open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Andrius Leščinskis

**Andrius Leščinskis** (1606–1651) – ATR valstybinis veikėjas, Dorpato vaivada (1641–1651), Dubenkos seniūnas (nuo 1636 metų), diplomatas ir poetas.

## Biografija
Žymios magnatų Leščinskių giminės atstovas, herbo „Veniava“ savininkas. Belzo vaivados Rafalio Leščinskio (1579–1636) nuo pirmos santuokos su Ana Radziminskaite (1586–1635) vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Rafailas, Boguslavas, ir Vladislavas.

Kartu su broliu Rafailu mokėsi Elblonge (1620–1630)ir Torunėje (apie 1624), po to išsilavinimą tęsė užsienyje: Frankfurte prie Oderio, Bazelyje (apie 1628), Strasbūrge, Ženevoje ir Orleane. 1635 metais buvo Paryžiuje, kur susipažino su Hugo Grocijumi. Draugavo su prancūzų diplomatu, grafu Klodu d’Аvo. 1636 metais baigus mokslus Andrius Leščinskis grįžo į tėvynę.

Būdamas disidentu Andrius Leščinskis rūpinosi savo valdų protestantų bažnyčia, dalyvavo sinoduose. 1636 metais po savo tėvo Belzo vaivados Rafailo Leščinskio mirties, Andrius paveldėjo Baranuva-Sandomirą, kaimus Sandomiro vaivadijoje, Senąjį Čartoriską ir Naujajį Čartoriską, Voluinės vaivadijoje, taip pat Dubenko seniūniją.

1639 metais Čartoriske pastatė medinę dominikonų bažnyčią savo pirmai sutuoktinei Anai Koreckytei, o jo antroji žmona Katerina Nemirovič buvo armėnė. Buvo pagrindiniu mecenatu protestantų bažnyčių Baranuve-Sandomiro, Romanuve ir Beretečke.

1641 metais Andrius Leščinskis gavo Dorpato vaivados pareigybę ir tapo ATR senatoriumi, bet politikoje nedalyvavo.

## Šeima
Andrius Leščinskis buvo vedęs tris kartus. 1636 metais buvo su Ana Koreckyte (1618–1643), kunigaikščio Samuilo Koreckio (apie 1586–1622) ir Katerinos Migilos vienintele dukterimi. Vaikai:

* Samuilas Leščinskis (1637–1676), Karūnos didysis stovyklininkas ir Dorpato vaivada

1644 vedė antrą kartą Kateriną Nemirovič, Kijevo pakamario Stepono Nemirovčiaus ir Kristupo Siniutos (1589–1640) našlės dukters.

Apie 1646 metus jo trečioji žmona tapo Kristina Strus (apie 1605–1647), Haličo seniūno Mikalojaus Strusio ir Sofijos Ožechovskos duktė. Antra ir trečia santuoka buvo bevaikė.

Jo vienintelis sūnus Samuilas perėjo į dėdžių Boguslavo ir Vladislovo globą. Boguslavas Leščinskis paėmė giminaitį auklėjimui.

## Literatūra
* Bibliografia Literatury Polskiej – Nowy Korbut, t. 2 Piśmiennictwo Staropolskie, Państwowy Instytut Wydawniczy, Warszawa 1964, s. 444–445

## Nuorodos
* Генеалогия магнатского рода Лещинских
Finansinis turtas

**Finansinis turtas** – tai tokia turto rūšis, kuri apima visas piniginių bei finansinių priemonių rūšis. Kadangi pinigai pasireikšti tiek grynųjų pinigų formoje, tiek indėlių formoje arba pinigų fondo formoje, finansinis turtas apims visas šias piniginio turto rūšis. Tuo tarpu finansinės priemonės apims ir vertybinius popierius: akcijas ir obligacijas, investicinius fondus ir kitus vertybinius popierius.

Nagrinėjant finansinį turtą esantį įmonės balanse, pirmiausia reikia remtis apskaitą reglamentuojančiais apskaitos standartais. Apskaitos standartai išskiria tris pagrindines finansinio turto rūšis:
# Pinigai ir jų ekvivalentai – įmonės pinigų kasoje arba bankų einamosiose sąskaitose laikomos lėšos bet kuria valiuta, trumpalaikiai skolos vertybiniai popieriai.
# Sutartinė teisė gauti pinigus ar pinigų ekvivalentus – įvairios sutartimis reglamentuotos prievolės, pagal kurias juridinis asmuo turės gauti tam tikras pinigų sumas.
# Kitų įmonių išleisti vertybiniai popieriai – turimos kitų įmonių akcijos ar obligacijos, taip pat kitos finansinės priemonės (bet ne išvestinės).
# Įvairios išvestinės finansų priemonės.

## Šaltiniai
* Finansinis turtas Finansistas.net, panaudota 2015.09.02
Samuilas Leščinskis

**Samuilas Leščinskis** (1637–1676) – Lenkijos magnatas, karaliaus rotmistras (1659), karaliaus pulkininkas (1665), Karūnos didysis stovyklininkas (1667–1676), Dorpato vaivada (1670–1676), Lucko ir Korsunės seniūnas. Panegirininkas ir poetas.

## Biografija
Žymios magnatų Leščinskių giminės atstovas, herbo „Veniava“ savininkas. Dorpato vaivados Andriaus Leščinskio (1606–1651) nuo pirmos santuokos su Ana Koreckyte vienintelis sūnus ir paveldėtojas.

Nuo gimimo išpažino kalvinizmą, bet po savo tėvo mirties perėjo į savo dėdės, Karūnos didžiojo iždininko Boguslavo Leščinskio globą, kuris įtikino jį atsisakyti protestantizmo ir pereiti į katalikybę. Protestantų bažnyčia Barnuve buvo perduota katalikams, kurie išmetė Samuilo tėvo, senelio ir senelės palaikus.

Baimindamasis kunigaikščių Koreckių reidų, Samuilas Leščinskis 1657–1658 metais pastatė kazokų įgulas savo valdose, ir Koriaziachuose ir Mežiričiachuose ir spaudžiant bajorams ir miestelėnams kreipėsi pagalbos pas Ukrainos etmoną Ivaną Vigovskį.

1667 metais Samuilas Leščinskis gavo Karūnos didžiojo stovyklininko pareigybę, jam taip pat priklausė Lucko ir Korsunės seniūnijos. ATR-Maskvos (1654–1667 m.) karo dalyvis. 1659 metais turėjo karaliaus rotmistro titulą. 1660 metais dalyvavo sutriuškinant Rusijos armiją Čiudnovo mūšyje. 1665 metais gavo pulkininko titulą. 1670 metais gavo Dorpato vaivados pareigybę ir tapo ATR senatoriumi. 1673 metais dėl silpnos sveikatos Chotyno mūšyje su turkais nedalyvavo.

Buvo vedęs Konstanciją Višnioveckytę (m. 1669), Kremeneco seniūno, kunigaikščio Jurgio Višnioveckio (m. 1641) ir Efrosinijos Tarnovskos (m. 1645) vienintelę dukterį, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.

## Kūryba
Po Čiudnovo mūšio su Rusijos armija Samuilas Leščinskis 1661 metais parašė poemą „*Potrzeba z Szeremetem, hetmanem moskiewskim, i z Kozakami w roku Pańskim 1660 od Polaków wygrana*“. 1674 metais lenkų pergalės Chotyno mūšyje garbei buvo išleista poema „*Classicum nieśmiertelnej sławy po szczęśliwej i niesłychanej victoriej pod Hocimiem dnia XI Novembra R. P. 1673 otrzymanej*“. Lenkijos karaliaus Jono Sobieskio garbei parašė „*Carmen ojczyste*“ (liko tik rankraštyje).

## Literatūra
* Bibliografia Literatury Polskiej – Nowy Korbut, t. 2 Piśmiennictwo Staropolskie, Państwowy Instytut Wydawniczy, Warszawa 1964, s. 449

## Nuorodos
Storasis Pamūšio ąžuolas

**Storasis Pamūšio ąžuolas** – išskirtinis ąžuolas, saugomas valstybės botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Pakruojo rajone Pašvitinio seniūnijoje, Pamūšio kaime. Pasiekiamas vykstant keliu  ir pasukus pietvakariuose nuo Pamūšio į šiaurės rytus,  lauko keliuku link Sutkūnų, apie 0,65 km. 

Ąžuolo kaimynystėje abipus keliuko auga daugiau senų ąžuolų ir kitų medžių, aplinkui plyti atviri dirbami laukai.  Medis nepažymėtas, nėra informacinių nuorodų. Jo kamienas suskilęs, vidus išpuvęs. Ant jo auga įvairūs grybai, kerpės. Medis dar pakankamai gyvybingas.

Paskelbtas valstybės saugomu Lietuvos TSR Valstybinio gamtos apsaugos komiteto 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)  
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 5,45 m
* Aukštis – 17,5 m 
* Amžius – neskelbiama

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Įspūdingi medžiai. Storasis Pamūšio ąžuolas (''akademijosarboristai.lt'')
František Kupka

**Františekas Kupka** (, 1871 m. rugsėjo 23 d., Opočnas – 1957 m. birželio 24 d., Piuto) – XX a. čekų tapytojas, vienas šiuolaikinio abstrakčiojo meno pionierių. Jo kūryba siejama su  kubizmo, orfizmo srovėmis.

## Biografija

Františekas Kupka  gimė 1871 m. rugsėjo 23 d. Opočno miestelyje Bohemijoje. 1889 − 1892 m. jis studijavo Prahos dailės akademijoje, tapė istorinius ir patriotiškus paveikslus. 1892 m. įstojo mokytis į Vienos vaizduojamojo meno akademiją, kur susidomėjo simbolistiniais ir alegoriniais siužetais. 1894 m. eksponavo Vienoje, susidomėjo teosofinėmis ir Rytų filosofijos mintimis. 1896 m. pavasarį F. Kupka buvo Paryžiuje, trumpai mokėsi Žiuljano akademijoje ir po to − Aukštojoje dailės mokykloje pas Jean-Pierre Laurens. 

F. Kupka Paryžiuje dirbo knygų ir atviručių iliustratoriumi, pagarsėjo savo satyriniais piešiniais laikraščiuose ir žurnaluose. 1906 m. apsigyveno Paryžiaus Piuto priemiestyje, jo kūriniai pirmą kartą eksponuoti Rudens salone. 1909 m. F. Kupkai padarė didelį įspūdį futuristų manifestas, publikuotas *„[[Le Figaro]]“*. 1908-11 m. F. Kupka eksperimentavo su fovizmo ir puantilizmo technikomis. Apie 1910-11 m. F. Kupkos kūryba darėsi vis abstraktesne, įtakota judėjimo, spalvų ir ryšių tarp muzikos ir dailės teorijų. 1911 m. jis lankė d'Or sekcijos susitikimus. 1912 m. eksponavo Nepriklausomųjų parodoje, kubistų kambaryje. 

1913 m. F. Kupka parašė savo teorinį veikalą apie dailę „Plastiniai menai“, kuris buvo išleistas 1923 m. Prahoje. 1921 m. įvyko pirmoji jo personalinė paroda Paryžiuje, Povolozky galerijoje. 1922 m. jam suteiktas profesoriaus postas Prahos dailės akademijoje. 1931 m. F. Kupka buvo vienas *Abstraction-Création* grupės steigėjų kartu su Jean Arp, Albert Gleizes, Theo van Doesburg ir kt. 1936 m. jo kūriniai buvo įtraukti į kubizmo ir abstraktaus meno parodą Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje JAV ir, kartu su Alfons Mucha kūriniais, eksponuoti Žė de Pom galerijoje Paryžiuje. F. Kupkos retrospektyvinė paroda įvyko 1946 m. S.V.U. Mánes galerijoje Prahoje. Tais pačiais metais jis pradėjo eksponuoti abstraktaus meno dailininkų grupės *Réalités Nouvelles* parodose Paryžiuje ir darė tai nuolat iki mirties. Františekas Kupka mirė 1957 m. birželio 24 d. Piuto. Palaidotas Per Lašezo kapinių kolumbariume Paryžiuje. Po mirties 1958 m. dailininkas pagerbtas retrospektyvine paroda Paryžiaus Nacionaliniame šiuolaikinio meno muziejuje.

## Kūrinių galerijos
* F. Kupka Wikimedia projekte
* F. Kupkos kūriniai Niujorko šiuolaikinio meno muziejaus svetainėje
* Gugenheimo kolekcija 
* wikiart.org
* artnet.com
* artsy.net

## Šaltiniai
* guggenheim.org/ 
* Encyclopaedia Britannica
* tate.org.uk
Raistų ąžuolas

**Raistų ąžuolas** – buvęs išskirtinis ąžuolas, sunykęs valstybinės reikšmės botaninis gamtos paveldo objektas Joniškio rajone, Gaižaičių seniūnijoje, Raistų kaime, buvusioje dvarvietėje, apie 170 m į rytus nuo kelio , vakariniame Švėtės krante. Priklausė Joniškio miškų urėdijos Žagarės girininkijos (166 kv.) teritorijai. Medis buvo valstybės saugomas nuo 2002 m. Iš sąrašo išbrauktas kaip sunykęs botaninis objektas 2015 m.

Sodyboje auga saugoma Raistų liepa.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 4,80 m
* Aukštis – 22,5 m
* Amžius – neskelbiama

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Ožkų pečius

**Ožkų pečius** arba **konglomeratas „Ožkų pečius“**, **konglomerato uola „Ožkų pečius“** – atodanga su atsivėrusia konglomerato uola, esanti Prienų rajono savivaldybėje, Jiezno seniūnijoje, Nemuno ir Verknės santakoje, tarp Žideikonių (Prienų r. sav.) ir Gudakalnio (Birštono sav.) gyvenviečių, dešiniajame Verknės krante. 

## Geografija

Gamtos paminklas patenka į Verknės kraštovaizdžio draustinio teritoriją Nemuno kilpų regioniniame parke, Prienų miškų urėdijos Verknės girininkijos 335 kvartalo 6 sklype. Objektas gali būti pasiekiamas vienoje arba kitoje upės pusėje: Birštono savivaldybėje – pasukus iš kelio  Nemajūnų kryžkelėje ties akmens „Paminklu litui ir eurui“ į priešingą pusę (šiaurę), pavažiavus per Būdas 3,5 km Gudakalnio link; Prienų rajone – iš kelio  Žideikonių link, 7 km į vakarus nuo Jiezno. Aukščiau prieš srovę kairiajame krante stūkso Paverknių piliakalnis.

Ožkų pečių geriausia stebėti plaukiant Verkne arba iš kitos Verknės pusės (nuo Gudakalnio). Priėjimas prie pat atodangos sudėtingas ir nerekomenduojamas.

## Pagrindiniai duomenys

1984 m. konglomeratas paskelbtas geologiniu gamtos paminklu. Atodanga užima palyginti nedidelį 0,146 ha plotą, konglomerato „Ožkų pečiaus“ aukštis yra apie 6 m (kitur nurodomi 7 m), plotis – apie 5 m.

## Istorija

Neįprastą 6 m dydžio, korėtą ir sucementuotą uolą, sudarytą iš smėlio, žvyro, gargždo ir riedulių, žmonės nuo seno vadino Ožkų pečiumi, nes čia mėgusios laipioti ir viršuje įsitaisiusios prieš saulę šildytis apylinkių stirnos, vietinių vadinamos ožkomis. Jas stebėdami žmonės uolą ir praminė Ožkų pečiumi. Ši vieta nuo seno buvo žinoma ir mėgiama tarp sielininkų. Ties uola jie kasmet lediniame Verknės vandenyje maudydavo tuos, kurie sielius plukdydavo pirmą kartą, surengdami jiems „krikštynas“.

Šiandien uola į buvusį „pečių“ jau nelabai panaši. Didžioji jos dalis nukritusi į upės vandenį. Konglomeratą ardo krituliai ir vėjas, žingeidūs lankytojai. Dūlėjanti uola primena korėtą bičių avilį. Atskylant ir krentant žemyn atskiroms uolos dalims, jos struktūroje atsiveria įvairių tarpeklių ir nišų.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  *stk.am.lt*
* Atodanga Ožkų pečius *lietuvosgamta.lt*
Andrius Masalskis

Kunigaikštis **Andrius Masalskis** (m. 1651) – LDK valstybinis veikėjas, Gardino maršalka (nuo 1618 metų), Bresto kaštelionas (1627–1643), Minsko vaivada (1643–1645) ir Bresto vaivada (1645–1651).

## Biografija
Plačios rusų-lietuvių kunigaikščių Masalskių giminės atstovas (Riurikaičiai). Kilo iš kunigaikščių Masalskių Olekšico linijos, rūmų ir Gardino maršalkos, kunigaikščio Teodoro Ivanovičiaus Masalskio (m. 1617), ir Bogdanos Lukomskytės sūnus. Broliai – Aleksandras (m. 1614) ir Grigalius (m. 1641).

Nuo 1618 metų Andrius Masalskis užėmė Gardino maršalkos pareigybę, 1627 metais buvo paskirtas Bresto kaštelionu. 1643 metų kovą gavo Minsko vaivados pareigybę, kurią užėmė iki 1645 metų sausio 13 d., kada buvo paskirtas Bresto vaivada.

Kunigaikštis Andrius Masalskis priklausė katalikiškiems ATR senatoriams, paskirtiems Lenkijos karaliaus Zigmanto III Vazos. 1632 metais Bresto kaštelionas Andrius Masalskis pasirašė protestą prieš konvokacinio seimo sprendimą, garantuojantį religinę laisvę disidentam ir stačiatikiam. 1648 metais Bresto vaivada Andrius Masalskis dalyvavo renkant Joną II Kazimierą Vazą į Lenkijos karaliaus sostą.  

## Šeima
Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona tapo Elžbieta Veicher, Chelmo vaivados Jono Veichero (1580–1626) ir Anos Ščiavinskos (m. 1627) duktė. Vaikai:

* Stanislovas Masalskis (m. 1670), Gardino pakamaris 
* Izabelė Masalskytė, Valkavisko vėliavininko Lukašo Vainos žmona.
  
Antrą kartą vedė Kristiną Tiškevičiūtę (m. po 1655), Kijevo vaivados Jonušo Tiškevičiaus Logoiskio (1590–1649) ir Jadvygos Balžeckytės vienintelę dukterį. Vaikai:

* Kazimieras Masalskis (m. 1656), karaliaus dvariškis
* Marcibela Masalskytė, Gorždovsko seniūno Vainos žmona.

## Literatūra
* Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 788 с.: іл. ISBN 985-11-0378-0.

## Nuorodos
* Родославная роспись князей Мосальских

|-
Kristupas Rudamina-Dusetiškis

**Kristupas Rudamina-Dusetiškis** (? – 1655) – LDK valstybinis veikėjas.

## Biografija
Breslaujos vaiskio Jono Rudaminos sūnus. Mokėsi Vilniaus, Marburgo ir Padujos universitetuose.

Dalyvavo ATR su Švedija 1600–1629 m. ir ATR su Rusija 1654–1667 m. karuose, Chotyno mūšyje.

## Valstybės tarnyba
Breslaujos pavieto maršalka 1630–1645 metais, Polocko kaštelionas 1645–1654 metais, Minsko vaivada nuo 1654 metų; pasiuntinys į 1627, 1632 metų seimus, Lietuvos Tribunolo deptatas 1639, 1644, 1653 metais.

## Šeima
Turėjo sūnų Petrą.

## Literatūra
* Валерый Пазднякоў, Рудаміны // Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. Т.2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч / Рэдкал.: Г.П. Пашкоў (гал.рэд.) і інш.; Маст. З.Э. Герасімовіч. – Мн.: БелЭн, 2006. – 792 с.: іл. С. 514. ISBN 985-11-0315-2, ISBN 985-11-0378-0 (т. 2)

|-
Išsigimusio meno paroda

**„Išsigimęs menas“** () – kilnojamoji paroda, kuri pirmą kartą įvyko 1937 m. Miunchene. Suorganizuota Vokietiją valdančios nacionalsocialistų partijos iniciatyva.

Degeneraciniu ar išsigimusiu menu nacistinėje Vokietijoje (1933−1945) buvo pavadinta dailininkų modernistų kūryba, kuri neatitiko nacistinės ideologijos. 1937 m. vadovaujant A. Hitlerio mėgstamam dailininkui Adolf Ziegler šimtai kūrinių buvo konfiskuoti ir pašalinti iš viešųjų Vokietijos muziejų ir galerijų. Apie 650 kūrinių, daugiausiai vokiečių menininkų, buvo eksponuoti 1937 m. Miuncheno „Degeneracinio meno“ parodoje. Jos laikas sutapo su „Didžiojo Vokietijos meno“ paroda Miunchene, kurioje nacistai pateikė savo estetinį supratimą apie meną, daugiausiai klasicizmo ir neoklasicizmo kūrinius. Abi parodos buvo beveik toje pačioje gatvėje. Vėliau „Degeneracinio meno“ paroda tapo kilnojamąja ir per trejus metus buvo parodyta dar 12 Vokietijos ir Austrijos miestų.

Tarp parodos menininkų, kurie buvo pristatyti „degeneracinio meno“ kūrėjais, buvo: Max Beckmann, George Grosz, Erich Heckel, Ernst Ludwig Kirchner, Max Pechstein, Paul Klee, Oskar Kokoschka, Ewald Mataré, Ernst Barlach, Max Ernst, Karel Niestrath, Emil Nolde, Vasilijus Kandinskis, Lyonel Feininger, Christian Rohlf, Karl Schmidt-Rottluff, Lasar Segall, bei lietuvis Pranas Domšaitis ir kt. Nacistai skelbė, kad „degeneracinį meną“ esą kuria žydai ir bolševikai, tačiau iš 112 autorių „Degeneracinio meno“ parodoje buvo tik 6 žydai. Daugiausiai nacistų dėmesio sulaukė vokiečių ekspresionistų grupės „Tiltas“ nariai. 

Parodos ekspozicija buvo suskirstyta į teminius kambarius: meno, kuriuo įžeidžiama Vokietijos moterų garbė; meno, kurį sukūrė žydai ir komunistai; meno, kuriuo įžeidžiami Vokietijos kariai; šventvagiško meno. Vienas kambarys su abstrakcionistiniais paveikslais buvo pavadintas „pamišimo kambariu“. Parodos buklete buvo rašoma: *„Iš šio siaubo kambarių paveikslų ir piešinių neįmanoma nusakyti, kas dėjosi sergančiame prote tų, kurie laikė teptuką ir pieštuką“*. „Degeneracinio meno“ paroda Miunchene sutraukė apie 1 mln. lankytojų, apie 3 kart daugiau nei „Didžiojo Vokietijos meno“.

## Šaltiniai
*neuegalerie.org 
*BBC News 
*germanhistorydocs.ghi-dc.org
Lošėjų miestas

**Lošėjų miestas** () – 1975 m. Italijoje sukurtas trileris.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Luc Merenda – Liukas Alteris
* Enrico Maria Salerno – „Prezidentas“
* Dayle Haddon – Marija Luiza
* Corrado Pani – Korado

## Turinys

Profesionalus lošėjas Liukas Alteris savo pasirodymu nelegaliame kazino atkreipia į save Prezidentu vadinamo prie vežimėlio prikaustyto nusikaltėlių šulo, organizuojančio lošimus įvairiuose miestuose, dėmesį. Jam pasiūlomas geras atlyginimas ir darbas prie vieno iš stalų su tikslu apšvarinti visus čia besilankančius klientus. Liukui puikiai sekasi, Prezidentas juo patenkintas, tačiau kartą jis kazino pamato dailią moterį Mariją Luizą. Nors jis ir žino, kad tai Prezidento sūnaus Korado mergina, tai judviejų nesulaiko ir Liukas įgyja įtakingą priešą. Prezidentas, niekinantys sūnų dėl šio nesugebėjimo imtis šeimos verslo, konflikte palaiko Liuką, kuris meta Koradui iššūkį žaidžiant kortomis. Pastarasis, norėdamas išvengti pralaimėjimo, įsako savo žmonėms sužaloti Liuko rankas. Tuo metu Prezidentas sumoka Marijai Luizai didelę sumą pinigų, kad ši su Liuku išvažiuotų iš miesto. 

Net ir sužalotas, Liukas laimi partiją ir sugeba pasprukti nuo persekiotojų. Jiedu su  Marija Luiza išvyksta, tuo tarpu Korado nužudo tėvą ir mėgina perimti visą lošimo verslą. Autoritetą mėginant įtvirtinti jėga ir žmogžudystėmis, buvę tėvo kompanionai nusigręžia nuo jo ir imperija pradeda irti.

Praėjus kuriam laikui ir sugijus rankoms, Liukas vėl pradeda lošti ir vieną dieną sulaukia pasiūlymo išmėginti jėgas uždarame žaidime jachtoje, kurį, kaip paaiškėja, organizuoja Korado, vėl susekęs Liuko pėdsakus ir ketinantis galutinai juo atsikratyti. Jis specialiai pralaimi žaidimą ir skuba pas besilaukiančią Mariją Luizą. Jiems bėgant motociklu nuo persekiotojų, moteris sužeidžiama ir netenka kūdikio, tačiau tiek ji, tiek Liukas lieka gyvi...
Kas? (filmas)

**Kas?** () – 1970 m. sukurtas kriminalinis filmas. 

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Romy Schneider – Marina
* Maurice Ronet – Seržas
* Gabriele Tinti – Klodas
* Simone Bach – Dorotė

## Turinys

Filmo pradžioje rodoma besipykstanti pora – Marina ir Klodas, - kurie po to sėda į mašiną. Ši lekia dideliu greičiu, išsuka iš kelio ir nulekia nuo skardžio į jūrą. Moteris spėja iš jos iššokti, o vyras su automobiliu dingsta bangose. Iškviesta policija neranda kūno, tačiau yra įsitikinę, kad šis žuvo.

Grįžusi iš Prancūzijos namo, Marina netrunka susipažinti su Klodo broliu Seržu. Moteris nuolat kažko bijo, jaučiasi stebima ir kankinasi, kaltindama save dėl draugo mirties. Neapsikentęs Seržas, jau tapęs Marinos meilužiu, kartu su ja vyksta į nusikaltimo vietą, kur jis pats mėgina aiškintis brolio mirties aplinkybes. Marina prisipažįsta, kad jų santykius jau seniai buvo ištikusi krizė ir jų nebesiejo ankstesnė aistra. Be to, ji bijo, kad Klodas galėjo likti gyvas. Seržas su nardymo įranga pasiekia nuskendusią mašiną, tačiau kūno neranda, kaip ir policija manydamas, kad jį nunešė srovė.

Vieną vakarą Marinos namuose pasirodo Klodas. Jis papasakoja kokiu būdu išliko gyvas, jiedu vėl susipyksta ir Marina, griebusi peilį, jį nužudo. Kol negrįžo Seržas, ji sudegina savo drabužius, o kūną užkasa namo kieme. Iš policijos grįžęs Seržas pasakoja dalyvavęs kūno atpažinime ir policija dabar policija Marinos nebeįtaria. Jiedu išvyksta atostogų plaukioti jachta, tuo tarpu prasidėję lietūs palaipsniui atidengia negiliai užkastą Klodo kūną. Marinai ir Seržui grįžus, krantinėje jų jau laukia policija...
Raistų liepa

**Raistų liepa** – išskirtinė liepa, valstybinės reikšmės botaninis gamtos paveldo objektas Joniškio rajone, Gaižaičių seniūnijoje, Raistų kaime, buvusioje dvarvietėje, apie 150 m į rytus nuo kelio , vakariniame Švėtės krante. Priklauso Joniškio miškų urėdijos Žagarės girininkijos (166 kv.) teritorijai. Medis paskelbtas valstybės saugomu 2002 m.

Liepa dvikamienė, auga privačioje sodyboje, prie ūkinių pastatų. Išlikusi apsauginė tvorelė, informacinių nuorodų nėra. Šalia šios liepos yra kita įspūdinga liepa, kurios kamieno apimtis virš 3 m. Toje pačioje sodyboje augo saugomas Raistų ąžuolas (sunykęs).

## Duomenys

* Medžio rūšis – mažalapė liepa (*Tilia cordata* Mill.)
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 5,10 m
* Aukštis – 27,5 m
* Amžius – neskelbiama

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Įspūdingi medžiai. Raistų liepa (''akademijosarboristai.lt'')
Aristide Maillol

**Aristidas Majolis** (, 1861 m. gruodžio 8 d., Baniul-siur-Mer – 1944 m. rugsėjo 27 d., ten pat) – XX a. Prancūzijos skulptorius.
## Biografija

Aristidas Majolis gimė 1861 m. gruodžio 8 d. Baniul-siur-Mer miestelyje Prancūzijos pietuose, Pirėnų kalnuose prie sienos su Ispanija. 1881 m. jis persikėlė į Paryžių ir 1885 m. buvo priimtas į Aukštąją dailės mokyklą. Jis mokėsi pas akademinius dailininkus Alexandre Cabanel ir Jean-Léon Gérôme. 1889 m. gegužę A. Majolis Volpini kavinėje susipažino su P. Gogeno kūryba. A. Majolis persiėmė P. Gogeno stilizuoto vaizdavimo maniera (pvz., paveikslas „Panelė Faraill su skrybėle“, 1890). P. Gogeno patarimu A. Majolis tapo susijęs su Paryžiaus „Nabių“ grupe, kurios dailininkai buvo paveikti impresionizmo ir art nouveau dekoratyviųjų elementų. A. Majolis eksponavo su „nabiais“ 1895 ir 1896 m. Pradėjo kurti taikomosios dailės kūrinius, pavyzdžiui, gobelenus. Jis atidarė dirbtuves savo gimtajame miestelyje. Dėl silpstančio regėjimo A. Majolis nebegalėjo intensyviai dirbti tapybos ir dekoravimo srityje, pradėjo kurti terakotines skulptūrėles ir nuo 1901 m. kūrė beveik tik skulptūras. 

A. Majolio skulptūros kūriniai yra monumentalūs, vaizduojantys moteriškas figūras. Skirtingai nuo O. Rodeno tuo metu įtakingos realistinės skulptūros, A. Majolis labiau akcentavo formalias kūnų ypatybes, negu bandė išreikšti psichologines ar emocines būsenas. Jo kūryba labiau turi sąsajų su antikinės Romos ir Graikijos skulptūromis.  1902 m. įvyko pirmoji jo personalinė paroda Ambruazo Volaro galerijoje Paryžiuje. Likusį gyvenimą A. Majolis kūrė beveik vien tik skulptūras, dažniausiai nuogo kūno. 1908 m. lankėsi Graikijoje. 1912 m. jis sukūrė grupę grafikos kūrinių Vergilijaus „Bukolikų“ leidimui iliustruoti ir 1939 m. − Polio Verleno poezijos knygai „Dainos jai“. Po 1910 m. A. Majolis buvo garsus tarptautiniu mastu. Jis turėjo daug užsakymų ir kartodavo skulptūras su menkais pakeitimais. 1934 m. jis sutiko 15 metų Dina Vierny, kuri tapo jo modeliu ir drauge. Ji lydėjo Majolį į gimtąjį Baniul-siur-Mer miestelį, kuriame skulptorius praleido Antrojo pasaulinio karo metus. 1944 m. rugsėjo 27 d. Aristidas Majolis žuvo autoavarijoje. Yra du muziejai, skirti skulptoriui: Paryžiuje ir jo gimtajame Baniul-siur-Mer, kur jis palaidotas. Muziejus valdo Dina Vierny fondas. Daugelį A. Majolio skulptūrų galima apžiūrėti Tiuilri sode prie Karuselės arkos netoli Luvro Paryžiuje.

## Darbų galerija

Vaizdas:L'Hommage à Cézanne by Aristide Maillol (Tuileries) 02.jpg| „Pagarba Sezanui“
Vaizdas:Monument aux morts de Céret.jpg| Žuvusiųjų Pirmajame pasauliniame kare memorialas Serė mieste Prancūzijoje
Vaizdas:WLANL - Artshooter - La Meditérranée.jpg| „Viduržemietė“
Vaizdas:Pomone by Aristide Maillol (Tuileries) 01.jpg| „Pomona“
Vaizdas:Sculpture L-Air Aristide Maillol Georgsplatz Hanover Germany 02.jpg| „Oras“
Vaizdas:Les Trois Grâces by Aristide Maillol, Paris November 2011 004.jpg| „Trys nimfos“


## Šaltiniai

* guggenheim.org/ 
* Encyclopaedia Britannica
Tvaštaras

**Tvaštaras** () – senovės indų dievas sutvėrėjas (demiurgas).

## Vedose

Rigvedoje minimas ~65 kartus. Ten jis įvardijamas kaip turintis dailias, nagingas rankas kuriose laiko kirvį arba peilį. Atharvavedoje Tvaštaras įsivaizduojamas kaip senolis su somos taure rankose. Jis vadinamas „pavidalų kūrėju“ (*rūpakṛt*), „pavidalų valdovu“ (*rūpapati*). Jis sukuria visus regimus pavidalus, juos valdo, keičia, o pats taip pat yra visokių pavidalų, visokeriopas (*[[višvarūpa|viśvarūpa]]*). Vienas iš dažniausiai Rigvedoje minimų Tvaštaro darbų yra tas, kad jis Indrai ištašė vėzdą (vadžrą) bei dangiškus ratus, be to, jis pagamino nuostabų indą somai gerti (Mėnulį). Tvaštaras pagamino Brihaspačiui geležinį ginklą, pasak Atharvavedos, jis sukūrė vyrą ir žmoną, jaunikį ir nuotaką, žvėris, žirgus, jis atneša sėklą, sūnus, gerybes, padeda nėščiosioms.

## Hinduizme

Vėliau Tvaštaro vaizdinys susilieja su Pradžapačiu ir Višvakarmanu. Hinduizme jis laikomas vienuoliktuoju Aditės sūnumi, turėjo žmoną asurę, kuri jam pagimdė trigalvį Višvarūpą ir kumelės pavidalo Saranją. Indra Višvarūpą nudobė, todėl Tvaštaras įsiuto. Jo įsiūtis dar labiau išaugo, kai Indra išgėrė Tvaštaro prižiūrimą somą. Norėdamas atkeršyti Indrai, Tvaštaras iš somos ir ugnies sukūrė pabaisą Vritrą. Kitur minima, kad Tvaštaras sukūręs Agnį ir Brihaspatį, auksines Savitaro rankas, medų.

## Etimologija

Pats dievavardis atsiradęs iš epiteto „tašytojas, (su)tverėjas“ (plg.  „sutvėrėjas“).

## Literatūra
* Вloomfiеld M., *Contributions to the interpretation of the Veda*. III. The marriage of Saranyu, Twastar’s Daughter, „Journal of American Oriental Society“, 1891, v. 15, p. 172–188
* Ammer K., Tvastar, *ein altindischer Schöpfergott*, „Sprache“, 1949, Bd 1, S 68-77,
* Leumann M., *Der indoiranische Bildnergott Twastar*, „Asiatische Studien“, 1954, Bd 8, S. 79-84.

## Šaltiniai
Triloka

**Triloka** ( – 'trys laukai, trys pasauliai') – senovės indų mitologijos kosmologinė sąvoka. Pasaulis regimas kaip sudarytas iš trijų erdvių, laukų (*[[loka]]*): dausų (svarga), žemės (bhūmi) ir požemio (patala). Toks pasaulėvaizdis sutinkamas tiek budistinėje, tiek hinduistinėje mitologijoje, nors šiaip yra archetipinis.

Vedinėje kosmologijoje dažnesnė dvinarė visatos sandara – dangus ir žemė (*[[djausas|dyaus]]-[[Prithivi|pṛthivī]]*), nors sutinkama ir trilypė, kur trečiasis narys yra padangė, orų erdvė (*antarikṣa*).

## Šaltiniai
Maldenių ąžuolas

**Maldenių ąžuolas** – išskirtinis ąžuolas, valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas Joniškio rajone, Skaistgirio seniūnijoje, Joniškio miškų urėdijos Joniškio girininkijos (109 kv.) teritorijoje, Maldenių (Obelynės) miške. 

Ąžuolas pasiekiamas iš Jurdaičių pavažiavus 1,2 km žvyrkeliu  į pietvakarius ir pasukus į kairę (pietryčius), toliau pagal kelio rodyklę pavažiuoti lauko ir miško keliu 700 m. Medis auga supamas miško, šalia pastatytas informacinis stendas. Apsauginėje zonoje želia krūmokšniai (vieta anksčiau buvusi išvalyta nuo augmenijos).

Ąžuolas paskelbtas saugomu 1971 m.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur* L.)
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 5,60 m
* Aukštis – 26,5 m
* Amžius – neskelbiama

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Brahmanda

**Brahmanda** ( – 'Brahmos kiaušinis > visata') – senovės indų kosmologijoje – Brahmos visata, atsiradusi iš kosminio kiaušinio, plūduriavusio pirmykščiuose vandenyse. Brahma auksinio gemalo (hiranjagarbha) pavidalu kiaušinyje praleidęs metus, tada mintimis jį perskėlė perpus ir iš jo išėjo.

Brahmanda plačiausiai aprašyta Brahmanda Puranoje.

## Literatūra
* Kirfel W., 1920. *Die Kosmographie der Inder nach den Quellen dargestellt*, Bonn-Lpz.

## Šaltiniai
Plaukimas laisvu stiliumi

**Laisvas stilius** yra plaukimo varžybų kategorija, apibrėžta FINA taisyklėmis, kuriose dalyvių plaukimo technika praktiškai neribojama. (Kitaip tariant, dalyviai turi **laisvą pasirinkimą** kas liečia plaukimo **stilių**.) Laisvo stiliaus plaukimo rungtyse praktiškai visuomet naudojamas kraulio plaukimo stilius, nes šis plaukimo stilius laikomas greičiausiu. Dėl šios priežasties *laisvas stilius* yra kartais naudojamas kaip sinonimas plaukimui krauliu.

## Varžybos
Plaukimo varžybos vyksta 25 ir 50 m baseinuose ir atviruose vandens telkiniuose.
* 50 m. laisvuoju stiliumi
* 100 m. laisvuoju stiliumi
* 200 m. laisvuoju stiliumi
* 400 m. laisvuoju stiliumi
* 800 m. laisvuoju stiliumi (tik moterims)
* 1500 m. laisvuoju stiliumi (tik vyrams)
* 4 × 100 m. estafetės laisvuoju stiliumi
* 4 × 200 m. estafetės laisvuoju stiliumi

## FINA taisyklės
Žemiau yra pateikiamos oficialių FINA taisyklių vertimas. Šios taisyklės taikomos oficialių plaukimo varžybų metu.

**SW 5.1** Laisvas stilius reiškia, kad renginyje plaukikui leidžiama plaukti bet kuriuo stiliumi, išskyrus plaukiant kompleksiniu būdu arba kombinuotos estafetės metu, Laisvas stilius reiškia bet kokį stilių, išskyrus plaukimą nugara, krūtine ar peteliške.

**SW 5.2** Kuri nors plaukiko kūno dalis turi paliesti sieną kaskart baigiant plaukti atkarpą ir finišo metu.

**SW 5.3** Kuri nors plaukiko kūno dalis turi skirti vandens paviršių visos rungties metu, išskyrus posūkių metu ir ne toliau kaip 15 metrų po starto ir po kiekvieno posūkio plaukikas gali būti visiškai paniręs po vandeniu. Iki to momento, galva turi praskirti vandens paviršių.

## Šaltiniai
Kristupas Zenovičius

**Kristupas Zenovičius (Despot-Zenovičius)** (? – 1717 m. birželio 6 d.) – LDK valstybinis veikėjas, Ašmenos žemės maršalka (1687), Ašmenos seniūnas (1701–1715), Lietuvos didysis raštininkas (1703–1709), Minsko vaivada (1709–1717).

## Biografija
Lietuvos bajorų Zenovičių giminės atstovas, herbo „Deszpot“ savininkas. Naugarduko kašteliono Stanislovo Zenovičiaus (apie 1610–1672) ir Amalijos Elžbietos fon Gerberštein sūnus.

LDK armijos pulkininkas. Nuo 1687 metų minimas kaip Ašmeno žemės maršalka. 1701 metais Kristupas Zenovičius gavo Ašmenos seniūniją. 1703–1709 metais – užėmė Lietuvos didžiojo raštininko pareigybę. 1709 metais Kristupas Zenovičius buvo paskirtas Minsko vaivada.

Antisapieginės opozicijos narys, 1700 metais dalyvavo Valkininkų mūšyje.

## Šeima
Buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona tapo Terezė Kocielytė, Trakų vaivados Mykolo Kazimiero Kocielos sesuo. Antrą kartą vedė Brigitą Švikovską. Vaikai:

* Terezė Zenovičiūtė, Ašmenos vaiskio Karolio Sulistrovskio žmona
* Amelija Zenovičiūtė, Mstslavlio seniūno Aleksndro Valavičiaus, po to Mykolo Chlusevičiaus žmona.

## Literatūra
* В. Насевіч. Зяновіч // Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. Т.1: Абаленскі – Кадэнцыя / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (гал.рэд.) і інш.; Маст. З. Э. Герасімовіч. – Мн.: БелЭн, 2005. −688 с.: іл. С. 661. ISBN 985-11-0315-2 ISBN 985-11-0314-4 (т. 1)

## Nuorodos
* Родославная рода Зеновичей

|-
Stanislovas Zenovičius

**Stanislovas Zenovičius** (apie 1610–1672) – LDK valstybinis veikėjas.

Vilkijos girininkas (1646 m.), Vilkamergės pateisėjas nuo 1653 m. ir pakamaris nuo 1661 m., Naugarduko kaštelionas (nuo 1671 m.).

Pasiuntinys į ATR 1665 metų seimą.

## Biografija
Kilo iš bajorų Zenovičių giminės, herbo „Despot“ savininkas. Vilniaus žemės teisėjo Jurijaus Ivanovičiaus Zenovičiaus ir Anos Pranckevič-Radziminskos sūnus.

## Šeima

Buvo vedęs du kartus: Amaliją Elžbietą fon Gerberštein, o po to Aną Musinaitę.

Turėjo sūnų Kristupą Zenovičių ir Aleksandrą.

## Nuorodos
* Wielka Genealogia Minakowskiego

|-
Beržynės ąžuolas

**Beržynės ąžuolas** – išskirtinis ąžuolas, valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas Joniškio rajone, Skaistgirio seniūnijoje, Joniškio miškų urėdijos Skaistgirio girininkijos (214 kv.) teritorijoje, Beržynės miške, apie 2 km į šiaurės rytus nuo Jurdaičių.

Medis auga 0,65 km į rytus nuo kelio  ties Endriškių kaimu. Pasiekiamas iš Endriškių pietinio pakraščio, nuo kaimo riboženklio einant į rytus per atvirą dirbamą lauką link Beržynės miško. Ąžuolas auga miške, supamas vešlios augmenijos, apie 50 m nuo jo pakraščio. Kelio nuorodų nėra. Prie medžio įrengta informacinė lentelė. 2 m aukštyje šakojasi į du kamienus. Šalia guli žmogaus ūgio kampuotų formų akmuo.

Ąžuolas paskelbtas saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1971 m. birželio 23 d. įsakymu Nr. 140.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur* L.)
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 5,70 m
* Aukštis – 32,5 m
* Amžius – neskelbiama

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Karl Schmidt-Rottluff

**Karlas Šmitas-Rotlufas** (, 1884 m. gruodžio 1 d., Rotlufas – 1976 m. rugpjūčio 9 d., Vakarų Berlynas) – XX a. Vokietijos tapytojas, akvarelistas, grafikas, skulptorius.  Ekspresionizmo meno srovės atstovas. 

## Biografija
Karlas Šmitas gimė 1884 m. gruodžio 1 d. Rotlufo mieste netoli Chemnico Saksonijoje malūnininko šeimoje. 1902 m. jis mokykloje Chemnice susitiko Eriką Hekelį. Jie kartu dalyvavo mokyklos literatūrinių ir meno debatų ratelyje „*Vulkan*“. 1905 m. K. Šmitas pradėjo studijuoti architektūrą Dresdeno politechnikos institute.  Per E. Hekelį susipažino su Fritz Bleyl ir Ernst Ludwig Kirchner. Kartu jie įkūrė dailininkų grupę „Tiltas“ (*Brücke*). Nuo to laiko K. Šmitas prie savo pavardės pridėjo *Rotlufo* praplėtimą pagal gimtąją vietovę. 1906 m. K. Šmitas-Rotlufas galutinai atsidėjo tapybai. Iki 1909 m. jo kūryboje dar jautėsi impresionistinio meno įtaka, 1910 m. jis pradėjo tapyti ekspresionistinius paveikslus. 1910 m. įsikūrė Hamburge. Jo darbus rinko Hamburgo teisininkas Gustav Schiefler, grupę rėmė meno istorikė Rosa Schapire. 1907 − 1912 m. K. Šmitas-Rotlufas vasaras leisdavo Dangaste prie Oldenburgo, kartais su E. Hekeliu. Didelė dalis geriausių jo kūrinių buvo sukurti šiuo periodu vienišoje Šiaurės jūros pakrantėje. Skirtingai nuo kitų grupės draugų ekspresionistų, K. Šmitas-Rotlufas labiau vaizdavo ne miesto, o kaimo peizažų vaizdus.

1911 m. K. Šmitas-Rotlufas persikėlė į Berlyną, susipažino su to meto modernaus meno srovėmis: kubizmu, fovizmu, taip pat, Afrikos primityviuoju menu. Susidraugavo su Lyonel Feininger. 1913 m. grupė „Tiltas“ suiro. Pirmojo pasaulinio karo metu K. Šmitas-Rotlufas tarnavo Rusijoje ir Lietuvoje, kūrė medžio raižinių grafiką ir skulptūrėles. 1918 m. grįžo į Berlyną, vedė Emy Frisch. Po 1920 m. daugiau tapė ir kūrė akvareles. K. Šmitas-Rotlufas keliavo į Italiją, Paryžių, Dalmatiją, Tičiną. 1931 m. tapo  Prūsijos akademijos nariu, bet pasitraukė iš jos 1933 m. atėjus į valdžią nacionalsocialistams. Nacistai apskelbė K. Šmitą-Rotlufą „degeneraciniu menininku“ ir nuo 1936 m. uždraudė eksponuoti, nuo 1941 m. − tapyti. 1943 m. Antrojo pasaulinio karo metu dailininko studija Berlyne buvo subombarduota. K. Šmitas-Rotlufas gyveno Pomeranijoje ir vėliau grįžo į Rotlufą. Po karo buvo reabilituotas Vokietijoje, 1947 m. tapo Dailės akademijos profesoriumi Berlyne. K. Šmitas-Rotlufas mirė 1976 m. rugpjūčio 9 d. Berlyne. Daug jo kūrinių palikimu atiteko „Tilto“ muziejui Berlyne.

## Kūrinių galerijos
* wikiart.org
* K. Šmito-Rotlufo kūriniai Niujorko šiuolaikinio meno muziejaus svetainėje
* artnet.com
* the-athenaeum.org

## Šaltiniai
* bruecke-museum.de 
* Encyclopaedia Britannica
* Teito galerija
Viešosios policijos apsaugos tarnyba

**Viešosios policijos apsaugos tarnyba** – specializuota Lietuvos policijos tarnyba, vykdžiusi komercinės apsaugos funkcijas.

## Istorija

1991 m. įkurta **Apsaugos policijos valdyba prie Viešosios policijos valdybos**, pertvarkius Lietuvos Respublikos vidaus reikalų ministerijos Nežinybinės apsaugos valdybą. 1997 m. valdyba pertvarkyta į **[[Policijos departamentas|Policijos departamento]] Viešosios policijos Apsaugos organizavimo tarnybą**.

2001 m., pertvarkius Viešosios policijos valdybą į Lietuvos viešosios policijos biurą, įkurta atskira **Lietuvos policijos apsaugos organizavimo tarnyba**. 2004 m. tarnyba išskaidyta į atskirus policijos komisariatų Apsaugos skyrius, kurie 2005 m. pertvarkyti į Viešosios policijos apsaugos skyrius.

2008 m. Viešosios policijos apsaugos skyriai vėl sujungti į Viešosios policijos apsaugos tarnybą, o 2010 m. pati tarnyba buvo prijungta prie Lietuvos viešosios policijos rinktinės „Vytis“.

## Komisarai

* Jefimas Lancmanas – 2001–2002 m.
* Andrėjus Stalauskas – 2002–2004 m.
* Jonas Lazarenka – 2008–2010 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos

Tarnybos interneto svetainė
Reibiniškio miško dvikamienis ąžuolas

**Reibiniškio miško dvikamienis ąžuolas** – išskirtinis ąžuolas, valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas Joniškio rajone, Skaistgirio seniūnijoje, Joniškio miškų urėdijos Skaistgirio girininkijos (18 kv.) teritorijoje, Reibiniškių miške. 

Ąžuolas pasiekiamas iš kelio , pasukus pusiaukelėje tarp Skaistgirio ir Jurdaičių  į pietvakarius, į žvyruotą miško kelią. Už 1 km privažiuojama kelių sankirta su prie jos įrengta poilsio aikštele. Čia pastatyta medinė rodyklė „Dvikamienis ąžuolas“.  Paėjus miško taku apie 200 m iki griovio, pasukti apie 30 m į dešinę. Medį sunku pastebėti, nes auga supamas tankaus miško, nėra informacinio stendo, neaptvertas.

Medžio išskirtinė detalė – du jo liemenys, tarp kurių 30 cm ertmė. 2,5 m aukštyje liemenys suauga į vieną kamieną, o aukščiau vėl atsiskiria.  Gamtos paminklu ąžuolas paskelbtas  1960 m., o valstybės saugomiems gamtos paveldo objektams  priskirtas  1987 m.

Nuo „Dvikamienio ąžuolo“ poilsiavietės vykstant tuo pačiu keliu tiesiai, už 2,8 km privažiuojama saugoma Žeimių vinkšna.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur* L.)
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 4,00 m
* Aukštis – 27,8 m
* Amžius – neskelbiama

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras 
* Joniškio miškų urėdija. Lankytinos vietos
Monte Karlo ralis

**Monte Karlo ralis** (originalus pavadinimas *Rallye Automobile Monte Carlo*) – automobilių ralio renginys, vykstantis Monake ir Prancūzijos Rivjeros apylinkėse. Nuo 1973 m. šis ralis yra įtraukiamas į tarptautinių ralio čempionatų kalendorius: Pasaulio ralio čempionatą arba Tarpžemyninio ralio iššūkį (org. Intercontinental Rally Challenge).

Ralio rengimu, nuo pat jo pradžios 1911 m., užsiima organizacija Automobile Club de Monaco.

## Istorija
1909 m. Alexandre Noghes, žymus cigarečių magnatas, tapo prezidentu vietiniame automobilių ir motociklų klube **Sport Automobile Velocipedique Monegasque**. Būtent jam kilo mintis surengti renginį, kada iš skirtingų Europos vietų startavę dalyviai finišuotu Monte Karle.

1911 m. įvyksta pirmasis ralis. Tiksliau tuometis įsivaizdavimas lenktynių. Iš skirtingų miestų turėjo startuoti 23 automobiliai, tačiau galiausiai lenktynes pradėjo 18 automobilių. Jie startavo iš Berlyno, Briuselio, Paryžiaus, Pajūrio Bolonės, Ženevos, Vienos. Nugalėtojas buvo renkamas teisėjų komisijos, kuri vertindama rėmėsi ne sportiniais kriterijais, o dalijo taškus už išvystomą greitį, nuvažiuotą atstumą, vežamus žmones (neskaitant vairuotojo), automobilio eleganciją, komfortą keleiviams, atvykusio į finišą automobilio būklę bei kėbulo švarą. Pirmuoju čempionu pripažintas Turcat-Mery firmos automobilį vairavęs prancūzas Henri Rougier.

1966 m. ralis įėjo į istoriją kaip vienas kontroversiškiausių per visą istoriją. Pirmas keturias vietas užėmusius automobilius, tris Mini Cooper ir vieną Ford Cortina komisija diskvalifikavo už reikalavimų neatitikusias lemputes mašinų žibintuose. Iš viso tų metų etape buvo diskvalifikuoti net 10 ekipažų.

Nuo 1973 m. iki 2008 m. varžybos vykdavo sausio mėnesį ir būdavo Pasaulio ralio čempionato pirmasis sezono ralis.

2009–2011 m. renginys atidarydavo Tarpžemyninio ralio iššūkio sezoną.

Nuo 2012 m. vėl buvo grįžta prie Pasaulio ralio čempionato etapo rengimo.

2023 m. ralį laimėjo prancūzas Sébastien Ogier. Pagal pergales šiame ralyje jis yra rekordininkas, tą padaręs 9 kartus.

## Nugalėtojai

### 1911–1929 m.

### 1930–1949 m.

### 1950–1972 m.

### 1973–1985 m.

### 1986–1999 m.

### 2000–2009 m.

### 2010–2019

### 2020–

*† – Vienas ar keli etapai buvo atšaukti.

## Išnašos
Gizas

**Gizas** () – miestelis Saliamono Salose, nedidelėje Gizo saloje, esančioje į pietvakarius nuo Kolombangaros. Vakarų provincijos administracinis centras ir antra pagal dydį šalies gyvenvietė. Yra laivų prieplauka. Oro uostas yra netolimoje Nusatupės saloje. Vystomas turizmas. Yra viešbučių, motelių, ligoninė, bažnyčia.

## Istorija

1902 m. Gize savo misiją įsteigė metodistai. 2007 m. miestą nusiaubė žemės drebėjimas ir cunamis.
Tulagis

**Tulagis** () – gyvenvietė Saliamono Salose, esanti mažytėje Tulagio saloje, esančioje prie pat pietinių Ngela Sulės krantų, į šiaurę nuo Gvadalkanalio. Centrinės provincijos administracinis centras. Yra prieplauka, žvejybinis uostas. Vystomas turizmas (povandeninis nardymas – apylinkių vandenyse gausu nuskendusių laivų).

## Istorija

1568 m. balandžio 16 d. salą aplankė Alvaro de Mendanjos ekspedicija. 1893 m. Tulagis tapo Britų Saliamono Salų sostine. 1942–1943 m. čia vyko mūšiai tarp JAV ir Japonijos. 1952 m. sostinė perkelta į Honiarą.
Girija (ežeras)

**Girija** – ežeras rytų Lietuvoje, Vilniaus rajone, 6 km į pietryčius nuo Paberžės, vakarinėje  kelio pusėje. Greta pietrytinio kranto stūkso Bernotų piliakalnis, šalia įrengtas Europos parkas, golfo aikštynas. Pietryčiuose iš ežero išteka Girijos upelis (Žalesos intakas). Ežeras pailgos formos, apie 930 m ilgio, iki 220 m pločio, daug kur krantai apaugę nendrėmis, pelkėti, šiaurvakarinį galą supa Girijos III pelkė, prieina Girijos miškas. Altitudė 153,1 m.

Prie ežero įsikūrę Girijos, Bernotų kaimai. Į pietus nuo pietrytinio ežero galo už 0,2 km yra Europos geografinis centras.

## Šaltiniai
Taučiūnų liepa

**Taučiūnų liepa** –  išskirtinė liepa, auganti Joniškio rajone, Skaistgirio seniūnijoje, Taučiūnų kaime. Liepa auga 1,8 km į pietryčius nuo Skaistgirio, 0,5 km į pietvakarius nuo kelių  ir  sankirtos, ties Skaistgirio karjeru, prie medžiais apaugusios sodybvietės. Aplinkui plyti dirbami laukai.

Taučiūnų liepa – valstybinės reikšmės botaninis gamtos paveldo objektas. Medis aptvertas apsaugine tvorele, kelio nuorodų nėra. Liepa paskelbta saugoma Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1987 m. kovo 19 d. įsakymu Nr. 24.

Taučiūnų liepa šiuo metu yra bene vienintelis nykstančio kaimo ženklas, čia gyventojų beveik nebėra, telikę trys vienkiemių sodybos. Prie liepos rengiami buvusio kaimo gyventojų, kraštiečių susitikimai.

## Duomenys

* Medžio rūšis: mažalapė liepa (*Tilia cordata* Mill)
* Aukštis: 19,3 m
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje – 3,20 m
* Amžius: neskelbiama

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Joniškis. Medžiai laukuose (nuotraukos)
Tarptautinis šokio festivalis AURA

**Tarptautinis šokio festivalis AURA** – kasmetinis modernaus ir šiuolaikinio šokio festivalis, rengiamas Kaune. Organizuoja Kauno šokio teatras AURA. Festivalyje pristatomi Lietuvos šokėjai ir šokio meistrai iš užsienio šalių. Festivalio metu taip pat vyksta ir šokio seminarai. Jie skirti  profesionaliems šokėjams ir šokio studentams. Seminarus veda šiuolaikinio šokio mokytojai. Seminaruose nemokamai gali dalyvauti visi festivalio dalyviai. Festivalį globoja Lietuvos kultūros taryba ir Kauno miesto savivaldybė.

## Tikslai
*Supažindinti su šiuolaikinio šokio tendencijomis,  
*suteikti galimybę festivalio dalyviams pasikeisti šokio meno patirtimi ir idėjomis, kviesti priimti naujus kūrybinius iššūkius, 
*plėsti šokio meno suvokimo ribas,
*skatinti tarpkultūrinių mainų plėtrą, 
*prisidėti prie Lietuvos įvaizdžio kūrimo užsienyje, 

## Istorija
1989 m. Teatras AURA surengė pirmąjį modernaus šokio festivalį Lietuvoje. 

2011 m. festivalis buvo pervadintas į Tarptautinį šokio festivalį AURA. 

2013 m. dalyvavo  choreografas iš Benino kilęs choreografas Tchekpo Dan Agbetou kartu su 4 šokėjais iš Dramblio Kaulo Kranto, Senegalo, Nigerijos ir Kongo. Jie parodė Šokio spektaklį „Trys lygiai“.

2014 metais buvo 14 pasirodymų. Šoko choreografai, šokėjai ir trupės iš Belgijos, Italijos, Izraelio, Lenkijos, Meksikos, Pietų Korėjos, Prancūzijos, Švedijos. Taip pat pasirodė ir Kauno šokio teatro „Aura“ bei „Artscenico“ (Vokietija) su savo premjeriniu spektakliu (choreografas Paul Hess). 

## Dalyviai
Festivalyje yra dalyvavę įvairios šokio trupės ir šokėjai. Tarp jų: Johannes Wieland, kompanija „Drift“, Yossi Berg ir Oded Graf šokio teatras, Virpi Pakhinen, Sylvio Dufrayer šokio trupė, Camea šokio tupė, Tami šokio trupė, Marcel Leemann fizinio šokio teatras, Ben J. Riepe trupė, „Manantiales“, teatras „Tranvia“, šokio teatras „Zawirowania“, Karel Vanek, A.lter S.essio, Ferenc Feher, kompanija Thor, Anne Juren & Annie Dorsen, Niv Sheinfeld & Oren Laor, Nadar Rosano, Merav Cohen Reinan, Ofra Idel, Sasha Waltz&Guests ir daugelis kitų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*Festivalis „AURA”
Šokantis Vilnius

**Šokantis Vilnius** – šokio festivalis, organizuojamas Vilniuje. Rengia Vilniaus šokių klubas „Šokiai.lt“ (vadovė Jelena Aleksandravičienė). Dalyviai gali nemokamai pasimokyti pirmųjų šokio žingsnių, susipažinti su žinomais šokių mokytojais, televizijos projektų žvaigždėmis. Mokoma pramoginių šokių ir salsos (poromis), solo latino, pilvo ir moderniojo šokio, zumbos, regetono, „pop-dance“ (šokama po vieną).

## Istorija
2009 metais Šokių klubas „Šokiai.lt-DILEKSA“ paskelbė visuomeninę akciją „Šokantis Vilnius“, kurios metu visą vasario mėnesį sostinės gyventojai buvo kviečiami į nemokamas šokių pamokas. Taip siekta prisidėti prie „Vilnius – Europos kultūros sostinė 2009“ projekto renginių ir paskatinti vilniečius atrasti šokį. Nuo 2009 m. rugpjūčio 28 d. iki rugsėjo 18 dienos kiekvieną penktadienį sostinės gyventojai buvo kviečiami į nemokamas šokių pamokas.

2011 metais Kovo 18 ir 25 dienomis „Forum Palace“ rūmuose 17 ir 20 valandomis klubas „Šokiai.lt“ šeštą kartą organizavo akciją „Šokantis Vilnius“, per kurią visi norintieji kviečiami nemokamai pašokti. Festivalio metu profesionalūs mokytojai mokė šokti trijose Vilniaus vietose. Iš viso įvyko 30 pamokų.

2014 metais „Šokančio Vilniaus“ renginiuose lankytojai galėjo susipažinti su įvairių pasaulio tautų šokių stiliais.

## Šaltiniai
Lietaus žydėjimas

**Lietaus žydėjimas** – tarptautinis jaunimo šokio festivalis, organizuojamas Vilniuje. Rengia Lietuvos vaikų ir jaunimo centras. Organizatorė – LVJC Šiuolaikinių šokių skyriaus vadovė Vilma Smaliukienė.

## Istorija
2004 metais surengtas pirmasis festivalis. Jame dalyvavo jaunimo šokio kolektyvai iš visos Lietuvos.

2008 metais  vyko 5-tasis šokio festivalis „Lietaus žydėjimas“. Jis pasibaigė koncertu "Siemens arenoje“, skirtu Pasaulinei AIDS dienai paminėti, AIDS ir ŽIV ligų prevencijai. Koncerte dalyvavo grupės „Suicide DJ's", „Skamp“, „Bad Taste Cru (DB)“, „Inko Dancers (DB) bei kiti šokių kolektyvai iš Lietuvos. Renginį vedė Marius Jampolskis. 

2011 metais festivalis vyko tris dienas (lapkričio 17–19 d.). Pirmąją festivalio dieną  atrankiniuose turuose pasirodė daugiau nei 60 kolektyvų (per 800 dalyvių) šou ir šiuolaikinio šokio kategorijoje. Šokio kompozicijas vertino Lietuvos ir Europos šokio profesionalai. Tarp jų realybės šou „Kelias į žvaigždes“ choreografas Šarūnas Kirdeikis, breiko grupės "Invisible soul“ lyderis Ženia, LNOBT baleto trupės meno vadovė Tatjana Sedunova, Vilniaus kolegijos Menų fakulteto lektoriai Audronė Damarackienė ir Marius Kraptavičius, klasikinių ir šiuolaikinių šokių grupės „Dzirnas“ (Latvija) vadovas Agris Daņiļevičs, Milano šiuolaikinio šokio klubo „Il Camaleonte“ (Italija) įkūrėja ir choreografė Sara Volota.

2012 metų Lapkričio 30 d. vyko 9-asis jaunimo šiuolaikinių šokių festivalis „Lietaus žydėjimas“. Jame dalyvavo per 500 šokėjų (12–20 metų amžiaus) iš Vilniaus, Nemenčinės, Kauno, Šiaulių, Švenčionių, Alytaus, Panevėžio, Vilkaviškio, Tauragės, Šilutės, Šilalės ir Rygos. Skirtingų kategorijų šokio kompozicijų konkursai tęsėsi visą dieną. Vakare vyko finalinis apdovanojimų renginys.

## Šaltiniai