Šaltiniai
Rupkalvių pelkė

**Rupkalvių aukštapelkė** – aukštapelkė Lietuvoje, Šilutės rajono savivaldybėje, Žalgirio miške. Pelkės pakraščiuose vyrauja beržynai; likusi dalis apaugusi juodalksnynais ir baltalksnynais su pušų, eglių ir gluosnių priemaišomis ar atskirais šių medžių sklypais.
Henry Ian Cusick

**Henry Ian Cusick** (g. 1967 m. balandžio 17 d. Truchilje, Peru) – škotų-Peru teatro, televizijos ir kino aktorius.

Henry Ian Cusick Chávez gimė Truchilje, Peru, perujietei motinai ir škotų-airių kilmės tėvui. Šeima po dvejų metų išvyko į Ispaniją, vėliau į Škotiją ir galop dešimt metų gyveno Trinidade ir Tobage. Ten Cusick pradėjo lankyti paruošiamąjį koledžą, penkiolikos jis išvyko atgal į Škotiją. Glazge Henry šešis mėnesius praleido muzikos ir dramos akademijoje, vėliau prisijungė prie Piliečių teatro. Aktorius sklandžiai šneka tiek anglų, tiek ispanų kalbomis ir yra katalikas.

## Filmografija

### Kinas

### Televizija
Dusakas

**Dusakas** (, iš *Dussägge* ar *Tisacke*, iš ) – apie XVI a. Vokietijoje atsiradęs mokomasis geležtinis ginklas, priskirtinas kalavijams. Tai palyginus trumpas vienašmenis ginklas, skirtas treniruotis kautis falčionu ar kitu panašiu trumpu vienašmeniu ginklu. Plačiau ėmus treniruotėse naudoti dusakus dvikovos dusakais tapo savotiška sporto šaka, ne tik treniruotė ruošiantis kautis kitais koviniais ginklais.

Dusakas dar vadinamas *dusack, dysack, tesak, tuseckn, thuseckn, disackn, dusägge, dusegge, dusegg*.

Dusakas atsirado iš paprastų didžiųjų peilių. Dusako geležtė gana trumpa (70–90 cm), stora, vienašmenė, nežymiai išlenkta, smailėjanti. Dusakus darydavo iš medžio. Žinomas tik vienintelis metalinio dusako egzempliorius. Raštuose aptinkama užuominų, kad dusakus darydavo ir iš odos.
Dusakai paprastai neturi atskiros rankenos. Rankeną atstoja dusako geležtės pamate išpjautas pailgas plyšys, pro kurį prakišami pirštai ir suimamas plyšio kraštas, kuris ir atstoja rankeną, tuo tarpu kitas kraštas atstoja lankelį. Tokia netikra rankena neturi skersinio ar buoželės.

Nėra žinoma nė vieno išlikusio medinio ar odinio dusako. Vienintelis žinomas egzempliorius – geležinis. Pagal šį egzempliorių kartais rekonstruojami metaliniai dusakai kaip normalūs ginklai. Šie hipotetiniai metaliniai dusakai neturi normalaus efeso, kurį atstoja ilga įkotė (be ant įkotės pritvirtintos rankenos), kurios galas užlenktas pirmyn, kad pats galiukas pasiektų apatinį geležtės kampą. Užlenktoji įkotės dalis veikia kaip rankenos lankelis. Šiais laikais tokie dusakai gaminami kaip tikrųjų kopijos, nors nežinoma, ar tipiški tų laikų dusakai buvo tokie.
Rekonstruoti metaliniai dusakai neretai irgi turi plyšį kaip rankenos pakaitalą .

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Little – known aspects of Dussack play through the ages 
* Steel dussack 
* How to make a cheap Dussack out of wood
Iliustracijos:
* Plieninis dusakas peilis 
* Šiuolaikinė treniruotė su dusakais
Oksibolas

**Oksibolas** ( 'strėliasvaidė'; ) – senovės graikų ginklas, spėjamai naudotas nuo 375 m. pr. m. e. Savo sandara primena didelį gastrafetą, uždėtą ant stovo ir su nuleidimo įtaisu. Vėliau oksibolus pakeitė balistos. Oksibolai nuo balistų skiriasi tuo, kad oksibolas energiją kaupia lenkiamame lanke, o balista – sukamame lynų pluošte.

Žinoma, kad oksibolus naudojo Aleksandro Makedoniečio kariuomenė.

## Nuorodos
* The Oxybeles
Dubna (Dauguvos intakas)

**Dubna** () – upė Latvijos pietryčiuose, Dauguvos dešinysis intakas.

Išteka iš Carmanio ežero (Latgalos aukštuma), teka per Saukos, Aksenovo, Viškių, Luknos ežerus. Įteka į Dauguvą (Rytų Latvijos žemuma) ties Lyvanų miestu. Ilgis 120 km. Baseino plotas 2780 km².

**Intakai:**
* dešinieji: Tartakas, Jaša, Šusta, Feimanka, Oša
* kairieji: Medupė, Kalupė

**Gyvenvietės prie upės:**
* Belogrudova, Viškiai, Špogiai, Arenduolė, Vecvarkava, Augšmuktai, Škilteriai, Starės, Rušeniekai, Muktupaveliai, Muceniekai, Lyvanai

## Šaltiniai
Artūras Dubonis

**Artūras Dubonis** (g. 1962 m. liepos 23 d. Vilnius) – Lietuvos istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.

## Biografija
1987 m. baigė Vilniaus universitetą. 1996 m. apgynė disertaciją „Lietuvos didžiojo kunigaikščio leičiai XIII–XVI a.: lietuvių ankstyvojo feodalizmo visuomenės tyrimas“, humanitarinių mokslų daktaras.

Nuo 1988 m. Lietuvos istorijos instituto mokslinis bendradarbis, Archeografijos skyriaus vedėjas 2000–2020 m. Nuo 2001 m. mokslinės programos „Lietuvos valstybės istorijos šaltinių tyrimas ir publikavimas“ vadovas.

## Mokslinė veikla
Tiria daugiausia XIII a. – XVI a. Lietuvos istoriją ir jos šaltinių, ypač Lietuvos Metrikos, leidybos problemas. Spaudai parengė Lietuvos Metrikos 11 (1997 m.), 15 (2002 m.), 523 (2006 m., su bendraautoriais), 5 (2012 m., su bendraautoriais), 21 (2019 m.) knygas. Tyrinėja kalbų santykius Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje vėlyvaisiais viduramžiais ir ankstyvaisiais naujaisiais laikais. Paskelbė per šimtą mokslinių straipsnių ir recenzijų Lietuvos ir užsienio leidiniuose.

## Bibliografija
* *Lietuvos didžiojo kunigaikščio leičiai XIII–XVI a.: iš Lietuvos ankstyvųjų valstybinių struktūrų praeities. Vilnius*, 1998 m.
*Дубоніс, А., *Лейці вялікага князя літоўскага: з гісторыі ранніх дзяржаўных структур літоўскага грамадства*. Пераклад з літоўскай мовы Рамана Урбановіча. Смаленск: Інбелкульт, 2015. 146 с. ISBN 978-5-00076-027-7
**Traidenis. Monarcho valdžios atkūrimas Lietuvoje (1268–1282)*. Vilnius: LII leidykla, 2009. 241, [1] p. ISBN 978-9955-847-12-0
**Lietuvos istorija*, t. 3: XIII a. – 1385 m.: valstybės iškilimas tarp Rytų ir Vakarų / Darius Baronas, Artūras Dubonis, Rimvydas Petrauskas; [ats. tomo redaktorius Artūras Dubonis]. Vilnius: Baltos lankos, [2011–2012]. 615, [1] p.: iliustr., žml.  
*Dubonis, A., Antanavičius, D., Ragauskienė, R., Šmigelskytė-Stukienė, R., *Susigrąžinant praeitį. Lietuvos Metrikos istorija ir tyrimai*, Vilnius: LII leidykla, 2016. 288 p. ISBN 978-609-8183-20-7Dubonis, D. Antanavičius, R. Ragauskienė, R. Šmigelskytė-Stukienė, *The Lithuanian Metrica. History and Research*. Boston: Academic Studies Press, 2020. 252 p., il. ISBN 978-1-64469-310-0
*Dubonis, A., Antanavičius, D., Ragauskienė, R. , Šmigelskytė-Stukienė, R., *The Lithuanian Metrica. History and Research*. Boston: Academic Studies Press, 2020. 252 p., il. ISBN 978-1-64469-310-0

## Šaltiniai
Josifas Dubravinas

**Josifas Dubravinas** (, 1900 m. vasario 2 d. Mykolajive, Ukraina – 1979 m. gruodžio 6 d. Vilniuje) – Rusijos ir Lietuvos teatro aktorius.

## Biografija
1920–1947 m. vaidino įvairiuose SSRS teatruose. 1947–1960 m. LSSR rusų dramos teatro aktorius. 1957 m. Maskvoje baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą.

## Vaidmenys
* Bolinbrokas – Eugene Scribe. Audra vandens stiklinėje, 1948 m.
* Jelisatovas – Konstantinas Treniovas. Liubovė Jarovaja, 1950 m.
* Cyganovas – Maksimas Gorkis. Barbarai, 1956 m.
* Mineikis – Augustinas Gricius. Karšta vasara, 1956 m.
* Ksanfas – Giljermas de Figeiredas. Ezopas, arba Lapė ir vynuogės, 1958 m.
* Dornas – Antonas Čechovas. Žuvėdra, 1960 m.

## Įvertinimas
* 1960 m. LTSR nusipelnęs artistas
* 1968 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

## Šaltiniai
EINECS numeris

**EINECS (European Inventory of Existing Chemical Substances) numeris** – cheminės medžiagos registracinis numeris, suteiktas Europos Sąjungoje nuo 1971 m. sausio 1 d. iki 1981 m. rugsėjo 18 d. Registras sukurtas vadovaujantis Europos komisijos direktyva 67/548/EEC, kuri nusako pavojingų medžiagų žymėjimą: EINECS numeris turi būti matomas ant pavojingos medžiagos pakuotės.

1981 m. rugsėjo 19 d. šią žymėjimo sistemą pakeitė ELINCS (*European List of Notified Chemical Substances)*.
Gerviškė

:: *Apie kaimą Šalčininkų raj. žr. [[Gerviškės]]*

**Gerviškė** – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, prie rajoninio kelio , toje vietoje kur jis kerta Aušbruvos upelį. Gerviškėje stovi paminklas žuvusiems partizanams ir jų ryšininkėms. Tai paminklas atminti 1947 metų balandžio 7 d. įvykių aukoms: dviem ryšininkėms (viena – 6, kita 3 vaikų motina) ir dviem partizanams, vienas jų – būrio vadas.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Pažiuržmotis

**Pažiuržmotis** – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Didkiemio prie Žiuržmočio upelio. Kaimą iš visų pusių juosia Didkiemio miškas.

## Gyventojai

## Šaltiniai