open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vladas Pryšmantas

**Vladas Pryšmantas** (1895 m. kovo 23 d., Žalimai, Kretingos r. – 1960 m. gegužės 12 d. Vilnius) – teisininkas, istorikas, paveldosaugininkas, muziejininkas.

## Biografija
Užaugo eigulio šeimoje. Studijavo Berlyne ir Kilyje (Vokietija) ekonomiką. 1927-1928 m. Lietuvos universitete Kaune studijavo teisę, tačiau studijų nebaigė. Dirbo Žemės ūkio ministerijoje revizoriumi ir Finansų ministerijoje inspektoriumi. 1934 m. pradžioje paskirtas Švietimo ministerijos Senovės paminklų apsaugos referentūros vadovu, dalyvavo Valstybės archeologijos komisijos posėdžiuose.

1935 m. sausio 7 d. paskirtas Valstybės archeologijos komisijos pirmininku, sujungė ją su referentūra, pagrindine veiklos kryptimi nustatė paminklų registraciją, didelį dėmesį skyrė Lietuvos kultūros paminklų apsaugai. Surengė senovės paminklų apsaugos kursus, kuriuose paskaitas skaitė žymiausi to meto specialistai. Valstybės archeologijos komisiją iš Švietimo ministerijos perkėlė į Vytauto Didžiojo kultūros muziejų. Pradėjo kultūros paminklų inventorizaciją, rengė žvalgomąsias ekspedicijas. Oficialiai Valstybės archeologijos komisija veikė iki 1936 m. pabaigos – Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus įkūrimo. Prie muziejaus liko tik Lietuvos kultūros paminklų apsaugos konservatorius (šias pareigas 1936-1937 m. užėmė V. Pryšmantas), o referentūra buvo panaikinta.

Vėliau V. Pryšmantas dirbo bibliotekose, pokario metais Kretingos kraštotyros muziejaus direktoriumi. Paskutiniaisiais metais Lietuvos istorijos institute tyrinėjo istorinę geografiją.

## Literatūra
Pranas Kulikauskas, Gintautas Zabiela. Lietuvos archeologijos istorija (iki 1945 m.). Vilnius: Diemedis, 1999, p. 184–186, 217, 220, 287.
Mikališkis (Ignalina)

**Mikališkis** – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 3,5 km į pietryčius Linkmenų, Labakaršio (Prūdo) ežero pakrantėje.

## Etimologija
Pavadinimas kildinamas iš vardo *Mi̇̀kalas* (= , ).

## Istorija
Lenkmečiu Michališkės pateko į Švenčionių apskrities Kaltanėnų valsčių.

LTSR laikais buvo Linkmenų apylinkėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Mikališkis (Panevėžys)

**Mikališkis** – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Jotainių.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Mikalojiškiai

**Mikalojiškiai** – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 5 km nuo Suvainiškio.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Mikališkė

**Mikališkė** – kaimas Lazdijų rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurę nuo Kapčiamiesčio, į rytus nuo Veisiejo ežero. Kaime telkšo mažas Ežerėlis.

## Etimologija
Pavadinimas kildinamas iš asmenvardžio *Mi̇̀kalas* (plg. dar , ).

## Gyventojai

## Šaltiniai
Mikantonys

**Mikantonys** – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 6 km į rytus nuo Šalčininkų, prie kelio , šalia Visinčios aukštupio ir Velniaraisčio miško. Atsišakoja kelias į Sakalinę.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Mikėnai (Utena)

**Mikėnai** – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Užpalių.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Mikiškiai

**Mikiškiai** – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Skapiškio, prie kelio . 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Mikytai (Skuodas)

**Mikytai** – kaimas Skuodo rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Šliktinės. Rytinė kaimo dalis yra Plungės rajone. Šatos dešiniajame krante yra Mikytų piliakalnis.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Miklausė

**Miklausė** – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Būdviečio.

## Etimologija

Miklausė – asmenvardinis vietovardis, kildinamas iš asmenvardžių *Miklausas, Miklauzas, Mikliauzas*.

## Istorija

XIX a. buvo kaimas ir palivarkas Suvalkų apskrities Mockavos valsčiuje, priklausė Punsko parapijai.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Miknaičiai (Kudirkos Naumiestis)

**Miknaičiai** – kaimas Šakių rajono savivaldybėje, 2 km nuo Kudirkos Naumiesčio, šalia  ir  kelių sankirtos.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Jonas Dielininkaitis (1850–1926), Lietuvos ir Lenkijos gydytojas, homeopatas, aušrininkas, Lietuvių mokslo draugijos narys.

## Šaltiniai
Mikašiūnai

**Mikašiūnai** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km nuo Rūdninkų, prie Papio ežero ir kelio . Per kaimą teka Vokės atšaka.

Vienoje gatvės pusėje yra senasis kaimas su šalia esančiais kanalais ir tvenkiniais. Kitoje yra sodai, pradėti statyti 1995 m.

## Istorija

## Gyventojai

## Šaltiniai
Miknakiemis

**Miknakiemis** – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Pabarės, paraistėje. Praeina Pabarės–Balandžių keliukas.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Mikniškiai (Kupiškis)

**Mikniškiai** – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 7 km nuo Skapiškio.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Benaičių senosios kapinės

**Benaičių kaimo senosios kapinės**, vadinamas *Senkapiais*, *Kapeliais*, *Maro kapeliais*, *Markapiais* (kultūros vertybė: unikalus kodas - 24197; senas registro kodas L531) – kapinės Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Benaičių kaimo šiaurinėje dalyje (Darbėnų seniūnija), miške. 

## Kapinės
Ovalo plano, įrengtos smėlingoje pakilumoje, apjuostos iš palaidų lauko akmenų sukrauta tvora. Kapinėse stovi keletas medinių ir betoninis kryžius.

### Istorija
Įrengtos XVI a. kaimo ganyklų šiauriniame pakraštyje, senojo kelio į Naująją Įpiltį kairėje pusėje. Veikė iki  XIX a. Daug Benaičių kaimo gyventojų jose atgulė maro, šiltinės ir kitų užkrečiamųjų ligų epidemijų metais, todėl nuo seno kapinės vadinamos *Maro kapeliais*, *Markapiais*. Seniau kapinėse kaimo gyventojai rinkdavosi gegužinių pamaldų metu, melsdavosi už mirusiuosius, giedodavo giesmes. 

Nuo 1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L531).

### Tyrimai
1959 m. žvalgė Kretingos kraštotyros muziejaus vyr. mokslinis bendradarbis Juozas Mickevičius. 1974-1976 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – TSRS žemės ūkio ministerijos žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų institutas. 1995 m. žvalgė Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), o teritorijos ribas nustatė Valstybinio žemėtvarkos instituto specialistai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Kultūros vertybių registras
Tuilaepa Aiono Sailele Malielegaoi

**Tuilaepa Aiono Sailele Malielegaoi** (g. 1945 m. balandžio 14 d.) – Samoa politikas, nuo 1998 m. šalies ministras pirmininkas.

## Biografija
Malielegaoi baigė ekonomikos mokslus Naujojoje Zelandijoje Oklando universitete. Dirbo Europos ekonomikos bendrijoje ir PricewaterhouseCoopers tinkle iki 1980 m., kai buvo išrinktas į šalies parlamentą. 1998 m. šrinktas į šalies ministro pirmininko postą.

2007 m. pietų Ramiojo vandenyno šalių žaidynėse politikas atstovavo savo šaliai šaudymo iš lanko rungtyje. Tokiu būdu jis tapo pirmuoju išrinktu politiku, kuris atstovavo savo šalį oficialiose sporto žaidynėse. 10-ąją žaidynių dieną Malielegaoi komandinėje rungtyje pelnė sidabro medalį.

## Šaltiniai
Dešte Keviras

**Dešte Keviras** (, arba **Didžioji Druskingoji dykuma**) – dykuma Irane, Irano kalnyno šiaurinėje dalyje, į pietus nuo Elburso kalnų. Driekiasi iš rytų į vakarus apie 500 km, didžiausias plotis apie 250 km. Paviršius gausiai išraižytas nenuotakiomis lėkštomis daubomis, kuriose plyti druskopelkės, takyrai, druskožemiai. Daubų dugno absoliutus aukštis 600–800 m. Daubas tarpusavyje skiria neaukšti siauri kalvagūbriai.

Dešte Keviro dykuma labai skurdi, praktiškai be augmenijos. Tik slėniuose, kalvų viršūnėse pasitaiko krūmokšnių, pelynų. Vasarą druskožemius dengia druskos pluta, po ja slūgso smėlingas dumblas. Per liūtis susidaro purvo ežerai. Pietinėje dalyje (vad. Rige Džene) yra smėlynų, o šiauriniame pakraštyje – didelių oazių. Klimatas subtropinis, labai sausas. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra 0-5&nbsp;°C, liepos iki 30&nbsp;°C. Per metus iškrenta mažiau nei 100 mm kritulių.

Vakarinėje dykumos dalyje įsteigtas Keviro nacionalinis parkas (plotas apie 7000 km²) ir biosferos rezervatas. Šiaurine dalimi eina Teherano-Mašhado geležinkelis ir plentas.

## Šaltiniai
Dešte Lutas

**Dešte Lutas** () – druskinga dykuma rytų Irane, Irano kalnyne. Užima apie 80 000 km² plotą, ilgis apie 550 km, didžiausias plotis 200 km. Šiaurėje palaipsniui pereina į Dešte Keviro dykumą. Būdingas aukštis 500–800 m. Paviršius gausiai išraižytas lėkštomis nenuotakiomis daubomis (aukštis 200–250 m), kuriose plyti druskožemiai ir takyrai. Šiaurėje yra 1000–2000 m aukščio kalnagūbrių (aukštis iki 2992 m, Naibando k.). Šiaurėje vyrauja akmeningoji ir skaldingoji dykuma, pietvakariuose – hamada, joje yra jardangų, Namakzaro druskopelkė. Pietuose ir rytuose driekiasi barchanai, įvairios kopos, santykinis aukštis iki 200 m (vienos aukščiausių pasaulyje).

Klimatas subtropinis, labai sausas. Sausio mėnesio vidutinė temperatūra 5-10 °C, liepos 28-30 °C. 2004–2005 m. NASA išmatuota Dešte Luto paviršiaus temperatūra siekė 70,7 °C. Per metus iškrenta apie 100 mm kritulių.

Oazių nedaug. Pietiniu Dešte Luto pakraščiu eina Teherano-Zahedano automobilių kelias.

## Šaltiniai
Prancūzijos kolegija

**Prancūzijos kolegija** () – Prancūzijos aukštojo mokslo ir mokslinių tyrimų įstaiga Paryžiuje, Lotynų kvartalas, *place Marcelin-Berthelot 11*. Pavaldi Nacionalinio švietimo ministerijai, išlaikoma valstybės. 

## Istorija
Prancūzijos karalius Pranciškus I 1530 m. Paryžiuje įkūrė Karališkųjų lektorių kolegiją (*Collège des lecteurs royaux*), nuo 1534 m. – Trijų kalbų kolegija (*Collège des trois langues*), nuo 1545 m. – Karališkoji kolegija (*Collège royal*), nuo 1870 m. Prancūzijos kolegija.

## Struktūra
Prancūzijos kolegijoje yra 52 katedros, apie 5000 klausytojų (2002 m.). Kasmet organizuoja paskaitų ciklus, susijusius su Kolegijos dėstytojų mokslo darbais. Pastovių studijų planų ir programų nėra. Prancūzijos kolegijos klausytojai nelaiko egzaminų, jiems neišduodami diplomai, nesuteikiami mokslo laipsniai. Paskaitų lankymas laisvas. Prancūzijos kolegijai priklauso įvairios laboratorijos ir institutai. Yra archyvas, įkurtas 1674 m., 12 bibliotekų. Leidžia metraštį „Annuaire“. 

## Šaltiniai
René Leriche

**Renė Lerišas** (, 1879 m. spalio 12 d. Roanas, Luaros departamentas – 1955 m. gruodžio 28 d. Kasis, Ronos delta) – prancūzų chirurgas, daktaras.

## Biografija
1902 m. baigęs Liono universitetą 1906–1924 m. dirbo Chirurgijos klinikoje Lione. 1924–1931 m. Strasbūro, 1931–1937 m. – Liono universiteto, 1937–1939 m. Prancūzijos kolegijos Paryžiuje dėstytojas; 1924 m. profesorius. 1945–1954 m. dirbo Amerikiečių ligoninėje Paryžiuje.

Nuo 1945 m. Prancūzijos mokslų akademijos narys.

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų pagrindinė sritis – skausmo mechanizmai ir gydymas, autonominės nervų sistemos, kraujagyslių chirurgija. Aprašė vadinamojo Lerišo sindromo – apatinių galūnių, tarpvietės, dubens organų kraujotakos sutrikimą, kuris jauniems vyrams reiškiasi pasikartojančiu šlubumu, kojų silpnumu, atšalimu, tarpvietės skausmais, impotencija – chirurginį gydymą. Sukūrė arterijų kraujotakos gerinimo operaciją – simpatektomiją. 

## Bibliografija
* Lūžių gydymas karo sąlygomis / *Traitement des fractures de guerre*, 1916–17]] m.,
* Chirurginė patologinė fiziologija / *Physiologie pathologique chirurgicale*, su A. Polikardu, 1929 m.,
* Skausmo chirurgija / *La Chirurgie de la douleur* 1937 m.

## Šaltiniai
Charles van Lerberghe

**Šarlis van Lerbergas** (, 1861 m. vasario 10 d. Ledebergas prie Gento – 1907 m. spalio 26 d. Briuselis) – Belgijos rašytojas, filosofijos daktaras. Rašė prancūzų kalba.

## Biografija
1879–1882 m. Gento ir 1889–1894 m. Briuselio universitetuose studijavo klasikinę filologiją, filosofiją. Bendravo su M. Meterlinku. Nuo 1886 m. bendradarbiavo literatūriniuose leidiniuose, žurnaluose „La Jeune Belgique“, „Vers et prose“ ir kt. 1898–1904 m. keliavo po Prancūziją, Angliją, Italiją, Vokietiją.

## Kūryba
Sukūrė poezijos, dramų, satyros komedijoje „Panas“ pašiepiamas veidmainiškumas, dogmatiškumas, formali moralė. Išvertė „Giesmių giesmės“ knygą. Kūrybos svarbiausia tema – žmogaus vidinis pasaulis. Poezijai būdingas sentimentalumas, estetizmo poetika, yra simbolizmo bruožų, reiškiamos panteizmo idėjos, neigiama miesto civilizacija; eilėraščiai sklandžios formos; yra fantastikos, mistikos elementų. 

## Bibliografija
* Blykstelėjimai / *Entrevisions*, eilėraščių rinkinys, 1898 m.,
* Ievos giesmė / *La Chanson d'Ève *, 1904 m.
* Pėdsekiai / *Les Flaireurs*, 1889 m., vienveiksmė pjesė proza, pastatyta 1892 m.
* Panas / *Pan*, 1906 m., satyros komedija, pastatyta 1906 m.
* Stebuklingi princo Senti ir jo tarno Saturno nuotykiai (*Les Aventures merveilleuses du prince Chyntie et de son serviteur Saturne*, satyros romanas, 1906 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Biografija
Lerna

**Lerna** () – senovės gyvenvietė Graikijoje, Peloponeso pusiasalio rytinėje pakrantėje, Argolidės nomas, netoli Argo miesto. 

## Istorija
Pasak graikų mitų, čia buvusi Lernos hidros, kurią užmušė Heraklis, buveinė; ji saugojusi įėjimą į požeminį pasaulį. 1952–1958 m. Lerną tyrinėjo JAV archeologas Džonas L. Kaskis. Nustatyta, kad Lernoje su pertrauka gyventa nuo 5 tūkstantmečio pr. m. e. iki XIII a. pr. m. e. vidurio; 2500–2200 m. pr. m. e. Lerna klestėjo. Išliko vienas didžiausių Graikijos ikiistorinių pilkapių. 

3 tūkstantmečio pr. m. e. pirmoje pusėje Lerna buvo įtvirtinta. Rasta ankstyvojo ir vidurinio bronzos amžiaus dviaukščių pastatų, ankstyvajai Egėjo civilizacijai būdingų gynybinių sienų su **U** raidės formos bokštais; vienas garsiausių šio laikotarpio išlikusių paminklų – vad. „Čerpių namas“, taip pavadintas dėl daugybės rastų, manoma, seniausių žinomų čerpių duženų. Vėliau Lerna buvo sugriauta ir apleista. Vėl apgyventa 1800 m. pr. m. e. Apie 1250 m. pr. m. e. iš Lernos gyventojai pasitraukė. 

Lerna – archeologinis parkas. Senovėje čia buvo ežeras ir gausu šaltinių. Ežerą nuo jūros skyrė kopos, vėliau jis virto pelke ir vietovė tapo maliarijos šaltiniu; XIX a. ji numelioruota. 

## Šaltiniai
Pinsko kunigaikštystė

**Pinsko kunigaikštystė** – XII a. – XVI a. Rusios kunigaikštystė Pripetės aukštupyje, dab. Baltarusijos pietvakariuose (Bresto sritis). Sostinė Pinskas.

## Istorija
Iki XII a. pabaigos kunigaikštystė vystėsi kaip Turovo-Pinsko žemės dalis. Ji pirmą kartą suformuota XII a. pabaigoje, kuomet Turovo Jurijus Jaroslavičius ją kaip dalinę kunigaikštystę davė valdyti savo sūnui.

1204 m. Ipatijaus metraštis mini Pinsko kunigaikštį Vladimirą, 1228 m. – Rostislavą, kuris kariavo su Danilu Haličiečiu dėl Čartorijsko vietovės. 1247 m. minimas kunigaikštis Michailas, o 1262 m. Teodoras, Demidas ir Jurijus Vladimirovičiai.

Nuo maždaug 1320 m. Pinskas atiteko LDK, ir Gediminas jame paskyrė savo sūnų Narimantui. Vėliau čia valdė šio sūnūs Michailas, Vasilijus ir Jurijus, dar vėliau – Žygimantas Kęstutaitis. Tuo metu kunigaikštystė sudarė dalį Trakų vaivadijos.

1471 m. sulig Marija Olelkaite, Pinskas tapo Olelkaičių valda. 1521 m. Žygimantas Senasis kunigaikštystę perdavė valdyti žmonai Bonai Sforcai, kuri ją pavertė seniūnija.

## Kunigaikščiai
Pinską valdė Riurikovičių Turovo atšakos atšaka, kurios pradininkas buvo Jaroslavas Jurjevičius:
* Jaroslavas Jurjevičius (apie 1184)
* Vladimiras Glebovičius (apie 1228)
* Rostislavas Vladimirovičius (apie 1242)
* Teodoras Vladimirovičius (apie 1262)
* Jeržis Vladimirovičius (apie 1292)
* Demidas Vladimirovičius (1292)
* Jaroslavas Jurjevičius (nuo 1292)
* Jeržis Dmitrjevičius
* Gediminas (nuo 1320)
* Narimantas (1340–1348)
* Mikalojus Narimantaitis (1348-?)
* Vasilijus Michailovičius (Narimantaitis) (XIV a.)
* Jeržis Vasiljevičius (Narimantaitis) (prieš 1398- po 1410)
* Jeržis Semenovičius (prieš 1440-po 1471)
* Marija Olelkaitė (1471–1501)
* Vasilijus Olelkaitis (1480–1495)
* Teodoras Ivanovičius Jaroslavičius (1501–1521)
Istachras

**Istachras** () – senovinis miestas, buvęs vietoje, kuri dabar yra pietiniame Irane, Farso provincijoje, 5 km į šiaurę nuo Persepolio. Istachras Achemenidų Persijoje buvo klestintis miestas.

## Istorija
Pradžioje Istachras buvo Achemenidų miestas. Jis buvo svarbus ne tik dėl to, kad buvo netoli Persepolio, bet ir dėl to, kad buvo vakariniame senovinio karavanų kelio, ėjusio nuo Indo slėnio per Kandaharą ir Sistaną į Persiją, gale.

Istachras valdant Ardaširui I trumpam buvo tapęs Sasanidų Persijos sostine. Po to sostinė persikėlė į Ktesifoną.
Sasanidų laikais valstybės iždas, vadintas *ganj ī šāhīgān*, sakoma, buvo Istachre.

659 m. kalifas Ali pasiuntė *Ziyad ibn Abi Sufyan* numalšinti persų sukilimą Istachre. Zijadas tai atliko ir liko valdytoju.

Šiandien Istachras yra tik archeologinė miestavietė.

## Išnašos
Kašučių senovės gyvenvietė

**Kašučių senovės gyvenvietė**, kitaip *Dubašių senovės gyvenvietė* (saugotinas kultūros paveldo objektas) – senovės gyvenvietė Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, 1,5 km į šiaurės vakarus nuo tilto per Akmenos upę Dubašių (Darbėnų seniūnija) kaime, Akmenos dešiniajame krante.

## Tyrimai
1988 m. atrado ir tyrinėjo Ignas Jablonskis, kuris 48 m² plote aptiko I-II a. pastatų pėdsakus su židiniais.

## Literatūra
Julius Kanarskas. Archeologiniai Igno Jablonskio tyrinėjimai. Kretinga, 2001, p. 21.
Ganzakas

**Ganzakas** () – senovinis Achemenidų miestas dabartiniame šiaurės rytų Irane. Miestas buvo piečiau Urmijos ežero. Atropatas buvo pasirinkęs Ganzaką savo valstybės sostine. 

Pradinis jo vardas buvo medų kilmės, o vėliau asimiliuotas į persų kalbą. 

Tiksli miesto vieta, pagal Minorskį, *Schippmann* ir *Boyce*, yra netoli *Laylān* Miandoabo lygumoje. 
Anksčiau manyta, kad Ganzakas yra *Takht-e Suleiman*, ši klaidinga nuominė buvo pagrįsta klaidingais Bizantijos šaltiniais

622 m. Heraklėjo kariuomenė nusiaubė Ganzaką, ugnies šventykla ir *Adur Gushnasp* šventovė buvo sugriautos.

## Nuorodos
Slucko-Kapyliaus kunigaikštystė

**Slucko-Kapyliaus kunigaikštystė** (arba ***Slucko kunigaikštystė***) – XII a. – XVI a. Rusios dalinė kunigaikštystė dab. Baltarusijos pietvakariuose, kurios teritorija driekėsi nuo Nemuno iki Pripetės. Sostinės buvo Sluckas ir Kapylius.

## Istorija
Iki XII a. pabaigos kunigaikštystė vystėsi kaip Turovo-Pinsko žemės dalis. Ji pirmą kartą suformuota XII a. viduryje, kuomet Dmitrijus Dolgorukis atrėžė ją nuo Turovo ir atidavė valdyti Sviatopolkui iš Černigovo kunigaikštystės. 1160–1162, kuomet Turove viešpatavo Monomachai, kunigaikštystę valdė Vladimiras Mstislavičius, Monomacho anūkas.

Vėliau kunigaikštystę susigrąžino Turovo kunigaikštis Jurijus Jaroslavičius, kurio palikuonys suformavo vietinę dinastiją. Paskutinis Slucko kunigaikštis buvo Jurijus, minimas 1387 m.

XIII a. kunigaikštystė atiteko Haličui-Voluinei, o apie 1320 m. – LDK. Tačiau, skirtingai nei netolimame Pinske, čia išlaikyta vietinė Riurikaičių dinastija, neįsitvirtino Gediminaičiai. Tik 1395 m., kuomet Vytautas atėmė Kijevą iš Vladimiro, kaip kompensaciją jį paskyrė Slucko kunigaikščiu, taip pabaigdamas Riurikaičių valdžią.

Sulig Vladimiru kunigaikštystėje įsigalėjo jo palikuonys Olelkaičiai, dar vadinami Sluckiais. Jie valdė iki pat 1612 m., kai mirė paskutinioji Olelkaičių atstovė Sofija. Jos beveik 30 metų jaunesnis vyras buvo Janušas Radvila, kuris paveldėjo iš Olelkovičių visą kunigaikštystę, paversdamas ją dar viena Radvilų valda. Radvilos viešpatavo kunigaikštystėje iki pat ATR žlugimo XVIII a. pab.

Sluckas-Kapylius buvo paskutinioji LDK sudėtyje išlikusi dalinė kunigaikštystė, panaikinta tik 1791 m. 1507 m. ji buvo priskirta Naugarduko vaivadijai, sudarė vieną iš keturių jos dalių, tačiau nepaversta pavietu. Ji taip pat išsaugojo sudėtingą feodalinę valdymo struktūrą. 1791 m. ji buvo reformuota į Slučerecko pavietą. 1793 m. pavietas atiteko Rusijos imperijai.

## Kunigaikščiai
Iki XIV a. Slucką valdė Riurikovičių Turovo atšakos atšaka:
* Jaroslavas Iziaslavičius? (apie 1148)
* Sviatoslavas Olgovičius (1148–1162
* Vladimiras Mstislavičius (1162–1164), Monomacho atšaka
* *Tolesnė seka nežinoma*
* Jurijus (apie 1387), paskutinis žinomas Riurikaičių atstovas
* Vladimiras Algirdaitis (1395–1398)
* Olelkaičiai:
** Aleksandras Olelka (1398–1454)
** Mykolas Olelkaitis (1454–1470/1481), nubaustas mirties bausme už sukilimą
** Simonas Olelkaitis (1481–1505)
** Jurijus Olelkaitis (1505–1542), 1507 įjungta į Naugarduko vaivadiją
** Simonas II Olelkaitis (1542–1560)
** Jurijus II Olelkaitis (1560–1572), padalino kunigaikštystę trims sūnums
** Jurijus III Olelkaitis (1572–1586)
** Jonas Simonas Olelkaitis (1572–1591)
** Aleksandras Olelkaitis (1572–1592)
** Sofija Olelkaitė (1586–1612), ištekėjo už Jonušo Radvilos
* Radvilos (iki 1832)
Dubašių senovės žemdirbystės vieta

**Dubašių senovės žemdirbystės vieta** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas 12303; senas registro kodas A1816; senas istorijos ir kultūros paminklo sąrašo Nr. IP2457A) – senovės žemdirbystės vieta Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, 1,3 km į šiaurės vakarus nuo tilto per Akmenos upę Dubašių kaime (Darbėnų seniūnija), Barkelių miške, Akmenos dešiniajame krante, prie Kašučių ežero. 

## Senovės žemdirbystės vieta

Barkelių miško pietrytiniame pakraštyje išliko per 11 akmenų pylimų ir 70 krūsnių. Pylimai tiesūs, 11-68 m ilgio, 2-4 m pločio, 15-30 cm aukščio, jungdamiesi sudaro aptvarus. Krūsnių skersmuo 2-3 m, aukštis 20-30 cm. Keletas krūsnių 4 m skersmens, 35-40 cm aukščio. Dalis jų apardyta išrenkant stambesnius akmenis.

0,2 km į pietvakarius yra Kašučių senovės gyvenvietė, 0,57 km - Kašučių senovės žemdirbystės vieta, 0,3 km į pietus – Kašučių kapinynas, už kurio buvo apeiginis akmuo su dubeniu.

## Tyrimai
1981 m. išaiškino Ignas Jablonskis. 1992 m. žvalgė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas). 2001 - 2002 m. tyrinėjo Vilniaus, Tartu (Estija) universitetų ir Kretingos muziejaus archeologinė ekspedicija (lauko tyrimų vadovas Julius Kanarskas, moksliniai tyrimų vadovai Valteris Langas, Algimantas Merkevičius). 1992 m. kartografavo Valstybinis žemėtvarkos institutas, 2003 m. – Kultūros paveldo centras. 

1993 m. įrašyta į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 2004 m. registruota (kultūros vertybių registras|nekilnojamųjų kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše, 2005 m. pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.

## Šaltiniai
Alain-René Lesage

**Alenas Renė Lesažas** (, 1668 m. gegužės 8 d. Sarzo, Morbijanas – 1747 m. lapkričio 17 d. Bulognė prie jūros) – Prancūzijos rašytojas, dramaturgas.

## Biografija
Mokėsi jėzuitų gimnazijoje Vanese (Bretanė), vėliau studijavo teisę Paryžiuje.

## Kūryba
Kūrybą pradėjo ispanų dramų vertimais ir perdirbiniais. Išgarsėjo komedijomis „Krispenas – savo pono varžovas“ (*Crispin rival de son maître*, 1707 m.), „Tiurkarė“ (*Turcaret*, 1709 m.), „Tontina“ (*La Tontine* 1732 m.). Romanuose sekė ispanų pikareskinio romano tradicija. Parašė 95 pjeses vadinamajam mugės teatrui, vodevilių, komiškų operų. A vaizdavo gyvenamojo meto visuomenės sluoksnius, sukūrė naują herojų – sumanų plebėją, kovojantį už savo teises, reiškė trečiojo luomo ideologiją. Kūrybai būdinga satyra, įsimintini komiški personažai. 

## Bibliografija
* Šlubas velnias / *Le Diable boiteux* 1707 m., lietuvių kalba 1961 m., filmas 1909 m., režisierius L. Magi,
* Žilio Blaso Santiljaniečio istorija / *L'Histoire de Gil Blas de Santillane*, kn. 1–6 1715 m., kn. 7–9 1724 m., kn. 10–12 1735 m., filmas 1956 m., režisieriai R. Žolive, R. Muliozas Suė),
* Giuzmano d’Alfarašo istorija / *L'Histoire de Guzman d'Alfarache*, 1732 m.,
* Salamankos bakalauras / *Le Bachelier de Salamanque*, 1734 m.,
* Rastas lagaminas / *La Valise trouvėe*, 1740 m.

## Šaltiniai
Dalinė kunigaikštystė

**Dalinė kunigaikštystė** (, ) – XII–XVI a. Kijevo Rusioje ir vakarų slavų kraštuose paplitęs politinis-administracinis vienetas, kurio tradicijos vėliau perimtos ir LDK.

Dalinės kunigaikštystės formavosi Kijevo Rusioje, ir iš pradžių atliko administracinių vienetų funkciją, kuomet valstybės teritorija buvo skaidoma, o į atskiras dalis buvo skiriami valdytojai. Jie visą laiką priklausydavo Didžiojo kunigaikščio šeimai, ir dažniausiai buvo skiriami kunigaikščio vaikai, kurie paveldėdavo tas dalis.

Nominaliai kunigaikštystės pripažindavo pagrindinio kunigaikščio valdžią (iš pradžių tai buvo Kijevo kunigaikštis, o vėliau – atskirų Rusios žemių kunigaikščiai), tačiau iš tiesų jos turėjo savo pinigus, institucijas, valdžią, ir buvo beveik nepriklausomomos valstybės. Per istoriją nuolat reiškėsi kunigaikštysčių smulkėjimo tendencija: dalinės kunigaikštystės ilgainiui įgydavo savo dalines kunigaikštystes.

Dalinių kunigaikštysčių tradicija buvo perimta LDK, kuri įjungė Rusios žemes šiuo pagrindu. Tiek mirus Gediminui, tiek Algirdui, vyko valstybės dalinimas jų palikuonims. Nuo XV a. LDK dalines kunigaikštystes imta masiškai naikinti, verčiant jas pavietais ir vaivadijomis. Tačiau vienintelė dalinė kunigaikštystė išliko iki XVIII a. pabaigos. Tai buvo Slucko kunigaikštystė.

Panašiai dalines kunigaikštystes naikino ir Maskvos didžioji kunigaikštystė, vykdydama centralizacijos politiką. Čia paskutinė dalinė kunigaikštystė – Ugličiaus – panaikinta 1591 m.
Veniaminas Smechovas

**Veniaminas Borisovičius Smechovas** (; g. 1940 m. rugpjūčio 10 d. Maskvoje) – Rusijos teatro ir kino aktorius, režisierius ir rašytojas, Rusijos liaudies artistas.

Suvaidino kaip Atą filme „D’Artanjanas ir trys muškietininkai“ ir jo tęsiniuose. 1964–1984 m. vaidino Tagankos teatre (Maskva). Suvaidino nemažai vaidmenų, tarp jų Volandą iš „Meistro ir Margaritos“.

## Šeima
* Tėvai: Borisas Moisejevičius Smechovas (ekonomistas, profesorius) ir Marija Lvovna Smechova (gydytoja-teraupeutė, mirė 1996 m.).
* Tėvo brolis: žinomas knygų iliustratorius Levas Moisejevičius Smechovas (1908–1978).
* Žmona: Galina Aksionova (antra), Ala Smechova (pirma).
* Dukros (abi su Ala Smechova): Jelena Smechova (rašytoja) ir Alika Smechova (aktorė, dainininke).
* Anūkai: Leonidas Smechovas (Jelenos sūnus), Artiomas ir Makaras (Alikos sūnūs).

## Nuorodos
* Apie V. Smechovą: О Вениамине Смехове
* Neoficiali aktoriaus svetainė: Неофициальный сайт актёра 
* Interviu su V. Smechovu: Интервью с В. Смеховым
Jan Hendrik Leopold

**Janas Hendrikas Leopoldas** (, 1865 m. gegužės 11 d. Hertogenbošas – 1925 m. birželio 21 d. Roterdamas) – olandų poetas simbolistas.

## Biografija
Studijavo klasikinę literatūrą Leideno universitete. 1892 m. daktaras. 1891–1924 m. dirbo mokytoju Erazmo gimnazijoje Roterdame.

## Kūryba
Idealų eilėraštį suprato kaip savarankišką esatį, nurodančią tik pačią save ir tai, kas nepasakoma. Jo poezija dėl kraštutinio jausmingumo ypač individuali, joje reiškiamas priverstinės ir lemtingos vienatvės tragiškumas. Ankstyvojoje kūryboje vyrauja skundo motyvas, vėliau ryškesnis ryžtas, greta grynosios lyrikos labiau žymus epinis vaizdavimas, kuriamas bendresnis mirtingojo žmogaus likimo paveikslas. Dažniausiai liūdnoje jo poezijoje esama žaismingumo, humoro ir pakylėtumo. Ryški filosofo B. Spinozos įtaka. 

## Bibliografija

* *Studia Peerlkampiana*, 1892 m.
* *Ad Spinozae opera posthuma*, 1902 m.
* *Stoïsche wijsheid*, 1904 m.
* *M. Antonius Imperator*, 1908 m.
* *Uit den tuin van Epicurus*, 1910 m.
* Eilės / *Verzen*, 1912 m.
* *Cheops*, 1916 m.
* *Oostersch*, 1924 m.
* *Verzen II*, 1926 m.
* Rinktiniai raštai / *Verzameld werk*, 1935 m.

## Šaltiniai
Frédéric Le Play

**Frederikas Le Plė** (pilnas vardas , 1806 m. balandžio 11 d. La Rivjer Sent Sover, Kalvadoso departamentas – 1882 m. balandžio 5 d. Paryžius) – prancūzų inžinierius, ekonomistas ir sociologas.

## Biografija
Studijavo Paryžiaus politechnikos aukštojoje mokykloje. Dėstė Paryžiaus kasybos aukštojoje mokykloje; 1840 m. profesorius. Dirbo mokyklų inspektoriumi. 1867–1870 m. Prancūzijos Senato narys.

Keliavo po Vokietiją, Ispaniją, Didžiąją Britaniją, Rusiją, domėjosi darbininkų padėtimi. Nepritarė visuomenės nuolatinės evoliucijos idėjai. Siekė reformuoti visuomenę, šeimą laikė visuomenės ląstele, socialinio stabilumo pagrindu. Jo teigimu, socialiniam stabilumui grėsmę kelia industrializacija, kuri lemia socialinių konfliktų atsiradimą. Iškėlė visuomenės ciklinių pokyčių, kuriuos lemia šeimos dorovės kilimas ar smukimas, teoriją. Davė pradžią katalikų socialiniam sąjūdžiui Prancūzijoje.

Jo iniciatyva 1856 m. įsteigta Tarptautinė praktinių socialinių ekonomikos studijų draugija (*Société internationale des études pratiques d'économie sociale*). Plėtojo visuomenės tyrimo metodus. Savo tyrimus grindė objektyviomis ir tiksliomis anketomis, socialiniams reiškiniams pritaikė indukcinį tyrimo metodą. Išplėtojo šeimos sisteminio tyrimo techniką, kai tyrėjas tam tikrą laiką gyvena su šeima, renka duomenis apie jos narių pažiūras, tarpusavio santykius ir kt.; šis informacijos rinkimo metodas vėliau buvo pavadintas atvejo studija. 

## Bibliografija
* Europos darbininkai / *Ouvriers européens. Études sur les travaux, la vie domestique et la condition morale des populations ouvrières de l’Europe, précédée d’un exposé de la méthode d’observations,* Paris, Imprimerie impériale, 6 t. 1855 m.,
* Darbo organizavimas / *L’Organisation du travail selon la coutume des ateliers et la loi du Décalogue. Avec un précis d’observations comparées sur la distinction du bien et du mal dans le régime du travail, les causes du mal actuel et les moyens de réforme, les objectifs et les réponses, les difficultés et les solutions,* Tours, Alfred Mame et fils, 1870 m.,
* Socialinė reforma Prancūzijoje / *La Réforme sociale en France déduite de l’observation comparée des peuples européens, Commissaire général aux Expositions universelles de 1855 et 1862*, Paris, Henri Plon, 2 t. 1864 m.

## Šaltiniai
Puloveris

**Puloveris** (, iš  'užsivilkti ant viršaus') – ilgarankovis megztinis, užsivelkamas per galvą. Paprastai aptemptas, be apykaklės ir iškirptės. Kartais – su apykakle ar V pavidalo iškirpte.

Anglų kalboje *pullover* reiškia ir suknelę ar palaidinę, kuri užsivelkama per galvą.

XIX a. 9-tą dešimtmetį puloverius ėmė vilkėti anglų sportininkai, kuriems puloveriai patiko kaip patogūs ir praktiški drabužiai be užsagstymų. Iki XX a. pradžios puloveriai buvo sportiniai drabužiai. XX a. 3-ią dešimtmetį puloverius ėmė vilkėti visi – tiek vyrai, tiek moterys, nepriklausomai nuo amžiaus ar profesijos. Tarp moterų puloverius išpopuliarino Koko Šanel, kuri į moterų madą įvedinėjo vyriškus aprangos elementus.


Image:Bord und gefechtsanzug marine schiffchen dunkelblau halbschuhe schwarz glatt pullover blau.jpg|Bundesvero kariškis su puloveriu
Image:Epaulette mp3h7527.jpg|D. Britanijos kariuomenės puloveris su antpečiais
Image:Green Aran Sweater.JPG|Airiškas puloveris
Image:Jumper sweater.jpg|Puloveris


## Nuorodos
* Puloveris. In: *Aiškinamasis tekstilės terminų žodynas*: su vokiečių, anglų, prancūzų ir rusų kalbų atitikmenimis / R. Čiukas, J. Katunskis, A. Kaulakienė ir kt.; Kauno technologijos universitetas. – Kaunas: Technologija, 2001
* Megztinis. In: *Lietuviškoji tarybinė enciklopedija*. T. 7. Lietuvos – Mordvių. V., 1981. p. 369.
Francisco de Lerma

**Fransiskas de Lerma** (pilnas vardas , 1553 m. Sevilija – 1625 m. gegužės 17 d. Valjadolidas) – Ispanijos valstybės veikėjas.

## Biografija
Jaunystėje karaliaus Pilypo II dvariškis, įgijęs sosto įpėdinio Pilypo (nuo 1598 m. karalius Pilypas III) pasitikėjimą. Pasikeitus monarchams tapo Pilypo III pirmuoju ministru; siekė išlaikyti Ispanijos politinę įtaką Europoje, Ispanijos karališkąją šeimą susiedamas vedybiniais ryšiais su Austrijos Habsburgais ir Prancūzijos Burbonais. Daugiausia jo pastangomis 1609–1614 m. iš Ispanijos išvaryta apie 350 000 m. moriskų – krikščionybę priėmusių maurų, kurių nesisekė integruoti į Ispanijos visuomenę. Fransiskas de Lerma pasisavino daug jų turto, bet ūkiškai aktyvių žmonių praradimas sulėtino Ispanijos ūkinę raidą. Tuo pasinaudoję de lermos priešininkai, tarp jų ir sūnus Kristobalis de Lerma nušalino jį nuo valdžios.

Numatydamas savo atstatydinimą tapo dvasininku, 1618 m. paskirtas vyskupu, nuo 1621 m. kardinolas. 

## Šaltiniai
Vembrė

**Vembrė** – upė pietvakarių Lietuvoje, Vilkaviškio rajone, kairysis Šeimenos intakas. Ilgis 12,7 km. Prasideda Pašeimenių apylinkėse. Įteka į Šeimeną. Turi vieną intaką Žagarinį. Kerta kelią Marijampolė–Kybartai. Visa vaga sureguliuota.

Upėvardžio kilmė neaiški. Bandoma sieti su žodžiais *vambryti* („loti, taukšti, kalbėti niekus“), *vambra* („kas daug vambrija, plepys; lūpa, snukis“).

## Šaltiniai
Prūsokai

**Prūsokai** – kaimas Kazlų Rūdos savivaldybėje, Višakio Rūdos seniūnaitijoje, tarp Kazlų Rūdos miškų. Per kaimą teka Višakis (įsteigtas Višakio slėnio botaninis draustinis). Pasiekiamas miško keliu iš Višakio Rūdos.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Myriam Soumaré

**Myriam Soumaré** (g. 1986 m. spalio 29 d. Paryžiuje) – Prancūzijos lengvaatletė, kuri specializuojasi sprinto rungtyse. Europos čempionė ir olimpietė.

## Biografija
Soumaré savo tarptautinę karjerą pradėjo 2007 m. dalyvaudama Europos atletikos iki 23 metų čempionate. Debrecene vykusiose varžybose 100 m bėgimo distanciją sportininkė atbėgo per 11.68 s ir laimėjo bronzos medalį. Po metų sportininkė pateko į šalies estafetės 4x100 m nacionalinę komandą ir dalyvavo 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Sportininkė kartu su komanda iškrito po pirmo raundo, dėl pašalinimo blogai perduodant estafetės lazdelę. 2009 m. Pasaulio čempionate Myriam lengvai pateko į ketvirtfinalį, bet jame atbėgo paskutinė savo grupėje ir nepateko į kitą etapą. Tais pačiais metais bėgike pelnė du medalius Viduržemio jūros žaidynėse. Individualioje 100 m bėgimo rungtyje ji pelnė sidabrą, o komandinėje estafetėje iškovojo aukso medalį.2010 m. žiemos sezono metu lengvaatletė dalyvavo 2010 m. pasaulio uždarų patalpų čempionatą. 60 m bėgime ji pasiekė finalą, bet jame finišavo paskutinė. Tų metų vasaros sezono metu sportininkė atstovavo šaliai 2010 m. Europos čempionate, kuriame 100 m distancijoje laimėjo bronzą, o 200 m distancijoje tapo antrąja šalies čempione varžybų istorijoje.

## Pasiekimai

## Nuorodos
* Myriam Soumaré IAAF svetainėje
2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionatas/800 m vyrai

**Vyrų [[800 m bėgimas|800 m bėgimo]]** rungtis 2010 m. Europos lengvosios atletikos čempionate vyko liepos 28, 29 ir 31 dienomis Barselonoje, Ispanijoje.

## Medalininkai

## Rekordai

## Kalendorius

## 1 raundas
Į kitą etapą patenka po tris geriausius iš kiekvienos grupės (Q)ir 4 greičiausi pralaimėtojai (q).

### 1 grupė

### 2 grupė

### 3 grupė

### 4 grupė

## Pusfinalis
Į kitą etapą pateko po trys geriausius iš kiekvienos grupės (Q) ir du greičiausi pralaimėtajai (q).

### 1 grupė

### 2 grupė

## Finalas

## Nuorodos
*Rezultatai
Kombinezonas

**Kombinezonas** (; ) – vientisas viršutinis drabužis, kurį sudaro sujungti kelnės ir viršutinė dalis (paprastai palaidinės tipo). Ilgą laiką kombinezonai buvo speciali apranga, naudota kaip darbinis darbininkų ar kareivių drabužiai. Paprastai turi daug kišenių, nevaržo judesių.
Kombinezonai, net ir darbiniai, būna įvairių stilių ir fasonų.

## Terminija
Kombinezonai, kurių viršutinė dalis primena prijuostės viršutinę dalį („antkrūtinis“ ir petnešos), kartais vadinami **puskombinezoniais**.

Angliškas terminas *overall* reiškia ne tik kombinezonus, bet visokius drabužius (dažnai apsauginius), kurie dėvimi ant paprastų viršutinių drabužių. Tie *overalls* dažniausiai būna kelnės (pvz., vatinės kelnės), bet dažnai ir striukės (pvz., Antrojo pasaulinio karo laikų *Denisono striukė* (). Kombinezonai irgi papuola į anglišką kategoriją *overalls*.
Dažnai *overalls* atitinka puskombinezonį.

Tikrieji kombinezonai angliškai vadinami šiais terminais:
*  'kūriko kostiumas' – vieni pirmųjų kombinezonus ėmė vilkėti kūrikai.
*  'šuolių kostiumas' – kombinezonai buvo praktiški parašiutininkams, nes šuolio metu kombinezonus mažiau nei kitus drabužius perpučia vėjas, jie neišsipeša iš po diržo.
*  'dengiantis viską' – *overalls*, kurie dengia tiek apatinę, tiek viršutinę kūno dalis.

## Istorija
XIX a. 8-tą dešimtmetį JAV kompanija „Levi Strauss & Co.“ ėmė gaminti darbinius kombinezonus iš džinsinio audeklo.

XX a. 4-tą dešimtmetį imta siūti vaikiškus kombinezonus kaip patogius vaikų drabužius.

Antrojo pasaulinio karo metais kombinezonus plačiai naudojo abiejų kariaujančių pusių kariuomenėse.. Buvo naudojami tankistų, lakūnų, parašiutininkų, pėstininkų kombinezonai. Dalis jų buvo maskuojamų spalvų, ypač skirti žvalgams..

### TSRS
TSRS pramonė kombinezonus ėmė siūti 1941 m. Žiemos karo metu buvo įsitikinta, kad kariuomenė turi turėti baltų maskuojamųjų kombinezonų. Buvo siuvami kelių tipų žieminiai ir vasariniai kombinezonai. Vienas tokių maskuojamųjų kombinezonų buvo išverčiamas – viena pusė žalia, kita – balta.

Vėliau imta siūti ir vaikiškus kombinezonus.


Image:Boilersuit.jpg|Vyriškis su kombinezonu
Image:Ride on the Middeck - GPN-2000-001081.jpg|Astronautė su kombinezonu 
Image:US Navy 080625-N-1531D-042 Seaman Joseph Blanchard scrubs a mooring line that secured the Nimitz-class aircraft carrier USS John C. Stennis (CVN 74) to the pier during her recent visit to San Diego.jpg|JAV laivyno jūrininkas su kombinezonu
Image:Jordan overall.jpg|Lenktynininko kombinezonas
File:M-4 tank crews of the United States, Ft Knox, Ky.jpg|JAV tankistai (1942 m.)


## Nuorodos
Alexander Lernet-Holenia

**Aleksandras Lernet–Holenija** (tikroji pavardė , 1897 m. spalio 27 d. Viena – 1976 m. liepos 3 d. ten pat) – austrų rašytojas.

## Biografija
Pirmojo pasaulinio karo savanoris, 1939 m. paimtas į Vermachtą dalyvavo Antrajame pasauliniame kare. Nuo 1945 m. gyveno Vienoje. Iki 1962 m. Austrijos PEN klubo prezidentas.

## Kūryba
Debiutavo poezijos rinkiniu „Pastoralė“, jame ryški R. M. Rilkės įtaka. Pramoginėse pjesėse („Austriška komedija“ / „Österreichische Komödie“ 1926 m., „Ollapotrida“ 1927 m., „Sąmyšis“ / *Tumult*, „Vestuvės naktį“ / *Die nachtliche Hochzeit*, abi 1929 m.) sekama XIX a. pabaigos – XX a. pradžios Vienos teatro tradicija, būdingas komiškumas, žaismingi dialogai.

Jo romanuose vyrauja pasakojimai apie Habsburgų monarchiją, Austrijos–Vengrijos valstybę, kurių žlugimą personažai išgyvena kaip didelę dvasinę traumą. Svarbiausiuose romanuose – „Jauno pono nuotykiai Lenkijoje“, „Vėliava“ – sentimentalios meilės istorijos vaizduojamos karo istorijos įvykių fone. Romano „Marsas Avino ženkle“ veiksmas vyksta Lenkijoje, Vokietijai pradėjus Antrąjį pasaulinį karą. Istoriniuose siužetuose yra fantastinių elementų. Jo kūryboje gausu nuotykinių siužetų, erotinių, kriminalinių motyvų, dokumentinių faktų, veiksmas vyksta įvairių epochose ir geografijos vietovėse.

Kituose romanuose dažniausiai keliama asmenybės tapatumo problema, žmogus vaizduojamas kaip marionetė, o gyvenimas – komiškas ar tragiškas spektaklis. Kūrybai būdingas realistinis vaizdavimo stilius, melancholiškumas, kritiškumas. Dar sukūrė novelių, esė, filmų scenarijų.

## Bibliografija
* *Pastorale*, lyrika, 1921 m.
* *Kanzonnair*, lyrika, 1923 m.
* *Ollapotrida*, pjesės, 1926 m.
* *Szene als Einleitung zu einer Totenfeier für Rainer Maria Rilke*, pjesės, 1927 m.
* *Gelegenheit macht Liebe* (*Quiproquo*), su Stefanu Cveigu, pjesės, 1928 m.
* *Die Abenteuer eines jungen Herrn in Polen*, romanas, 1931 m.
* *Jo und der Herr zu Pferde*, romanas, 1933 m.
* *Ich war Jack Mortimer*, romanas, 1933 m.
* *Die Standarte*, romanas, 1934 m.
* *Der Baron Bagge*, novelės, 1936 m.
* *Die Auferstehung des Maltravers*, romanas, 1936 m.
* *Der Mann im Hut*, romanas, 1937 m.
* *Mars im Widder*, romanas, 1941 m.
* *Beide Sizilien*, romanas, 1942 m.
* *Germanien*, lyrika, 1946 m.
* *Der zwanzigste Juli*, pasakos, 1947 m.
* *Der Graf von Saint Germain*, romanas, 1948 m.
* *Der Graf Luna*, romanas, 1955 m.
* *Die vertauschten Briefe*, romanas, 1958 m.
* *Prinz Eugen*, biografija, 1960 m.
* *Das Halsband der Königin* 1962 m.
* *Die weiße Dame*, romanas, 1965 m.
* *Die Thronprätendenten*, pjesės, 1965 m.
* *Pilatus. Ein Komplex*, romanas, 1967 m.
* *Die Hexen*, romanas, 1969 m.
* *Die Beschwörung* (slapyvardis G. T. Dampierre), romanas, 1974 m.

## Įvertinimas
* 1926 m. – Kleisto premija
* 1951 m. – Vienos literatūros premija
* 1958 m. – Vokietijos ordinas už nuopelnus
* 1961 m. – Didžioji Austrijos valstybinė literatūros premija
* 1967 m. – Vienos Sostinės aukso medalis
* 1999 m. – rugsėjo 24 d. jo vardu pavadintas 900 m² parkas Vienos Dornbache.

## Šaltiniai
Šeimyniniai

**Šeimyniniai** () – vyriškos laisvų šortų pavidalo apatinės kelnaitės, dažniausiai kartūninės ar satininiai. Šiais laikais nereti ir trikotažiniai šeimyniniai.

## Šeimyniniai Tarybų Sąjungoje
Šeimyniniai yra tapę savotišku tarybinės buities simboliu. Iki maždaug 1970 m. šeimyniniai ir apatinės kelnės buvo praktiškai vieninteliai vyriški apatiniai baltiniai. Šeimyniniai atsirado XX a. 3-ią dešimtmetį iš to meto sportininkų (boksininkų, futbolininkų) sportinių kelnaičių.
Paprastai porą šeimyniniams sudarydavo berankoviai marškinėliai.

Pagal 1959 m. knygą „Краткая энциклопедия домашнего хозяйства“ ('Trumpa namų ūkio enciklopedija') rekomenduojamas šeimyninių ilgis buvo iki pusės šlaunies plius 18 cm (vidutiniškai – apie 48 cm). Rekomenduojama klešnės apimtis apačioje – 64 cm. Šeimyninių fasonas nesikeitė dešimtis metų. Chruščiovo laikais imta siūti šeimyninius iš įvairių spalvų ir raštų audeklo.

Atėjus į madą siauroms kelnėms šeimyninius teko keisti į siūtines glaudes, nes jų raukšlės matydavosi pro aptemptą kelnių audinį.

## Nuorodos
* Šeimyniniai
Šarovarai

**Šarovarai**, *šalvarai* () – vyriškos ar moteriškos kelnės, būdingos Rytų tautoms. Jos labai plačios per klubus, dažnai su klostėmis, siaurėjančioms link kulkšnių. Šarovarai būna suraukti ties juosmeniu, ties juosmeniu laikomos sutraukiama virvute ar guma. Šarovarai būna arba labai platūs, maišiški, arba siauresni.

Indijoje šarovarus dėvi paprastai tik moterys. Ten šarovarai paprastai būna kelnių ir palaidinės komplekto *shalwar kameez* dalis.

## Rusija, Ukraina ir Lenkija
Rusijoje ir Ukrainoje šarovarai yra suvokiami kaip tradicinės kazokų aprangos dalis.

Abiejų Tautų Respublikoje šarovarus vilkėjo kazokai. Lenkijos karalystėje šarovarai buvo husarų, lengvosios ir šarvuotosios kavalerijų uniformos dalis.


Vaizdas:Selcuk woman edit.JPG|Pagyvenusi turkė su šarovarais
|Šiuolaikiniai indiški šarovarai
Image:Inside The Old Terminal Of Kabul International Airport.jpg|Keleiviai su šarovarais Kabulo aerouoste
Image:Indian Muslim.jpg|Indijos musulmonas su šarovarais
Kardiganas

**Kardiganas** () – vyriškas ar moteriškas ilgarankovis užsagstomas megztinis, be apykaklės, paprastai su gilia V pavidalo, kartais – apvalia iškirpte. Susegamas sagomis arba užtrauktuku.

Tokie megztiniai po pavadinti *kardiganais* pagal britų karininką Džeimsą Brudenelą (*James Brudenell*), 7-tą Kardigano erlą (*7th Earl of Cardigan*), nešiojusį tokį megztinį.

Kardiganai būna megzti mašina ar rankomis iš vilnonių ar medvilninių siūlų, šiais laikais dalis siūlų gali būti akriliniai.
Paprasto mezgimo kardiganai dažnai vilkimi ant marškinių po švarkais. Taip jie pakeičia liemenę ir prilaiko kaklaraištį nusivilkus švarką.


Image:Cardigan (sweater) 2.jpg|Mergina su kardiganu
Image:Aran cardigan.jpg|Moteriškas kardiganas


## Nuorodos
Nevin Yanıt

**Nevin Yanıt** (g. 1986 m. vasario 16 d. Mersine) – Turkijos lengvaatletė, kuris specializuojasi 60 m ir 100 m barjerinio bėgimo rungtyse. Nacionalinė rekordininkė ir olimpinės rinktinės narė.

## Biografija
Yanit savo tarptautinę karjerą pradėjo 2004 m. sudalyvaudama pasaulio jaunimo lengvosios atletikos čempionate. Grosete vykusiose varžybose sportininkė atrankiniame raunde užėmė tik šeštą vietą savo grupėje ir į kitą etapą nepateko. 2007 m. bėgike startavo Europos uždarų patalpų čempionate, kur pirmame raunde liko ketvirta savo grupėje ir vėl nepateko į kitą etapą. Tais pačiais metai lengvaatletė pasirodė ir Bankoke vykusioje universiadoje ir pelnė sidabro medalį. Sezono metu Yanit įvykdė pasaulinį normatyvą ir dalyvavo 2007 m. Pasaulio čempionate. Tąsyk sportininkei pavyko pasiekti pusfinalių bėgimus. Sportininkė debiutavo 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, kur pasiekė pusfinalių bėgimus. Ji tapo geriausiai pasirodžiusia Turkijos atstove trumpų distancijų rungtyse žaidynių istorijoje. Po metų sportininkė pelnė aukso medalius Viduržemio jūros žaidynėse ir universiadoje. Sėkmingai pradėjusi sezoną bėgike vėl dalyvavo 2009 m. pasaulio čempionate. Yanit ir vėl nepapuolė į finalinį bėgimą ir pasirodymą baigė pusfinalyje. 2010 m. Europos čempionate sportininkė pelnė pirmąjį senojo žemyno pirmenybių medalį. 100 m barjerinio bėgimo distancijoje ji pagerino šalies rekordą ir pelnė auksą. Yanit tapo pirmąja Turkijos atstove laimėjusia šią rungtį.

## Išnašos

## Nuorodos
* Nevin Yanıt IAAF svetainėje
Džemperis

**Džemperis** (, nuo *jump* 'šokti, įšokti') – rankų mezgimo megztinis ar trikotažinis viršutinis drabužis be apykaklės, užsivelkamas per galvą, be užsagstymo. Paprastai – su trikampe iškirpte (analogiškas megztinis be iškirptės – puloveris).

Pradžioje tai buvo sportinis lengvaatlečių drabužis. Nuo XX a. 6-to dešimtmečio ėmė plisti kaip kasdieninis ir net dalykinis drabužis.

Kartais džemperis laikomas vyrišku drabužiu, o sviteris – moterišku.

## Anglų kalboje
* Britų anglų kalboje *jumper* – per galvą užsivelkamas megztinis, dažnai – moteriškas.
* Amerikiečių anglų kalboje – berankovė suknelė be apykaklės, vilkima virš palaidinukės, marškinių ar megztuko.


Image:Not your typical secretary 10.17.07.jpg|Suknelė džemperis
Image:Bluejumper.jpg|Vaikiška suknelė džemperis
Image:Twostand.jpg|Moterys, vilkinčios sukneles džemperius


## Nuorodos
* Megztinis. In: *Lietuviškoji tarybinė enciklopedija*. T. 7. Lietuvos – Mordvių. V., 1981. p. 369.
Kadžarų dinastija

**Kadžarai** – 1794–1925 m. Persiją valdžiusi dinastija. Jos pradininkas – kadžarų genties vadas, valdęs pietinę Persiją, Aga Mochamadchanas. 1794 m. jis nuvertė paskutinį Zendų dinastijos valdovą, apjungė Iraną ir įsitvirtino soste (1796 m. titulavosi šachu). Šalies sostine tapo Teheranas. Kadžarai perėmė persų kalbą ir kultūrą.

Valdant Kadžarų dinastijai Persija pralaimėjo karus su Rusija (1804–1813, 1826–1828 m.) ir neteko anksčiau užimtų žemių Užkaukazėje. Be to, Europos valstybės (ypač Britanija ir Rusija) sustiprino savo ekspansiją į šalį: joms atiteko telegrafo, geležinkelių, naftos eksploatavimo valdymas, Didžioji Britanija ir Rusija faktiškai pasidalijo Persiją įtakos sferomis. 1906 m. buvo sušauktas Medžlisas (Nacionalinis susirinkimas), paskelbta konstitucija. 1925 m. paskutinis Kadžarų dinastijos valdovas Achmadšachas buvo nuverstas ir Persiją pradėjo valdyti Pehlevių dinastijos pradininkas Reza Pehlevis.

## Kadžarų valdovai

* Mochamadchanas (1794–1797 m.)
* Fatchas Alšachas (1797–1834 m.)
* Mochamadas (1834–1848 m.)
* Nasiras ad Dinas (1848–1896 m.)
* Mozafaras ad Dinšachas (1896–1907 m.)
* Mochamadas Alšachas (1907–1909 m.)
* Achmadšachas (1909–1925 m.)

## Šaltiniai
Kadžarai

**Kadžarai** – tiurkų genčių grupė, dažnai laikoma azerbaidžaniečių subetnosu. Gyvena šiaurės vakarų Irane (Mazanderano provincijoje, Gorgane, Teherane ir kt. miestuose). Populiacija – virš 35 tūkst. žmonių. Kalba azerbaidžaniečių kalbos kadžarų tarme. Tikintieji daugiausia musulmonai šiitai, dalis – musulmonai sunitai.

Kalnuose gyvenantys kadžarai verčiasi klajokline gyvulininkyste (avys, ožkos), gyvenantys lygumose – žemdirbyste.

Kadžarų protėviai į Priešakinę Aziją atsikėlė XIII-XIV a. XV a. jie sudarė dalį Anatolijos turkmėnų, taip pat dalį kizilbašių genčių, kurių remiama Sefevidų dinastija (XV–XVI a.) suvienijo Iraną. XVI a. persikėlė šiaurės Azerbaidžaną, XVI a. pab.-XVII a. pr. – į Irano Užkaukazę, Mervo miesto apylinkes, Gorgano upės slėnį; čia suskilo į 2 šakas – ašakabašius ir juharibašius. 1796–1925 m. Kadžarų dinastija, kilusi iš pirmosios šakos, valdė Iraną. Iki XX a. pab. didelę dalį kadžarų asimiliavo persai.

## Šaltiniai
Medijos imperija

**Medijos imperija** (, senovės persų: *Mādai*) – istorinė valstybė ir dinastija, kilusi iš Medijos regiono, valdžiusi didelę dalį Irano VIII–VI a. pr. m. e.

## Istorija
Medijos valstybės su sostine Ekbatanoje įkūrėju laikomas Deiokas. Jis suvienijo smulkius kunigaikštukus ir sukūrė valstybę. Pirmųjų Medijos valdovų laikai nėra labai aiškūs. Tuo metu, gali būti, medai buvo susivieniję su giminingais skitais.

Valdant Kiaksarui (624-585), Medija iš pradžių užkariavo karalystę vakaruose – Maną. 612 m. pr. m. e. jie užėmė Urartu, o vėliau sutriuškino Asiriją, įsiveržė į Kapadokiją. Tokiu būdu Medija tapo pirmąja imperija Irano teritorijoje, kuri savo galybės laikotarpiu driekėsi nuo Mažosios Azijos, dabartinio Azerbaidžano iki Afganistano.

553 m. pr. m. e. sukilo viena Medijos imperijos provincija – Persija, kurią valdė Astjago anūkas Kyras. Persai, vadovaujami Kyro, įvykdė perversmą imperijoje ir įkūrė Achemenidų dinastiją, kuri pakeitė Mediją.

## Dinastija
Medijos valdovai buvo:
* Deiokas (*Dahyu – ka*) 727-675 m. pr. m. e.
* Fraortas (*Fravarti*) 674-653 m. pr. m. e.
* Madijus (Skitas) 652-625 m. pr. m. e.
* Kiaksaras (*Uvaxštra*) 624-585 m. pr. m. e.
* Astjagas (*Rštivêga*) 589-549 m. pr. m. e.