open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Martim Afonso de Sousa

**Martinas Afonsas de Soza** (*Martim Afonso de Sousa*, ~1500 – 1564 m. liepos 21 d.) – Portugalijos jūrininkas (admirolas) ir kolonijinis veikėjas. Vadovavo pirmajai kolonizacinei ekspedicijai į Braziliją.

Tarnavo Bragansos kunigaikščiams, bičiuliavosi su karaliumi Jonu III. Nuo 1516 m. mokėsi pas kosmografą Pedrą Nunešą. Vėliau tarnavo pas Kastilijos karalių Karolį V, dalyvavo kovose prieš Prancūziją.

1530 m. karalius Jonas III, baimindamasis prancūzų kolonizacijos Pietų Amerikoje, paskyrė Mariną Afonsą de Sozą vadovauti ekspedicijai (sudarė ~400 žmonių) į Braziliją. 1532 m. de Soza sugriovė prancūzų prekybinį postą Pernambuke ir įkūrė dvi portugalų kolonijas – San Visentę (prie dabartinio Santoso) ir Piratiningą (dabar San Paulas). Buvo pirmasis San Visentės kapitonijos viršininkas. Jis parengė teisinę ir ekonominę sistemą, taip paklodamas pamatą būsimai didesnei kolonizacijai, užmezgė taikius santykius su indėnais, iš laivo netekusių ispanų jūreivių sužinojo apie aukso ir sidabro telkinius Brazilijos gilumoje. Rūpinosi šalies šiaurės rytinės pakrantės apgyvendinimu. Jo iniciatyva įkurti Bahijos (iki 1763 m. Brazilijos administracinis centras; dabar Salvadoras) ir Santo Andrė miestai, pakviesti jėzuitai.

1542 m. Martinas Afonsas de Soza paskirtas Indijos gubernatoriumi, dalyvavo Diu kolonijos gynyboje. Apie 1545–1546 m. grįžo į Portugaliją.

## Šaltiniai
Tilžės gatvės viadukas

**Tilžės gatvės viadukas** – automobilių transporto viadukas, stovintis Šiauliuose, Tilžės gatvėje. Nutiestas virš geležinkelio ruože Ryga–Šiauliai ir Dubijos gatvės, sujungia miesto pietvakarinę dalį (Žaliukes ir Besarabiją) su šiaurės rytine (miesto centrine) dalimi. Sutampa su kelio  maršrutu.

Tilžės gatvė Šiauliuose – ilgiausia mieste, jos trasa tęsiasi nuo Ginkūnų gyvenvietės iki Lieporių mikrorajono ir siekia apie 11 kilometrų. 1962 m. per geležinkelio pervažą, kertančią šią gatvę, buvo pastatytas viadukas. Viadukas per geležinkelį ir per Dubijos gatvę pirmą kartą buvo rekonstruotas 1990 m. ir 2011-2012 m.

## Konstrukcija

Transporto statinys suprojektuotas ir pastatytas įvertinus kintamųjų apkrovų modelių H-30 ir HK-80 poveikį į konstrukcijas. Viaduką sudaro 17 tarpatramių su skirtinga perdangos konstrukcija. Gelžbetoninės perdangos formulė yra 8,50+6×14,10+***15,0+48,50+15,0***+6×14,10+8,5 m., bendras viaduko ilgis – 324 m, plotis – 17,36 m. Perdangos konstrukcinės ypatybės skirtingose statinio dalyse:
* I-VII ir XI-XVII tarpatramiai. Perdangą sudaro 12 pagrindinių surenkamų tėjinio skerspjūvio sijų, išdėstytų kas 1,40 m. Šie tarpatramiai pagal atrėmimo sąlygas:
** I-II ir XVI-XVII tarpatramiai. Įrengtos dviejų tarpatramių nekarpytos (8,5 m + 14,1 m) perdangos;
** III-VI ir XII-XV tarpatramiai. Įrengtos keturių tarpatramių nekarpytos (4×14,10 m) perdangos;
** VII ir XI tarpatramiai. Įrengtos dviatramės karpytos (14,10 m) perdangos.
* VIII-X tarpatramiai. Įrengta sijinė-šarnyrinė sistema su intarpine perdanga IX tarpatramyje. Šių tarpatramių ilgiai – (***15,0 + 48,5 +15,0***) m. Intarpinės perdangos ilgis – 32,5 m.

## Statinio rekonstrukcija

Viaduku vyksta intensyvus eismas, nes statinys įrengtas pagrindinėje miesto gatvėje, per jį galima patekti į centrinę miesto dalį. Dėl pablogėjusios techninės būklės, Šiaulių miesto administracijos sprendimu nuo 2021 m. buvo uždraustas krovininio transporto judėjimas viaduku. 2022 m. rugsėjo mėnesį ekspertizės akte  buvo konstatuota, kad perdangos sijos netenkina reglamentuojamų esminių statinio reikalavimų, todėl transporto priemonių svoris turi būti ribojamas. Viešajam transporto eismui ant viaduko paliktos vidurinės eismo juostos. Pasirinkta alternatyva susidėvėjusiam statiniui – viso viaduko demontavimas bei naujo (platesnio) pastatymas su jame esančiais pėsčiųjų ir dviračių takais, skaidriomis, triukšmą mažinančiomis užtvaromis.  Preliminariais skaičiavimais, numatomos alternatyvos statybos kaštai – iki 20 milijonų eurų. Projektu siekiama ne tik atnaujinti patį viaduką, bet ir pagerinti jungtis su Dubijos gatve, įrengiant saugesnes sankryžas bei nuovažas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Tilžės gatvės viaduko, Šiauliuose, rekonstrukcijos projekto parengimo ir projekto vykdymo priežiūros paslauga *eviesiejipirkimai.lt*
Breezy Johnson

**Bryzi Džonson** (*Breezy Johnson*, g. 1996 m. sausio 19 d., Džeksone, Vajominge) – JAV kalnų slidininkė, olimpinė ir pasaulio čempionė, greitųjų rungčių specialistė.

## Biografija
Savo debiutiniame 2017 m. pasaulio slidinėjimo čempionate amerikietė užėmė 15-ą vietą greitojo nusileidimo rungtyje ir 28-ą vietą super-g rungties varžybose. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse užimta 7-oji vieta moterų greitojo nusileidimo rungtyje.

2021 m. sportininkė pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos pasaulio taurės etape Prancūzijoje.

2024 m. sportininkė suspenduota dėl praleistų trijų dopingo testų.

2025 m. pasaulio kalnų slidinėjimo čempionate iškovoti pirmieji pasaulio čempionatų medaliai – auksas greitojo nusileidimo ir komandų rungtyse.

2026 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Johnson moterų greitojo nusileidimo varžybose iškovojo aukso medalį.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* FIS svetainėje
Walkerverse Pt. I & II (albumas)

„**Walkerverse Pt. I & II**“ – trečiasis Norvegijos muzikos prodiuserio Alano Volkerio studijinis albumas. Jį sudaro kūriniai, anksčiau išleisti mini albumuose „Walkerverse Pt. I“ (2022 m. birželį) ir „Walkerverse Pt. II“ (2022 m. lapkritį). Daina „Ritual“ yra vienintelis išskirtinis albumo kūrinys ir taip pat išleistas atskirai kaip singlas. Albumas išleistas 2022 m. lapkričio 25 d. įrašų studijoje „MER Musikk“.

2023 m. sausį albumas Japonijoje išleistas fiziniu formatu pavadinimu „Walkerverse: Complete Edition“.

## Singlai
* „Hello World“ (kartu su Torine) – 2022 m. kovo 4 d.
* „The Drum“ (kartu su Kristin Carpenter) – 2022 m. balandžio 29 d.
* „Extremes“ (kartu su Trevor Daniel) – 2022 m. rugsėjo 30 d.
* „Lovesick“ (kartu su Sophie Simmons) – 2022 m. lapkričio 4 d.
* „Shut Up“ (kartu su UPSAHL) – 2022 m. lapkričio 18 d.
* „Ritual“ – 2022 m. lapkričio 25 d.

## Dainų sąrašas

## Pozicijos

## Šaltiniai
Pedro Nunes

**Pedras Nunešas** (, , 1502–1578 m. rugpjūčio 11 d.) – Portugalijos matematikas, geografas, kosmografas. Jis buvo vienas svarbiausių portugalų jūrų navigacijos pradininkų.

Gimė Alkaser do Salyje, greičiausiai žydų kilmės šeimoje. Studijavo Salamankos universitete. Dirbo matematikos profesoriumi Koimbros ir Lisabonos universitetuose. 1529 m., kai Ispanija pradėjo ginčyti Prieskonių salų ilgumą, Pedras Nunešas paskirtas vyriausiuoju Portugalijos karališkųjų rūmų kosmografu. Daug dėmesio skyrė žemėlapiams, jų projekcijoms. Buvo karaliaus Jono III brolių, vėliau vaikaičio Sebastijono mokytoju. 1538–1544 m. dirbo Ispanijoje.

Pedras Nunešas kūrė navigacijos instrumentus (jo kūrinys – prietaisas nonijus), sprendė geometrijos, kosmologijos klausimus.

## Šaltiniai
Traidenis I

**Traidenis I** (; apie 1284 arba 1286 m. – 1341 m. kovo 13 d.) – Čersko kunigaikštis nuo 1310 m., Varšuvos ir Livo kunigaikštis nuo 1313 m., Plocko regentas kartu su broliu Zemovitu II 1336–1340 m.

Tėvai – Boleslovas II ir Gaudemunda, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Traidenio dukra. Iš pagarbos garsiajam uošviui pavadintas Traideniu I.

## Biografija
Tėvui dar esant gyvam 1310 m. gavo valdyti Čersko kunigaikštystę. Po tėvo mirties 1313 m. gavo Varšuvos ir Livos sritis, taip užvaldydamas visą rytinę Mazoviją. Tačiau su tuo nesutiko visi šeimos nariai ir tarp trijų brolių (Traidenio, Zemovito II ir Vaclovo) kilo karas, apie kurį užsimenama tik Miechovo metraštyje ().

Palaikė gerus santykius su Lenkijos karaliumi Vladislovu I Lokietka, su kurio įsikišimu apie 1309 ar 1310 m. galėjo vesti Mariją Galicietę, Haličo-Voluinės kunigaikščio Jurijaus dukrą. Dėl šios santuokos Traidenio I vaikai galėjo pretenduoti į Haličo-Voluinės kunigaikštystės sostą. 1323 m. mirus Andriui ir dėl to nelikus vyriškos lyties įpėdinių, Traidenis I galėjo į sostą pasodinti savo vyriausią sūnų Boleslovą, kuris pradėjo naudoti Jurijaus II vardą savo motinos tėvo garbei.

1325 m. Traidenis I kartu su Zemovitu II popiežiui Jonui XXII išsiuntė laišką, kuriame apibūdino savo valdų rytinę sieną esant 2 km nuo Gardino.

Karaliaus Vladislovo, norėjusio suvienyti visas lenkų žemes, geri santykiai su Mazovija buvo nutraukti, kai jis užpuolė Plocko miestą, norėdamas nubausti dėl kunigaikščio Vaclovo sudarytos sąjungos su Kryžiuočių ordinu. Taip pat 1326 m. sausio 2 d. Traidenis I ir jo broliai susitarė su Kryžiuočių ordinu Brodnicoje, dėl ko kilo trumpas konfliktas su Lenkijos Karalyste ir jos sąjungininke Lietuvos Didžiąja Kunigaikštyste.

Paskesniais metais Traidenis I kartu su broliais bandė laviruoti tarp Lenkijos Karalystės ir Kryžiuočių ordino, pavyzdžiui, Mazovijos kunigaikščiai 1329 m. suteikė karinę pagalbą Lenkijai, o jau 1334 m. jie minimi kaip Kryžiuočių ordino sąjungininkai.

Per lenkų ir kryžiuočių derybas dėl pasienio žemių 1339 m. Traidenio I vardu duotas liudijimas (dėl nežinomų priežasčių pats nevyko, o vietoj savęs atsiuntė kanclerį Gunterį) rodo, jog vėl būta sąjungoje su Lenkija, kurią valdė karalius Kazimieras III.

1340 m. sūnus Boleslovas II buvo pavaldinių nunuodytas, bet Traidenis I atsisakė teisių perimti sostą ir perleido jį Kazimierui III, kuris atsilygindamas jam davė didžiulę pinigų sumą.

Traidenis I mirė 1341 m. kovo 13 d. ir buvo palaidotas Varkos dominikonų vienuolyne, dabar jau sunaikintame. 1859 m. jo palaikai Petro Visockio iniciatyva buvo perkelti į Varkos Švč. Mergelės Marijos karmelitų bažnyčią.

## Šeima
Apie 1309 ar 1310 m. vedė Mariją Galicietę (apie 1293 m. – 1341 m. sausio 11 d.). Kartu turėjo 4 vaikus:
* Boleslovą Jurį II (1310 m. – 1340 m. kovo 21 d.) – Haličo-Voluinės kunigaikštį.
* Eufemiją (1312 m. – apie 1374 m. sausio 11 d.) – Cešyno kunigaikščio Kazimiero I žmoną, turėjusią 9 vaikus.
* Zemovitą III (1316 arba 1325 m. – 1381 m. birželio 16 d.) – Mazovijos kunigaikštį.
* Kazimierą I (1329 arba 1331 m. – 1355 m. lapkričio 26 d. arba gruodžio 5 d.) – Čersko kunigaikštį.

## Šaltiniai
Ebba Andersson

**Eba Anderson** (*Ebba Andersson*, g. 1999 m. rugpjūčio 10 d.) – švedų slidinėjimo kroso sportininkė, kuri specializuojasi ilgo nuotolio rungtyse. Daugkartinė olimpinė ir pasaulio čempionatų prizininkė.

## Biografija
Andersson pradėjo sportinę karjerą nuo lengvosios atletikos. Sportininkė specializavosi ilgų nuotolių bėgime. 2013 m. tapo Švedijos jaunučių čempione 2000 m bėgimo distancijoje. 2013 m. Europos jaunimo kroso bėgimo čempionate užėmė 12-ą vietą. 2015 m. Europos jaunimo čempionate liko 6-oje vietoje 3000 m bėgimo distancijoje.

2015 m. pasaulio jaunimo slidinėjimo čempionate iškovojo bronzą 10 km skiatlono rungtyje. 2016 m. pasaulio jaunimo čempionate pelnė du aukso medalius – estafetėje ir laisvo stiliaus slidinėjime.

2017 m. Andersson debiutavo pasaulio slidinėjimo čempionate. 30 km laisvo stiliaus varžybose sportininkė užėmė 17-ą vietą, skiatlono rungtyje sportininkė liko 22-oje vietoje, o moterų estafetėje kartu su Švedijos rinktine iškovotas sidabro medalis.

Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Andersson dalyvavo keturiose rungtyse. Moterų 10 km slidinėjimo rungtyje sportininkė liko 13-a, skiatlono rungtyje užimta 4-oji vieta. Moterų estafetėje kartu su Švedijos nacionaline rinktine iškovojo sidabro medalį.

2021 m. sausio 10 d. švedė pirmą kartą laimėjo pasaulio taurės etapą Italijoje.

2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse slidininkė kartu su Švedijos rinktine iškovojo bronzą moterų estafetėje.

2023 m. pasaulio slidinėjimo čempionate švedė pirmą kartą iškovojo individualios rungties aukso medalį.

2026 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Fabio Canal slidinėjimo centre Andersson iškovojo sidabro medalį moterų skiatlono rungtyje.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* FIS svetainėje
Sander Eitrem

**Sanderis Eitremas** (g. 2002 m. vasario 12 d.) – Norvegijos greitojo čiuožimo sportininkas, olimpinis prizininkas.

## Biografija
2020 m. dalyvavo jaunimo olimpinėse žaidynėse. Vaikinų 500 m varžybose užimta 24-a vieta, 1500 m distancijoje 6-a vieta, o masiniame starte norvegas liko 31-as.

2023 m. Eitrem pirmą kartą iškovojo Europos čempionatų medalį – sidabrą daugiakovės rungtyje.

2024 m. Europos čempionate iškovotas pirmas aukso medalis komandinio persekiojimo rungtyje. Tais pačiais metais vykusiame pasaulio čempionate norvegas iškovojo sidabrą komandiniame persekiojime bei bronzą 5000 m distancijoje. 2025 m. Europos čempionate iškovotas pirmas individualus aukso medalis daugiakovės rungtyje. Tais pačiais metais vykusiame pasaulio čempionate iškovotas pirmas pasaulio čempiono titulas 5000 m distancijoje.

2026 m. sausio 24 d. Eitrem pasiekė naują pasaulio rekordą 5000 m distancijoje – 5:58.52. Tais pačiais metais vykusiose 2026 m. žiemos olimpinėse žaidynėse norvegas debiutavo 5000 m distancijoje, kurioje pasiekė naują olimpinį rekordą (6:03.95) ir iškovojo olimpinį aukso medalį.

## Šaltiniai
Walkerworld (albumas)

**„Walkerworld“** – ketvirtasis Norvegijos diskžokėjo ir muzikos prodiuserio Alano Volkerio studijinis albumas. Albumas išleistas 2023 m. lapkričio 10 d. įrašų studijoje „Kreatell“ (anksčiau buvusi „MER Musikk“).

Po albumo išleidimo Volkeris teigė, kad šis albumas neapsiribos esamu kūrinių sąrašu ir kad iki 2024 m. pabaigos planuojama jį pildyti naujais kūriniais kas mėnesį. Viena iš tokių vėlesnių dainų – „Fire“, įrašyta kartu su Jvke ir Song Yuqi, išleista 2023 m. gruodį.

Volkerio teigimu, albumas žymi naujo, inovatyvaus ir įtraukiančio jo projekto „World of Walker“ etapo pradžią.

## Dainų sąrašas

## Pozicijos

## Šaltiniai
Walkerworld 2.0 (albumas)

**„Walkerworld 2.0“** – penktasis Norvegijos diskžokėjo ir muzikos prodiuserio Alano Volkerio studijinis albumas. Albumas išleistas 2025 m. sausio 10 d.

Aštuonios albumo dainos (15–22 takeliai) anksčiau buvo išleistos 2023 m. albume „Walkerworld“.

## Singlai
* „Fire“ – 2023 m. gruodžio 22 d.
* „Who I Am“ – 2024 m. sausio 5 d.
* „Unsure“ – 2024 m. gegužės 3 d.
* „Barcelona“ – 2024 m. birželio 14 d.
* „Thick of It All“ – 2024 m. rugsėjo 6 d.
* „Children of the Sun“ – 2024 m. rugsėjo 27 d.
* „Avalon“ – 2024 m. lapkričio 11 d.
* „Dancing in Love“ – 2024 m. gruodžio 20 d.

## Dainų sąrašas

## Šaltiniai
Jonas Müller

**Jonas Miuleris** (*Jonas Müller*, g. 1997 m. spalio 4 d. Bliudence) – Austrijos rogučių sportininkas, olimpinis ir pasaulio prizininkas.

## Biografija
2016 m. sportininkas pradėjo aktyviai dalyvauti rogučių sporto varžybose.

2019 m. laimėtas pirmasis pasaulio čempionatų medalis – auksas vyrų sprinto varžybose. 2024 m. pirmą kartą tapo Europos čempionu.

Savo debetinėse 2026 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Müller vyrų vienetų varžybose iškovojo sidabro medalį.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* FIL svetainėje
Nuno Gonçalves

**Nunas Gonsalvešas** (*Nuno Gonçalves*, ~1425 – ~1492 m.) – XV a. portugalų tapytojas, vėlyvosios gotikos atstovas, portugalų tapybos mokyklos pradininkas.

Apie Nuno Gonsalvešo gyvenimą žinoma labai mažai. Spėjama, kad galbūt galėjo tapybos mokytis Briuselyje. Žinoma tiek, kad 1450 m. tapo karaliaus Alfonso V rūmų dailininku. Dar žinoma, kad 1470 m. gavo išmoką už Sintros rūmų bažnyčios altoriaus tapybos darbus, o 1471 m. tapo oficialiu Lisabonos miesto tapytoju. 1548 m. veikale Fransiskas de Holanda mini Nuną Gonsalvešą buvus išskirtiniu meistru. Vėliau Nunas Gonsalvešas ir jo darbai nuėję į užmarštį, 1755 m. Lisabonos žemės drebėjimas sunaikino jo kurtą Lisabonos katedros altorių. 1882 m. Nuno Gonsalvešo darbų rasta Šv. Vincento vienuolyne, o didesnio pripažinimo kūrėjas sulaukė po to, kai 1931 m. jo darbai buvo demonstruoti Paryžiuje.

Pagrindinis išlikęs darbas – 6 dalių Šv. Vincento altorius Lisabonos katedros Šv. Vincento koplyčioje (sukurtas apie 1470 m.), dabar saugomas Nacionaliniame senojo meno muziejuje Lisabonoje. Taip pat spėjama, kad dviejų dalių altorius Evoroje galėtų būti Nuno Gonsalvešo kūrinys (dėl panašios stilistikos). Kūriniai realistinės manieros, monumentalūs, turi ankstyvojo renesanso bruožų, ryšku personažų individualizacija, psichologizmas. Juntama italų, flamandų dailės įtaka.

## Šaltiniai
Fernão Mendes Pinto

**Fernaunas Mendešas Pintas** (*Fernão Mendes Pinto*, ~1510 – 1583 m. liepos 8 d.) – portugalų keliautojas, rašytojas. Pagarsėjo savo kūriniu „Piligriminė kelionė“ (*Peregrinação*, išleistas 1614 m.), kuriame atpasakojami Mendešo Pinto įspūdžiai Azijoje, ypač XVI a. Kinijoje.

Fernaunas Mendešas Pintas gimė kaimiškoje vietovėje, gana skurdžioje šeimoje. Vėliau darbavosi Lisabonoje, o 1537 m. su Portugalijos Indijos armada atsidūrė Indijoje. Vėliau, pasak paties autoriaus, jis per 21 metus pabuvojęs beveik visuose Azijos kampeliuose, patyręs ir laimių ir nelaimių, 13 kartų įkalintas, 17 kartų tapęs vergu. Su portugalų ekspedicija jis lankėsi Abisinijoje, Jemene tapęs turkų vergu. Vėliau su žydu pirkliu patekęs į Ormūzą, kur išlaisvintas ir tapęs Ormūzo tvirtovės viršininku. Šiaip taip pasiekė Goa, iš ten 1539 m. su diplomatine misija patekęs į Malaką. Iš ten pasiekęs Patanio karalystę, vykdęs prekybą Pietryčių Azijoje. Vėliau patekęs į Kiniją, kur suimtas už karališkųjų kapų plėšikavimą ir turėjęs sunkiai dirbti statant Didžiąją kinų sieną. Paskui pagrobtas totorių, vėliau kaip jų agentas pasiekęs Kochinchiną, su kinų piratų laivu sudužęs prie Japonijos. Pinto teigimu, 1543 m. jis tapęs pirmuoju europiečiu, įžengusiu į Japoniją. Teigė pirmasis atgabenęs į Japoniją arkebūzas. Vėliau prisijungęs prie jėzuitų, dalyvavęs Šv. Pranciškaus Ksavero misijoje Japonijoje. 1557 m. atsimetė nuo jėzuitų, per Malaką pasiekė Taungu karalystę. Vėliau iš Goa išsiųstas į Banteną Javoje, bet keliaujant iš ten jo laivas sudužęs. Pintas tapęs vergu, atsidūręs Sundos karalystėje. Išsipirkęs pateko į Siamą, kur stebėjo Birmos–Siamo karą.

1558 m. Fernaunas Mendešas Pintas grįžo į Portugaliją, kur jau buvo gerai žinomas iš jėzuitų paskelbtų laiškų. Vedė, gavo karališkąją rentą ir įsikūrė ūkyje prie Almados.

Pinto „Piligriminė kelionė“ didelės geografinės vertės neturi, bet yra svarbus liudijimas apie tai, kokį įspūdį Rytų kultūros palikusios portugalui, nesyk kritiškai pristatomas portugalų kolonializmas. Veikalas XVII a. buvo labai populiarus, nesyk perleistas. Pasakojimai dažnai hiperbolizuoti, todėl Mendešo Pinto pavardė į portugalų kultūrą įėjo kaip melagio sinonimas.

## Šaltiniai
Eufoniumas

**Eufoniumas** (dar kitaip vadinamas **eufonija**) – varinis pučiamasis instrumentas su vožtuvais, dažniausiai derinamas B♭ ir naudojamas pučiamųjų orkestruose bei įvairiuose ansambliuose.

Eufonija turi platų kūginį vamzdį ir paprastai 3–4 vožtuvus. Ja grojama pučiant į kandiklį ir virpinant lūpas. Dėl tembro ypatybių instrumentas dažnai atlieka vidurinio–žemo registro (tenoro–baritono) partijas pučiamųjų orkestruose. Dažniausiai laikomas tenoro-baritono registro instrumentu. Natos rašomos boso raktu arba smuiko raktu transponuojant B♭ tonacija (skamba didžiąja nona žemiau).
 
## Šaltiniai
Novoazovskas

**Novoazovskas** (, ) – miestas pietryčių Ukrainoje, Donecko srityje, 40 km į rytus nuo Mariupolio, Azovo jūros pakrantėje, prie Gruzkyj Jalančyko upės žiočių. Nuo 2014 m. faktiškai valdomas Rusijos. Praeina Mariupolio–Taganrogo plentas. Yra vėjo jėgainių parkas.

2001 m. 58 % miesto gyventojų save laikė ukrainiečiais, 38,9 % – rusais, 1 % – graikais. 76,4 % vartojo rusų, 22,9 % – ukrainiečių kalbas.

## Istorija
1849 m. įkurta Novonikolajevskajos kazokų stanica. 1859 m. joje gyveno 885 žmonės. Gyvenvietė augo kaip pajūrio prekybinis centras. 1923–1959 m. stanica vadinta Budionovskaja (*Будённовская*), prijungta prie Ukrainos TSR. Nuo 1938 – miesto tipo gyvenvietė. 1959 m. ji pervadinta Novoazovskiu, o 1966 m. tapo Novoazovsko miestu.

TSRS laikais plėtota maisto pramonė (paukštynas, pieno, pašarų gamyba), veikė plytinė. 2014 m. Novoazovskas pateko į Donbaso karo sūkurį, užimtas separatistų. Vėliau atkovotas Ukrainos, bet tais pačiais metais vėl užimtas Rusijos pajėgų (Novoazovsko mūšis).

## Šaltiniai
Novoaleksandrovskas (Rusija)

: *Cariniais laikais Novoaleksandrovsku vadinti [[Zarasai]].*

**Novoaleksandrovskas** () – miestas Rusijoje, Stavropolio krašte, prie Rasševatkos upės, apie 100 km į šiaurės vakarus nuo Stavropolio. Rajono centras. Praeina Stavropolio–Kropotkino plentas ir geležinkelio ruožas. Maisto (mėsos, pašarų, paukščių), stiklo, lengvoji pramonė. Apylinkėse auginami javai, daržovės, cukriniai runkeliai, saulėgrąžos, veisiami galvijai, kiaulės, avys. Veikia krašto muziejus, kultūros rūmai.

2020 m. 90,3 % gyventojų buvo rusai, 3,9 % – čigonai, 3,5 % – armėnai.

## Istorija
1804 m. Novoaleksandrovskajos stanicą įkūrė naujakuriai iš Kursko gubernijos. Pavadinta caro Aleksandro garbei. 1828 m. pastatyta cerkvė. 1896 m. gyvenvietę pasiekė geležinkelis, įkurta Rasševatkos stotis. Nuo 1971 m. Novoaleksandrovskas tapo miestu.

## Sportas
* FC Iskra Novoaleksandrovsk (futbolas)

## Šaltiniai
Novi Marofas

**Novi Marofas** () – miestas šiaurės vakarų Kroatijoje, Varaždino apskrityje, į pietus nuo Varaždino ir į rytus nuo Ivaneco.

## Istorija
Viduramžiais dabartinio Novi Marofo apylinkės priklausė Grebensko dvarui, vėliau buvo Križevcų apskrities sudėtyje. Rašytiniuose šaltiniuose vietovė pirmą kartą paminėta 1666 m. grafo Aleksandro Antonijaus Patačičiaus veikale „*Status familiae Patachich*“.

1886 m. nutiesta geležinkelio linija, sujungusi Zagrebą ir Varaždiną. 1890–1917 m. čia veikė privati grafienės Luizos Erdėdi ligoninė, o nuo 1924 m. įsteigta valstybinė plaučių ligų gydymo įstaiga. Nuo XIX a. pabaigos Novi Marofas buvo savivaldybės ir apskrities administracinis centras.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje miestas nukentėjo per Raudonosios armijos bombardavimą.

## Kultūra
Mieste buvo Kroatijos nepriklausomos įrašų kompanijos „Ill In The Head“ buveinė iki jai persikeliant į Kanadą.

Mieste yra atminimo ženklų:
* Kroatų kariams ir civiliams, žuvusiems ir dingusiems per ir po Antrojo pasaulinio karo.
* 1992 m. Europos bendrijos stebėtojų misijos sraigtasparnio numušimo įvykiui per Kroatijos nepriklausomybės karą.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficialus Novi Marofo tinklalapis (kroatų k.)
Novohrodivka

**Novohrodivka** () arba **Novogrodovka** () – miestas rytų Ukrainoje, Donecko srityje, Pokrovsko rajone, 45 km į šiaurės vakarus nuo Donecko, 7 km į šiaurę nuo Selidovo. Nuo 2024 m. faktiškai valdomas Rusijos. Geležinkelių mazgas (Grodovkos geležinkelio stotis). Į pietus nuo miesto eina Donecko–Dnipro plentas. Yra akmens anglių telkiniai.

2001 m. 61,8 % miesto gyventojų save laikė ukrainiečiais, 33,8 % – rusais, 1,6 % – baltarusiais, 0,7 % – totoriais. 69,2 % vartojo rusų, 29,8 % ukrainiečių kalbas.

## Istorija

XX a. pr. prie anglių kasyklos įkurta darbininkų gyvenvietė Grodovskis. Nuo 1950 m. – Novogrodovkos miesto tipo gyvenvietė, nuo 1958 m. – miestas. Veikė rūdų sodrinimo fabrikas „Rossija“, dujinių katilų gamykla.

Rusijai įsiveržus į Rytų Ukrainą, 2024 m. rugpjūtį miestas buvo užimtas Rusijos kariuomenės.

## Šaltiniai
Novovoronežas

**Novovoronežas** () – miestas Rusijoje, Voronežo srityje, įsikūręs kairiajame Dono krante.

Per miestą nutiesta Voronežo–Rostovo prie Dono geležinkelio šaka. Mieste veikia Novovoronežo atominė elektrinė. Plėtojama statybinių medžiagų, radiotechnikos ir maisto pramonė.

Mieste veikia „Rosatom“ techninės akademijos filialas, taip pat mieste veikia kultūros namai, kino teatras „Uranus“, biblioteka, kultūros ir poilsio parkas. 

## Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis 1957 m. pradėjus statyti atominę elektrinę. Miesto teisės suteiktos 1987 m.

## Miestai partneriai
*  Pakšas

## Šaltiniai
Novodružeskas

**Novodružeskas** (, ) – miestas rytų Ukrainoje, Luhansko srityje, Šiaurinio Doneco dešiniajame krante, tuojau į šiaurės vakarus nuo Lisičansko. Nuo 2022 m. faktiškai valdomas Rusijos. Geležinkelio stotis, eina kelias Lisičanskas–Rubižnė. Yra akmens anglių telkinys.

2001 m. 64,4 % gyventojų save laikė ukrainiečiais, 32,4 % – rusais, 1,5 % – baltarusiais, 0,7 % – totoriais. 55,4 % vartojo rusų, 40,9 % – ukrainiečių kalbą.

## Istorija
1935 m. prie akmens anglių kasyklos įkurta Novo Družeskojės (*Ново-Дружеское*) gyvenvietė. Nuo 1938 m. – miesto tipo gyvenvietė, nuo 1963 m. – miestas. Augo kaip angliakasių gyvenvietė.

Prasidėjus Donbaso karui, 2014 m. miestas trumpam užimtas separatistų. 2022 m. įsiveržus Rusijai, užimtas jos pajėgų.

## Šaltiniai
Novokubanskas

**Novokubanskas** () – miestas Rusijoje, Krasnodaro krašte, Kubanės kairiajame krante, 10 km į šiaurę nuo Armaviro. Rajono centras. Yra Kubanskajos geležinkelio stotis prie Rostovo–Baku linijos. Cukraus pramonė. Žemės ūkio regiono centras (auginami javai, cukriniai runkeliai, saulėgrąžos, laikomi gyvuliai).

2020 m. 93,6 % miesto gyventojų buvo rusai, 3,9 % – armėnai, 0,3 % – ukrainiečiai.

## Istorija

1867 m. įkurta Kubanskojės gyvenvietė, 1922 m. pervadinta į Novokubanskoję. 1933 m. sudaryta Chutoroko miesto tipo gyvenvietė. 1961 m. Novokubanskojės kaimas, Chuturokas, Majak Revoliuciji gyvenvietė ir Proletarskio viensėdis sujungti į Novokubanskojės miesto tipo gyvenvietę, kuri 1966 m. tapo miestu.

2002 m. Novokubanską nuniokojo Kubanės potvynis.

## Šaltiniai
Novouralskas

**Novouralskas** () – miestas Rusijoje, Sverdlovsko srityje, rytiniame Uralo kalnų šlaite, apie 70 km į šiaurę nuo Jekaterinburgo. Novouralskas turi uždaro miesto statusą.

## Istorija
Anksčiau miestas vadintas **Sverdlovsku-44** (). Nors miestas susiformavo Antrojo pasaulinio karo laikotarpiu ir 1954 m. pervadintas Novouralsku, ilgą laiką jis buvo įslaptintas – viešai apie jį pradėta kalbėti tik po 1994 m. Nuo įkūrimo turi uždaro miesto statusą.

## Administracinė padėtis
Novouralskas yra uždarasis administracinis-teritorinis darinys ir kartu sudaro miesto apygardą.

## Ekonomika
Miesto ekonomikoje dominuoja branduolinės pramonės, automobilių ir statybų sektoriai. Svarbiausia įmonė – Uralo elektrochemijos kombinatas (urano sodrinimas ir dujinių centrifugų technologijos).

## Švietimas ir kultūra
Mieste veikia inžinerijos ir fizikos institutas, politechnikos, medicinos bei pedagogikos kolegijos, bendrojo ugdymo mokyklos ir darželiai. Kultūrinę infrastruktūrą sudaro kultūros centrai, bibliotekos, muziejus, lėlių teatras ir kitos įstaigos.

## Sportas
Mieste veikia koncertų–sporto kompleksas su dirbtinio ledo arena. Taip pat rengiamos jachtų varžybos.

## Šaltiniai
Novoaninskis

**Novoaninskis** () – miestas Rusijoje, Volgogrado srityje, 240 km į šiaurės vakarus nuo Volgogrado, 100 km į pietryčius nuo Borisoglebsko, prie Buzuluko upės. Rajono centras. Praeina Maskvos–Volgogrado greitkelis ir geležinkelis. Maisto (duonos, saulėgrąžų), elektronikos (medicininės aparatūros) pramonė. Yra krašto muziejus, kultūros rūmai, cerkvė.

## Istorija
Gyvenvietė pradėjo kurtis apie 1870 m., tiesiant geležinkelį ir pastačius Filonovo stotį. Greta stoties XIX a. pab. – XX a. pr. pradėjo augti Privokzalno viensėdis, tapęs svarbiu regioniniu prekybos centru. 1911 m. Privokzalnas pervadintas Samsonovskiu (generolo Aleksandro Samsonovo garbei), o užėjus tarybų valdžiai, 1918 m. tapo Novo Aninskajos stanica. Plėtota maisto pramonė. 1936 m. tapo Novo Aninskajos miesto tipo gyvenviete, o 1956 m. – Novoaninsko miestu.

## Šaltiniai
Nova Gradiška

**Nova Gradiška** () – miestas rytų Kroatijoje, Slavonijos istoriniame regione, Brodo–Posavinos apskrityje (*županijoje*). Miestas įsikūręs pietinėje Psunio kalvyno papėdėje.

Mieste veikia nedidelės apimties baldų ir alaus pramonė. Taip pat minima iniciatyva plėsti pramoninį parką. Iki Kroatijos nepriklausomybės karo mieste veikė metalurgijos pramonė.

## Istorija

Nova Gradiška susiformavo XVIII a. viduryje, kai Habsburgų imperijos karo taryba, reorganizuodama vadinamąjį Karinį pasienį su Osmanų imperija, nusprendė iš Stara Gradiškos perkelti Gradiškos pulko vadavietę į naują vietą. Gyvenvietė oficialiai įkurta 1748 m. gegužės 1 d. ir pavadinta *Friedrichsdorf* (pirmojo Gradiškos pulko vado Frydricho Šmito vardu). 1750 m. miestas pervadintas į Nova Gradiška ().

Dėl kariuomenės poreikių čia kėlėsi civiliai gyventojai, ypač amatininkai. 1765 m. Nova Gradiška paskelbta karinės savivaldos gyvenviete (*vojni komunitet*). Dalis gyventojų buvo atleisti nuo karinių prievolių, plėtėsi amatai ir prekyba. 1776 m. atidaryta šilko verpimo įmonė, o 1786 m. įsteigtas pašto padalinys. 1787 m. panaikinus karinės savivaldos privilegijas, sumažėjo prekybininkų ir amatininkų kėlimasis į miestą.

1881 m. iki Karinio pasienio panaikinimo Nova Gradiška buvo Gradiškos pulko centras, o nuo 1886 m. tapo apskrities centru Požegos županijoje ir palaipsniui išaugo į ekonominį centrą. Miesto ūkio raidą paskatino 1889 m. nutiesta Sunjos–Slavonski Brodo geležinkelio linija.

1944–1945 m. miestą bombardavo sąjungininkų aviacija, o 1945 m. balandžio pabaigoje jį užėmė Jugoslavijos liaudies išlaisvinimo kariuomenės daliniai. 1991 m. prasidėjus Kroatijos nepriklausomybės karui, miestą puolė serbų pajėgos. 1992 m. pradžioje buvo sudarytos paliaubos, o susisiekimas su centrine Kroatija atnaujintas 1994 m. gruodį ir galutinai atnaujintas 1995 m. gegužę per operacija „Bljesak“.

## Šaltiniai
Neo (Estija)

**Neo** () –  miestelis (*alevik*), administracinis Neo valsčiaus (*Nõo vald*) centras Tartu apskrityje, pietų Estijoje. Įsikūręs apie 15 km į pietvakarius nuo Tartu miesto, prie Tartu–Valgos–Rygos geležinkelio ir kelio  (dar vadinamo „Via Hanseatica“), 62 m virš jūros lygio. Veikia Neo geležinkelio stotis, priklausanti geležinkelių bendrovei „Eesti Raudtee“.

2021 m. surašymo duomenimis, miestelyje gyveno 1 652 gyventojai, iš kurių 1 587 (96,4 %) buvo estai.

## Istorija

1319 m. Neo pirmą kartą paminėtas rašytiniuose šaltiniuose kaip *Nughen*. 1483 m. įkurta atskira evangelikų liuteronų bažnyčios parapija, priklausanti Tartu vyskupijai. Manoma, kad Neo šv. Lauryno bažnyčia buvo pastatyta apie 1250–1260 m.

1852 m. įkurta stačiatikių parapija, pastatyta Švč. Trejybės cerkvė. 

Nuo 1688 m. veikė vietinė parapijos mokykla. 1953 m. pradinė mokykla buvo reorganizuota į vidurinę mokyklą. 1965 m. Neo įkūrus skaičiavimo centrą, mokyklai buvo suteiktas pirmasis mokyklinis kompiuteris „Ural-1“. 1994 m. mokykla reorganizuota į Neo gamtos mokslų gimnaziją (*Nõo Reaalgümnaasium*) ir Neo pradinę mokyklą (*Nõo Põhikool*).

1977 m. prie miestelio prijungta Vana Neo gyvenvietė ir dalis buvusio Neo kaimo bei Vastse Neo gyvenvietė.

## Žymūs žmonės

* Jaak Järv (1852–1920), rašytojas, žurnalistas, dirbęs Neo mokykloje
* Helen Klaos (Helen Reino, g. 1983), badmintono žaidėja
* Juhan Kotkas (1878–1963), smuikininkas, kompozitorius, gimęs Neo
* Aleksander Läte (1860–1948), kompozitorius, dirbęs Neo mokykloje (1883–1900)
* Martin Lipp (1854–1923), poetas, Neo bažnyčios pastorius
* Ado Reinvald (1847–1922), rašytojas, gyvenęs Neo
* Harald Tammur (1917–2001), Neo bažnyčios pastorius (1954–1979)
* Eduard Tubin (1905–1982), estų ir švedų kompozitorius, dirbęs Neo mokykloje


Nõo jaamahoone.jpg|Geležinkelio stotis
Nõo kirik suvel.JPG|Evangelikų liuteronų bažnyčia
Nõo õigeusu kirik.JPG|Stačiatikių cerkvė
Nõo kihelkonnakooli esikülg.jpg|Buvusi parapijos mokykla


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Nõo vald *nvv.ee*
* Nõo alevik.
Neo

**Neo** (, 'naujas') – įvairias reikšmes turinti sąvoka, siejama su naujumu, naujo atsiradimu, kūrimusi, formavimusi, naudojama kaip pirmoji sudurtinių žodžių dalis.

* Neo – miestelis, valsčiaus administracinis centras Estijoje
* Neo – mokslinės fantastikos, veiksmo filmų „Matrica“ personažas
* N.E.O. – Lietuvos popmuzikos grupė

;Susiję

* Neo group – Lietuvos gamybinė įmonė
* Neo Redestas – Graikijos miestas 
* Neos Marmaras – Graikijos miestas
* Neo-Lithuania – tautinė lietuvių studentų organizacija
* NeoLAZ-12 – ukrainietiškas, Lvive gaminamas autobusas

; Sudurtinių žodžių dalis

* ''Neo''barokas, ''neo''ekspresionizmas, ''neo''klasicizmas, ''neo''kolonializmas, ''neo''logizmas ir kt.

## Šaltiniai
Krivėnų dvaras

**Krivėnų dvaras** – buvusio dvaro sodyba, esanti Kauno rajone, Babtų seniūnijoje, Krivėnų kaime, 0,7 km į pietvakarius nuo magistralės  (124, 91 km, ties automobilių sustojimo aikštele ir rodykle „Zacišius 3 km“), Krivėnų tvenkinio kairiajame krante. Pastaraisiais metais sodyba priklausė ūkininkų šeimai. Buvęs dvaro gyvenamasis namas renovuotas, kiti dvaro laikotarpio pastatai neišliko.

## Istorija

Krivėnų dvaras kūrėsi XIX a. pabaigoje - XX a. pradžioje. XX a. pirmoje pusėje jis priklausė vieno iš Lietuvos Apeliacinių Rūmų teismo teisėjų Mečislovo Rašinsko šeimai. Dvare buvo vystoma žemės ūkio veikla. Apie 1940 m. rūmai perstatyti. 1941 m. dvaro šeimininkai Rašinskai buvo ištremti.

1940 m. Rašinskai turėjo 150 ha žemės. Sodyboje stovėjo: gyvenamasis namas, didelė arklidė, karvidė, kiaulidė, ledainė, daržinė, kluonas. Sodyboje buvo pasodintos topolių alėjos, telkšojo didelis tvenkinys. 

1987 m. buvo užfiksuota Krivėnų dvaro pastatų būklė. Minimi rūmai, klėtis ir tvartas. Rūmai dviaukščiai (nuo pašlaitės pusės), stačiakampio plano, su akmens mūro pamatais, tinkuotomis plytų sienomis, dengti dvišlaičiu šiferio stogu. Klėtis ir tvartas mediniai, rąstų sienomis.

1992 m. dvaro sodybos fragmentai su buvusiais rūmais, klėtimi buvo įrašyti į Kultūros vertybių registrą, suteiktas vietinės reikšmės architektūros paminklo statusas. Dvarą atsiėmė paveldėtojai.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
* Po Lietuvos dvarus besižvalgant. Krivėnų dvaras
Novomyrhorodas

**Novomyrhorodas** () – miestas vidurio Ukrainoje, Kirovohrado srityje, Novoukrainkos rajone, ~50 km į šiaurės vakarus nuo Kropyvnyckio, prie Velyka Vysės upės. Stotis prie geležinkelio Odesa–Kijevas. Plentai į Kropyvnyckį, Oleksandrivką, Ustynivką, Horodyščę. Maisto (grūdų, pašarų, mineralinio vandens) pramonė. Apylinkėse yra rusvųjų anglių telkinys. Yra krašto muziejus, kultūros namai, keletas XVIII–XIX a. cerkvių ir bažnyčių.

2001 m. 95,2 % gyventojų užsirašė ukrainiečiais, 3,5 % – rusais, 0,3 % – baltarusiais. 96,5 % vartojo ukrainiečių, 3,0 % – rusų kalbą.

## Istorija
Gyvenvietė įkurta 1740 m. kazokų žiemavietėje. 1752 m. tapo Naujosios Serbijos karinės apskrities centru (pakviesti serbų husarai į krašto gynybą nuo totorių) ir rusų garnizono vieta. 1766 m. pastatyta Šv. Elijo cerkvė. Priklausė Voznesensko, nuo 1796 m. – Chersono gubernijai. Nuo 1923 m. – rajono centras. 1959 m. prie Novomyrhorodo prijungtas Zlatopolio (seniau Guliajpolės), seniau garsėjęs kaip turtingas žydų štetlas, Novomyrhorodui suteiktas miesto statusas. TSRS laikais plėtota odos, vaisių konservų, baldų pramonė.


Свято-Іллінська церква 2018.jpg|Šv. Elijo cerkvė
Златопільська гімназія 2016.jpg|Zlatopilio gimnazija
Пам'ятник - panoramio (1).jpg|Antrojo pasaulinio karo memorialas


## Šaltiniai
Novomičiurinskas

**Novomičiurinskas** () – miestas Rusijoje, Riazanės srityje, Pronsko rajone, 65 km į pietus nuo Riazanės, Pronios upės (Novomičiurinsko tvenkinio) dešiniajame krante. Atitiesta geležinkelio šaka iš Skopino. Veikia Riazanės šiluminė jėgainė.

## Istorija
Gyvenvietė įkurta 1968 m., statant Riazanės valstybinę rajoninę elektrinę. Pavadinta apylinkėse gimusio selekcionieriaus Ivano Mičiurino garbei. Nuo 1970 m. – miesto tipo gyvenvietė, nuo 1981 m. – miestas.

## Šaltiniai
Novopavlovskas

**Novopavlovskas** () – miestas Rusijoje, Stavropolio krašte, 45 km į pietryčius nuo Piatigorsko, prie Kuros upės. Kirovo rajono centras. Apolonskajos stotis prie Rostovo–Baku geležinkelio, praeina plentas Georgijevskas–Prochladnas. Maisto (pieno, mėsos, miltų, alkoholio), statybinių medžiagų pramonė. Yra krašto muziejus, kultūros namai.

2020 m. 82,2 % gyventojų buvo rusai, 7,8 % – čigonai, 4,8 % – armėnai, 5,2 % – kiti (ukrainiečiai, turkai, korėjiečiai, asirai ir kt.).

## Istorija
1777 m. Kuros krante pastatyta Šv. Pauliaus tvirtovė prie kurios įsikūrė kazokų stanica Pavlovskaja. 1848 m. kitame Kuros krante įkurta nauja stanica – Novopavlovskaja. 1981 m. sudarytas Novopavlovsko miestas.

## Šaltiniai
Novošachtinskas

**Novošachtinskas** () – miestas Rusijos pietvakariuose, Rostovo srityje, netoli sienos su Ukraina. Miestą kerta automobilių kelias, jungiantis Charkivą ir Rostovą prie Dono. Vystoma statybinių medžiagų (gelžbetonio gaminių), taip pat tekstilės, siuvimo ir maisto pramonė. Šalia Novošachtinsko eksploatuojami akmens anglies telkiniai, priskiriami Doneco anglies baseinui. Mieste veikia Maskvos teisės instituto filialas.

## Istorija
Novošachtinskas įkurtas 1939 m., tais pačiais metais jam suteiktos miesto teisės. Miestas buvo NKVD karo belaisvių stovyklos Nr. 430 vieta. Joje Vokietijos, Austrijos, Vengrijos ir Rumunijos karo belaisviai 1945 m. rugpjūčio 27 d. – 1948 m. birželio 22 d. buvo siunčiami priverstiniams darbams kasybos pramonėje.

Administraciniu požiūriu miestas sudaro *Novošachtinsko miesto apygardą* ().

### Rusijos–Ukrainos karas
2022 m. birželį ir 2024 m. gruodžio 19 d. po Ukrainos atakų Novošachtinsko naftos perdirbimo gamykloje kilo gaisrai.

## Šaltiniai
Naujasis Rozdilas

**Naujasis Rozdilas** () – miestas Ukrainos vakaruose, Lvovo srityje, Stryjaus rajone, į šiaurės rytus nuo Stryjaus. Miestas yra hromados administracinis centras. 2023 m. duomenimis, mieste gyvena 28 104 gyventojai.

Mieste veikia politechnikos koledžas. Taip pat yra keturios bendrojo ugdymo mokyklos, keturi darželiai. Veikia vaikų ir jaunimo kūrybos namai, sporto mokykla. Mieste yra biblioteka. Yra miesto kultūros namai „Molodist“, vaikų meno mokykla, kuriai 2015 m. suteiktas pianisto ir muzikologo Olego Rudnyckio vardas.

## Istorija
Naujasis Rozdilas įkurtas 1953 m. Nauja gyvenvietė suformuota pramonės plėtrai. Miesto raida susijusi su 1950 m. atrastu Rozdilo sieros telkiniu, o 1958 m. pradėjo veikti Rozdilo kalnakasybos ir chemijos kombinatas „Sirka“. Tais pačiais metais nutiesta geležinkelio atšaka iki Chodorivo.

1959 m. balandį gyvenvietei suteiktas dabartinis pavadinimas, kilęs nuo kaimyninio Rozdilo pavadinimo. 1959 m. spalį gyvenvietė priskirta miesto tipo gyvenvietėms. 1965 m. Naujasis Rozdilas gavo miesto statusą.

## Miestų partnerystė
Miestai, su kuriais Naujasis Rozdilas yra užmezgęs partnerystės ryšius:

*  Policės
*  Pasevalkas
*  Setas

## Šaltiniai
Novorževas

**Novorževas** () – miestas Rusijoje, Pskovo srityje, 105 km į pietryčius nuo Pskovo, 70 km nuo Ostrovo. Rajono centras. Prie miesto telkšo Rosco ir Oršo ežerai, prateka upelis Verža. Keliai į Loknią, Puškinskije Gorus. Veikia kabelių, duonos, linų gamyklos. Yra krašto muziejus.

2020 m. 92,9 % miesto gyventojų buvo rusai, 4 % – čigonai, 0,5 % – ukrainiečiai.

## Istorija
1396 m. naugardiečiai įkūrė gynybinę tvirtovę nuo lietuvių Rževą (greičiausiai dabartinės Dvorcų gyvenvietės vietoje). Vėliau ji buvo apleista ir imta vadinti Rževa Pustaja („Rževo tuščioji“). XVIII a. dabartinio miesto vietoje minima gyvenvietė Aršas. 1777 m. ji tapo apskrities centru ir miestu, bei pervadinta į Novorževą („naująjį Rževą“). 1894 m. pastatyta liuteronų bažnyčia. 1927 m. tapo rajono centru.

## Šaltiniai
Novoselycia

**Novoselycia** (, ) – miestas pietvakarių Ukrainoje, Černivcių srityje, Černivcių rajone, ~30 km į pietryčius nuo Černivcių, Pruto kairiajame krante, šalia sienos su Rumunija. Stotis prie Černivcių–Vinycios geležinkelio, eina plentas Černivciai–Belcai. Maisto (duonos, paukštienos) pramonė.

2001 m. 54,3 % miesto gyventojų užsirašė ukrainiečiais, 35,8 % – moldavais, 6,8 % – rusais, 1,6 % – rumunais.

## Istorija
Nuo 1465 m. minima Šiškovicų gyvenvietė, o nuo 1617 m. žinoma kaip Novoselycia. Gyvenvietė buvo Moldavijos kunigaikštystės sudėtyje, nuo 1812 m. prijungta prie Rusijos imperijos. Nuo 1828 m. per gyvenvietę ėjo siena tarp Rusijos ir Austrijos imperijų, veikė muitinė. 1884 m. nutiestas geležinkelis. 1918–1940 m. priklausė Rumunijai, vadinta Nova Sulica. 1940 m. Novoselycia prijungta prie TSRS, suteiktas miesto statusas. 1940–2020 m. buvo Novoselycios rajono centras.

## Šaltiniai
Novodnistrovskas

**Novodnistrovskas** () – miestas pietvakarių Ukrainoje, Černivcių srityje, Dniestro rajone, Dniestro dešiniajame krante, 115 km į šiaurės rytus nuo Černivcių, 70 km į pietvakarius nuo Žmerynkos. Veikia Dniestro hidroelektrinė, sudarytas Dniestro tvenkinys.

2001 m. 87,1 % miesto gyventojų užsirašė ukrainiečiais, 10,2 % – rusais, 0,9 % – moldavais, 0,5 % – baltarusiais.

## Istorija
1973 m. prasidėjus Dniestro HE statyboms, šalia ėmė kurtis gyvenvietė. 1975 m. jai suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas ir Novodniestrovsko pavadinimas. 1993 m. tapo rajoninio pavaldumo miestu.

## Šaltiniai
Neo Redestas

**Neo Redestas** () – Graikijos miestas Salonikų regioniniame vienete, Termės savivaldybėje (*δήμος*), 6 km į rytus nuo Salonikų oro uosto „Makedonija“, 4 km į pietryčius nuo Termės. Išsidėstęs šalia Salonikų-Poligiroso nacionalinio kelio Nr. 16, Antemunto slėnyje, 45 m aukštyje virš jūros lygio. Pavadinimą įgijo nuo Redesto miesto, dabartinio Tekirdaho, esančio  Turkijoje.

Veikia šv. Atanazo parapijos bažnyčia (įkurta iki 1945 m.), du vaikų darželiai, dvi pradinės mokyklos, dienos priežiūros centras, Kolokotronio parkas (*Πάρκο Κολοκοτρώνη Νέας Ραιδεστού*). Įkurti sporto klubai: „Asteras Nea Radestos“ (futbolas) ir „KAS Nea Radestos“ (krepšinis). 

## Istorija

Osmanų imperijos laikais gyvenvietėje gyveno mažai graikų, ji buvo vadinama Mantzaridesu (*Μαντζάρηδες*). 1923 m., po gyventojų mainų tarp Graikijos ir Turkijos, Mantzaridese apsigyveno pabėgėliai iš Rytų Trakijos. 25 šeimos atvyko iš Scholarijos (*Σχολάρι*), 25 – iš Naipkioi (*Ναΐπκιοϊ*), 23 – iš Simitlio (*Σιμιτλί*), 20 – iš Koumvao (*Κούμβαο*), 15 – iš Redesto ir 9 – iš Panidoso (*Πάνιδος*). 

1953 m. gyvenvietė buvo pervadinta į Neo Redestą. Pirmieji pabėgėlių naujakuriai vertėsi žemės ūkio darbais. Jie turėjo nedidelius dirbamos žemės sklypus, augino javus bei daržoves. Ilgainiui jie daugiausia užsiėmė daržininkyste, pagarsėjo auginamų svogūnų derliais. Bėgant metams, o ypač nuo XX a. devintojo dešimtmečio, gyvenvietė palaipsniui statėsi ir plėtėsi, nes čia kėlėsi nauji gyventojai.

## Gyventojai

Po 2010 m. įvykdytos Kalikračio administracinės reformos, kartu su Filotėjumi (*Φιλοθέη*) Neo Redestas sudaro Neo Redesto administracinį vienetą, kuris priklauso Termės savivaldybei. Pagal 2021 m. gyventojų surašymą, Filotėjuje gyveno 389, Neo Redeste – 3 672 žmonės.

Per pastaruosius dešimtmečius gyvenvietės demografinė raida (be Filotėjaus):

## Pastabos

## Šaltiniai
Nova Odesa

**Nova Odesa** () – miestas pietų Ukrainoje, Mykolajivo srityje, prie Pietų Bugo upės.

Mieste veikia keli lopšeliai–darželiai ir bendrojo ugdymo licėjai. Mieste yra viešoji biblioteka, taip pat vaikų ir jaunimo sporto mokykla bei fizinio ugdymo centras.

## Istorija
XVIII a. dabartinėje teritorijoje buvo Zaporožės kazokų stovyklavietės ir laikinos gyvenvietės. Po 1768–1774 m. Rusijos–Turkijos karo šios žemės pateko į kazokų teritoriją.

1776 m. prie Pietų Bugo buvo įkurtas karinis dalinys, skirtas apsaugoti nuo Krymo totorių ir Osmanų imperijos pajėgų antpuolių. Tais pačiais metais įkurta Fedorivkos gyvenvietė, kuri vėliau tapo Nova Odesa.

XVIII a. pabaigoje gyvenvietė priklausė Bugo kazokams. 1783 m. šaltiniuose minimi 207 jos gyventojai. 1832 m. vietovėje dislokuotas kavalerijos padalinys – nuo šio laikotarpio įsitvirtino Nova Odesos pavadinimas.

1976 m. Nova Odesai suteiktas miesto statusas.

### Rusijos invazija į Ukrainą
Gyvenvietė yra netoli karo fronto ir teikia paramą pietų frontui bei į bendruomenę atvykusiems migrantams. Didžiausią poveikį logistikai turėjo Rusijos kariuomenės sunaikintas tiltas iš Nova Odesos į Troickės kaimą.

## Galerija

File:Новоодеська міська рада.jpg|Miesto tarybos pastatas
File:Nova Odesa-2013-7.JPG|Grūdų saugyklos
File:Nova Odesa-2013-1.JPG|Antrojo pasaulinio karo memorialas
File:Пам'ятний знак на честь загиблих воїнів - учасників війни в Афганістані.jpg|Sovietų–Afganistano karo memorialas
File:Пам'ятник євреям розстріляним фашистськими окупантами (Нова Одеса).jpg|Holokausto aukų memorialas


## Šaltiniai
Neos Marmaras

**Neos Marmaras** () – miestelis šiaurės Graikijoje, Sitonijos pusiasalyje, prie Egėjo jūros, apie 125 km į pietryčius nuo Salonikų, 55 km nuo Poligiroso ir 9 km nuo Elijos.

Miestelis įsikūręs pakrantėje, Sitonijos pusiasalio vakarinėje dalyje, netoli Itamo kalnyno šlaitų. Pagrindinės vietos ūkio šakos – turizmas, žemės ūkis bei žvejyba. Veikia darželis, pradinė mokykla, gimnazija ir licėjus, Šv. Taksiarchų bažnyčia. 2021 m. surašymo duomenimis, miestelyje gyveno 3 038 gyventojai.

## Istorija
Miestelis susiformavo XX a. 3 dešimtmetyje, kai iš Marmaro regiono į Sitonijos pusiasalį atsikėlė pabėgėliai. 1925 m. gyvenvietė oficialiai pavadinta *Νέος Μαρμαράς* (Neos Marmaras). 1926 m. sudaryta Neos Marmaro bendruomenė, atskiriant ją nuo Partenono bendruomenės, o Neos Marmaras tapo naujos bendruomenės centru.

XX a. devintajame dešimtmetyje Neos Marmaras tapo populiaria turistų traukos vieta, kur gausu kavinių, restoranų ir barų palei pakrantę, vasaros mėnesiais užpildomų atvykėlių. Į pietus nuo Neos Marmaro įsikūręs „Porto Carras Grand Resort“ – vienas didžiausių viešbučių bei kurortų šiaurinėje Graikijoje. 

## Gyventojai

2011 m. Neos Marmare nuolat gyveno 3 158 žmonės, tačiau vasaros metu gyventojų padaugėja maždaug iki 20 000.

Neos Marmaras sudaro administracinį vienetą, kuriam priklauso septynios gyvenvietės ir kelios salos. 2011 m. gyventojų surašymo duomenimis, čia iš viso gyveno 3 352 žmonės, plotas – 118,507 km².

## Klimatas

Neos Marmare vyrauja karštas, pusiau sausringas klimatas (pagal Kepeno klimato klasifikaciją: BSh ) su stipria Viduržemio jūros regiono įtaka. Žiemos aukščiausia temperatūra siekia apie 13 °C, o vasaros aukščiausia – apie 32 °C. Žiemos švelnios ir vidutiniškai šiek tiek šiltesnės nei Prancūzijos Rivjeroje, be to, tai vienas iš nedaugelio graikų Makedonijos regionų, kuriuose vyrauja karštas, pusiau sausringas klimatas. Remiantis Atėnų nacionalinės observatorijos stoties duomenimis, Neos Marmaras patenka į atšiaurumo zoną 10a.

## Šaltiniai
Novosokolnikai

**Novosokolnikai** () – miestas Rusijoje, Pskovo srityje, 22 km į vakarus nuo Didžiųjų Lukų, tarp Mažojo Udrajaus ir Vydegos upių. Rajono centras. Svarbus geležinkelių mazgas: kertasi linijos Maskva–Ryga ir Sankt Peterburgas–Kijevas. Į pietus nuo miesto praeina Maskvos–Rygos greitkelis. Veikia skaldos gamykla, geležinkelių aptarnavimo dirbtuvės. Apylinkėse kasamos durpės.

2020 m. 95,8 % miesto gyventojų buvo rusai, 0,5 % – ukrainiečiai, 0,5 % – baltarusiai, 0,5 % – armėnai.

## Istorija
Gyvenvietė įkurta 1901 m., statant Maskvos–Vindavos geležinkelį. Pavadinta pagal už 10 km į vakarus esantį Sokolnikų kaimą (dabar – Starosokolnikai). 1912 m. pastatyta cerkvė (sugriauta per karą, 1995 m. atstatyta). Novosokolnikai 1925 m. tapo miestu.

## Šaltiniai