open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Spalvotosios nernės

**Spalvotosios nernės** (*Diagramma*) - ešerių kriuksių (*Haemulidae*) šeimos žuvų gentis.

## Rūšys
* *[[Diagramma labiosum]]*
* *[[Diagramma melanacrum]]*
* Smulkiažvynėspalvotoji nernė *[[Diagramma pictum]]*
* *[[Diagramma punctatum]]*
Irena Arlauskienė

**Irena Arlauskienė-Pupšytė** (g. 1942 m. spalio 1 d. Jurgaičiuose, Švėkšnos seniūnija) – pedagogė, mokytoja ekspertė.

## Biografija
1949–1953 m. mokėsi Inkaklių pradinėje mokykloje, 1953–1960 m. – Švėkšnos vidurinėje. 1960–1965 m. studijavo VPI, kuriame įgijo lietuvių kalbos ir literatūros mokytojos specialybę.

1965–1974 m. Šilutės aštuonmetės mokyklos direktoriaus pavaduotoja, 1974–1979 m. Šilutės IV-os vidurinės mokyklos direktorė, vėliau lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja. Nuo 1982 m. lietuvių kalbos ir literatūros mokytoja Šilutės I vidurinėje mokykloje.

## Pedagoginė veikla
I. Arlauskienės yra paruošusi ne vieną pranešimą pedagogų seminarams, konferencijoms. Jos parengti mokiniai yra dalyvavę jaunųjų filologų konkursuose ir ne kartą tapę jų nugalėtojais. Įkūrė ir vadovauja Šilutės pirmosios gimnazijos muziejaus padagoginės minties raidos skyriui. Dalyvauja H. Zudermano klubo veikloje. Veda ekskursijas, puoselėja Pamario krašto istoriją.

## Įvertinimas
1989 m. I. Arlauskienei suteikta nusipelnusios Lietuvos liaudies švietimo darbuotojos vardas, 1993 m. – mokytojo eksperto kategorija. Apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu (1972 m.), "Lietuvininkų vilties" premija (2002 m.).

## Bibliografija
* Antai tebeeina. Vilnius. Versus Aureus, 2005 m.
* Jos čia nėra. Vilnius. Versus Aureus, 2008 m. 
*Pirmyn per aplink. Klaipėda: S. Jokužio spaustuvė–leidykla, 2011 m.   
*O kas toliau? Klaipėda: S. Jokužio spaustuvė–leidykla, 2017 m.   
*Kuris į Tolminkiemį? Klaipėda: S. Jokužio spaustuvė–leidykla, 2017 m.
Dryžosios nernės

**Dryžosios nernės** (*Hapalogenys*) – ešerių kriuksių (*Haemulidae*) šeimos žuvų gentis.

## Rūšys
* *[[Hapalogenys analis]]*
* Keturdryžė nernė (*Hapalogenys kishinouyei*)
* *[[Hapalogenys merguiensis]]*
* Geltonpelekė dryžoji nernė (*Hapalogenys mucronatus*)
* Juodapelekė dryžoji nernė (*Hapalogenys nigripinnis*)
* kreivadryžė nernė (*Hapalogenys nitens*)
* *[[Hapalogenys sennin]]*
Antanas Kniūkšta

**Antanas Kniūkšta** (1892 m. rugpjūčio 15 d. Erlėnuose – 1983 m. gegužės 18 d. Kaune) – Lietuvos knygų leidėjas. Palaidotas Seniavos kapinėse Kaune.

## Biografija
Mokėsi Kauno suaugusiųjų gimnazijoje. Dirbo knygyne, Eltoje. 1924 m. su Antanu Vireliūnu įsteigė „Sakalo“ knygų leidimo bendrovę, iki 1940 m. ir 1943–1944 m. jos direktorius. 1944 m. sovietinio saugumo suimtas, kalintas Vorkutoje. 1958 m. grįžo į Lietuvą. Iki 1971 m. dirbo Maironio lietuvių literatūros muziejuje Kaune.

Išleido daugiau kaip 600 lietuvių rašytojų ir verstinės literatūros knygų, vadovėlių. Leidykloje savo pirmąsias knygas spausdino 32 autoriai, tarp jų: Stasys Anglickis, Juozas Baltušis, Kazys Bradūnas, Jonas Dovydaitis, Eugenijus Matuzevičius, Henrikas Radauskas, Antanas Vaičiulaitis ir kiti. „Sakalas“ leido žurnalus „Kalba“ (1930 m.), „Gimtoji kalba“ (1935–1937 m.), „Dienovidis“ (1938–1939 m.).

## Šaltiniai
Kraštovaizdis

**Kraštovaizdis** – bendras vietovės vaizdas, veikiamas gamtinių procesų ir žmogaus veiklos.

Natūralus kraštovaizdis apima žemės paviršiaus gamtinių komponentų visumą (paviršinių uolienų ir reljefo, pažemio oro, paviršinių ir gruntinių vandenų, dirvožemio, gyvųjų organizmų). Geografine prasme kultūrinis kraštovaizdis išreiškia tam tikrus gamtinio kraštovaizdžio sukultūrinimo lygmenis ir skirstomas į kaimiškąjį ir miestiškąjį kraštovaizdį. Sudaro antropogeninių komponentų visumą (archeologinių objektų, žemės naudmenų, statinių, inžinerinių įrenginių ir informacinio lauko). Pastarieji susiję medžiaginiais, energetiniais ir informaciniais ryšiais. 

Kraštovaizdis tenkina ekonominius, socialinius, kultūrinius, ekologinius ir estetinius visuomenės poreikius. Suteikia kultūrinį identitetą, kuris atsispindi miestų ir miestelių, kaimų architektūroje. Taip pat atspindi ir dvasines vertybes, kuomet išsaugomos natūralios vietovės, gyvenamos aplinkos kultūrinis kraštovaizdis.

Per pastaruosius 3–4 šimtmečius kraštovaizdžio antropogenizavimas spartėjo, nyko pirmykštė gamta. Kultūrinis kraštovaizdis užima apie 15 % žemės paviršiaus (55 % sausumos); apie 5 % sudaro mažai žmogaus paveiktas kraštovaizdis.

## Išnašos
Pranas Kniūkšta

**Pranas Kniūkšta** (1933 m. rugsėjo 24 d. Barzdžiuose, Salantų valsčiuje – 2020 m. gegužės 4 d. Garliavoje) – Lietuvos lituanistas kalbininkas, humanitarinių mokslų daktaras.

## Biografija
1959 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalba kalbą ir literatūrą. 1971 m. apgynė disertaciją, filologijos mokslų kandidatas.

1959–1965 m. mokytojavo Dieveniškių vidurinėje mokykloje, 1965–1967 m. – Eišiškių rajono švietimo skyriuje. 1967–2002 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute (nuo 1990 m. Lietuvių kalbos institutas), 1991–2000 m. Kalbos kultūros skyriaus vadovas. Nuo 1972 m. rengė periodinį leidinį „Kalbos kultūra“, 1991–2003 m. redaktorius.

Daugiausia rašė kalbos kultūros, kalbos ir visuomeninių santykių, grožinės literatūros, kanceliarinės kalbos temomis.

## Bibliografija
* Priesagos *-inis* būdvardžiai, 1976 m.
* Rašytojas ir žodis, 1981 m.
* Vilniaus kraštas ir lietuvių kalba, 1990 m., liet., rusų, lenkų k.
* Kanceliarinės kalbos patarimai, 1993 m. ir 1994 m.
* Kalbos vartosena ir tvarkyba, 2001 m.
* Administracinė kalba ir jos vartosena, 2005 m.
* Mokomasis lietuvių kalbos rašybos ir kirčiavimo žodynas, su A. Lyberiu, 1983 m. 2005 m.
* Kanceliarinės kalbos patarimai, su kitais, 1993, pataisytas ir papildytas leid. 1998 m. 5 leid. 2002 m.
* Lietuvių kalbos žinynas, 1998 m. 3 leid. 2003 m.
* Lietuvių kalbos rašyba ir skyryba, 1976 m.
* Lietuvių kalbos gramatika, t. 3 1976 m.
* Įstaigų, įmonių ir organizacijų pavadinimai, Vilnius, Lietuvių kalbos institutas, 2004 m. ISBN 9986-66-859-X
* Dabartinės lietuvių kalbos gramatika, 1994 m. 4 leid. 2005 m.
* Viešieji užrašai. Po dokumentus ir Vilniaus gatves pasižvalgius, Vilnius, Lietuvių kalbos institutas, 2006 m. ISBN 9955-70-406-3
* Naujosios skyrybos taisyklės, Kaunas, Šviesa, 2007 m. ISBN 5430-04-856-3
* Mokomasis lietuvių kalbos rašybos ir kirčiavimo žodynas, bendraautoris Antanas Lyberis, Kaunas, Šviesa, 2008 m. ISBN 5430-04-748-1
* Lietuvių kalbos žinynas, Kaunas, Šviesa, 2008 m. ISBN 5430-04-750-3

## Šaltiniai
Niurzgiai

**Niurzgiai** (*Parapristipoma*) - ešerių kriuksių (*Haemulidae*) šeimos žuvų gentis.

## Rūšys
* Tamsiaūsis niurzgys *[[Parapristipoma humile]]*
* *[[Parapristipoma macrops]]*
* Aštuondryžis niurzgys *[[Parapristipoma octolineatum]]*
* Trijuostis niurzgys *[[Parapristipoma trilineatum]]*
Elena Kniūkštaitė

**Elena Kniūkštaitė** (g. 1950 m. birželio 12 d. Kartenoje, Kretingos raj.) – Lietuvos tautodailininkė tapytoja.

## Biografija
1971 m. baigė fotografiją Vilniaus technologiniame technikume. 1975–1976 m. dirbo Vilniaus universiteto bibliotekos fotolaboratorijoje, nuo 1976 m. – Liaudies buities muziejaus Rumšiškėse restauratorė.

## Kūryba
Nutapė figūrinių kompozicijų („Joninių naktį“ 1973 m., „Krikštynos“ 1976 m., „Karuselė“ 1978 m., „Vakaras prie Minijos“ 1984 m., triptikas „Pienių žydėjimas“ 1999 m., „Šv. Morta“, „Margarita“, 2005 m.), portretų („Tėvai“ 1972 m., „Aš, mama, brolis ir pusseserė“ 1975 m.), peizažų („Nida“ 1976 m., „Pasivaikščiojimas“ 1986 m., „Peizažas su ąžuolais“ 1992 m.), natiurmortų. Pasak Elenos kūrybą analizavusių dailėtyrininkų, jos paveiksluose atsispindi savita liaudiška pasaulėjauta, gilus žmogaus būties suvokimas. Ankstyvuosiuose paveiksluose naudojami supaprastinti motyvai, vėlesniuose vyrauja sudėtingesnė erdvinė struktūra, panoraminė ir daugiafigūrė kompozicija, krikščioniškos tematikos siužetai. Paveikslams būdinga aiški kompozicinė sandara, vaizdų dekoratyvumas, metaforiškumas, įtaigus koloritas, melancholiška nuotaika, primityvi, tautodailės tradicijai artima tapysena. Nuo 1974 m. dalyvauja parodose. Ji yra apdovanota Pauliaus Galaunės vardo Kultūros ministerijos premija, 2004 metais tapo respublikinio Adomo Varno tapytojų konkurso laureate. 2008 m. Tautodailininkų sąjungos fondas išleido apie Eleną Kniūkštaitę monografiją.

## Šaltiniai
Nernės korokorai

**Nernės korokorai** (*Orthopristis*) – ešerių kriuksių (*Haemulidae*) šeimos žuvų gentis.

## Rūšys

* *[[Orthopristis cantharinus]]*
* *[[Orthopristis chalceus]]*
* Auksapelekė nernė *[[Orthopristis chrysoptera]]*
* *[[Orthopristis forbesi]]*
* *[[Orthopristis lethopristis]]*
* *[[Orthopristis poeyi]]*
* *[[Orthopristis reddingi]]*
* *[[Orthopristis ruber]]*
Čirigvanų kalba

**Čirigvanų kalba** arba **vakarinių Bolivijos gvaranių kalba** – indėnų kalba, vartojama Pietų Amerikoje gyvenančių gvaranių čirigvanų. Iš viso yra 48 974 žmonės, šnekantys šia kalba: Bolivijoje – 33 670, Argentinoje – 15 000, Paragvajuje – 304. Bolivijoje ši kalba naudojama rašyboje, šia kalba yra transliuojamos radijo programos, taip pat yra išleista Biblija.

## Nuorodos
* 
*
Smulkiažvynės nernės

**Smulkiažvynės nernės** (*Microlepidotus*) – ešerių kriuksių (*Haemulidae*) šeimos žuvų gentis.

## Rūšys
* *[[Microlepidotus brevipinnis]]*
* Smulkiažvynė nernė (*Microlepidotus inornatus*)
Vida Kniūraitė

**Vida Kniūraitė** (g. 1950 m. rugpjūčio 13 d. Nagirbiuose, Užvenčio rajonas) – Lietuvos istorikė, humanitarinių mokslų daktarė.

## Biografija
Baigė Vaiguvos vidurinę mokyklą. 1974 m. Vilniaus pedagoginiame institute baigė istorijos ir pedagogikos specialybę. 1983 m. istorijos mokslų kandidatė.

Nuo 1974 m. (su 1980–1983 m. pertrauka) dirba, o nuo 1975 m. dėsto Vilniaus pedagoginiame institute (nuo 1992 m. Vilniaus pedagoginis universitetas), nuo 1992 m. Istorijos fakulteto dekanė, nuo 1994 m. docentė.

## Bibliografija
* 1922 metų žemės reforma Lietuvoje, 1992 m.
* Baudžiavos panaikinimas Lietuvoje, su L. Bičkausku-Gentvila, 1994 m.
* 1917 metai, 2001 m.
* Lietuvos istorijos paskaitos mokytojams, 1998 m.
* Visuotinė istorija, 2002 m.
* Tarybų Sąjungos istorija, su E. Kriščiūnu, 2004 m.
* Modernioji istorija, 2005 m., skaitmeninė knyga.

## Šaltiniai
Halina Kobeckaitė

**Halina Kobeckaitė** (g. 1939 m. gruodžio 20 d. Trakuose) – Lietuvos diplomatė, vertėja, žurnalistė, humanitarinių mokslų daktarė.

## Biografija
Tėvas Simonas Kobeckas, vyras Mykolas Firkovičius, duktė Karina Firkavičiūtė.

1962 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1962–1963 m. Taškento universitete studijavo uzbekų filologiją. 1964–1967 m. Kauno medicinos institute dėstė estetiką. 1967–1970 m. Maskvos universiteto aspirantė. 1972 m. filosofijos mokslų kandidatė. 1971–1989 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytoja, nuo 1976 m. docentė.

1988–1990 m. Sąjūdžio Seimo, Sąjūdžio Vilniaus miesto tarybos narė. 1988–1994 m. Lietuvos karaimų kultūros bendrijos pirmininkė. 1990–1994 m Tautybių departamento prie LRV generalinė direktorė. 1992–1994 m. Lietuvos-Turkijos draugijos prezidentė. 1994–1997 m. LR nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė Estijoje, 1997–2004 m. Turkijoje, nuo 2001 m. taip pat ir Azerbaidžanui bei Uzbekijai. 2004–2007 m. prezidento Valdo Adamkaus patarėja. 2007–2011 m. ambasadorė Suomijoje.

## Kūryba
Verčia iš tiurkų, lenkų ir rusų kalbų. Išvertė azerbaidžaniečių (Anaras, Iljasas Efendijevas, Mehdi Huseinas, Magsudas Ibrahimbejovas, Jusifas Samedoglu, Elčinas Huseinbeili), kazachų (A. Alimžanovas, A. Nurpeisovas), turkmėnų (T. Džumageldijevas), uzbekų (S. Achmadas, G. Guliamas, O. Jakubovas, P. Kadyrovas, A. Muchtaras, T. Pulatovas, U. Umarbekovas) romanų, apysakų ir kt. prozos kūrinių. Parašė straipsnių literatūros vertimų, estetikos, kultūros teorijos, karaimų istorijos klausimais.

## Bibliografija
* Menas ir estetinis auklėjimas, 1989 m.
* Lietuvos karaimai, 1997 m.

## Įvertinimas
* 1997 m. Gedimino 3 laipsnio ordinas 
* 1998 m. Estijos 2 laipsnio Marijos žemės ordinas
* 2003 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Komandoro kryžius 
* Apdovanojimas (už visą gyvenimą puoselėtą toleranciją), Nacionaliniai lygybės ir įvairovės apdovanojimai 2013

## Šaltiniai

|-

|-

|-
Simonas Kobeckas

**Simonas Kobeckas** (1911 m. rugpjūčio 16 d. Trakai – 1985 m. gegužės 10 d. Vilnius) – Lietuvos karaimų poetas, dramaturgas.

## Biografija
Duktė Halina Kobeckaitė. Apie 1930 m. baigė kelininkystę Vilniaus technikos mokykloje. 1930–1939 m. vadovavo kelių tiesimo darbams Vilniaus, Lucko apskrityse. 1939 m. Lietuvai atgavus Vilnių grįžo į Trakus. Po Antrojo pasaulinio karo vadovavo 1945–1946 m. Trakų, 1946–1948 m. Mažeikių, 1948–1955 m. Šiaulių-Joniškio kelių ruožo valdyboms, nuo 1956 m. dirbo inžinieriumi Santechnikos darbų treste Vilniuje.

Lenkijos okupacijos metais aktyvus Trakų karaimų bendruomenės mėgėjų teatro iniciatorius, parašė pjesių, vodevilių, intermedijų, lyrinių eilėraščių. Eilėraščiai spausdinti karaimų poezijos rinkinyje Karaimų eilės (*Karaj jyrlary* 1989 m.), su vertimais į lietuvių kalbą rinkinyje „Į Trakus paukščiu plasnosiu“ (*Čypčychlej učma Trochka* 1997 m.). Parašė velionio atminimui pagerbti skirtų raudų (atliekamos per laidotuves), satyrinių eilėraščių, epigramų, humoristinių baladžių. Didesnė dalis kūrybos liko rankraščiuose.

## Šaltiniai
Interneto folkloras

**Interneto folkloras** elektroniniu paštu siunčiami geros dienos palinkėjimai, laimės laiškai, peticijos, įspėjimai apie virusus ir pan. Tokie laiškai skirti nuolat platinti, pridedant ką nors savo ir persiunčiant kitam internautui. Rašytinis tekstas iliustruojamas piešinukais, animuojamas, papildomas garso efektais. Dažniausiai naudojamasi „PowerPoint“ programa. Prancūzų sociologas Emmanuel Taieb internetinį folklorą vadina žodinių gandų atmaina ir siūlo jį skirstyti:

# Gandai apie netikrus virusus, piratavimą mobiliais telefonais;
# Maginiai laiškai ir įvairios jų grandinės (draugiškumo, meilės, solidarumo grandinės, peticijos ir pan.)
# Klasikiniai gandai ir miesto legendos (pasakojimai apie keistas mirtis, AIDS užkrėstus švirkštus kino teatruose, nemokamai dalijamus daiktus ir pan.)
# Linksmos istorijos ir pokštai
Tačiau kadangi daugelio kūrinių žanrų ribos nėra aiškios, tikimasi, kad tikslesnė interneto folkloro klasifikacija bus sukurta ateityje.

## Kaupimas
Lietuvoje nuo 2002 m. interneto folkloro pavyzdžiai kaupiami Lietuvių literatūros ir tautosakos institute. Skaičiuojant kai kuriuos besikartojančiais kūrinius, interneto folkloro pavyzdžių sukaupta per 800. Grafiniai vaizdeliai atspausdinami popieriuje, kad jais lengviau būtų naudotis, tačiau originalu laikomi tik kompiuterinėse laikmenose išsaugoti kūriniai. Nemenka jų kolekcija taip pat sukaupta Vytauto Didžiojo universiteto Etnologijos katedroje. Lietuvoje vienas aktyviausių interneto folkloro tyrinėtojų yra Povilas Krikščiūnas Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto darbuotojas.

## Interneto folkloras pasaulyje
Interneto folkloru aktyviai domisi prancūzų sociologai, tačiau šis reiškinys dar palyginus menkai ištirtas.

## Literatūra
* Juškaitė J. „Interneto folkloras jau tyrinėjamas ir Lietuvoje“, *Miesto IQ*, Nr. 4 (5), 2008, p. 12-13
Manvilius Kocius

**Manvylius Kocius** (g. 1951 m. vasario 15 d. Sedoje) – Lietuvos gydytojas traumatologas ir ortopedas, biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
1975 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1985 m. medicinos mokslų kandidatas.

1975–1979 m. dirbo Alytaus raj. centrinėje ligoninėje. 1979–1986 m. studijavo ir dirbo Rygoje. 1986–1990 m. Vilniaus I klinikinės ligoninės gydytojas, nuo 1990 m. Vilniaus universiteto Traumatologijos ir ortopedijos klinikos vadovas, nuo 1991 m. docentas.

## Mokslinė veikla
Mokslinio darbo svarbiausios kryptys – kaulų ir sąnarių ligos, kelio ir klubo sąnarių endoprotezavimas. 2 išradimų autorius.

1992–1996 m. Lietuvos traumatologų ir ortopedų draugijos prezidentas.

## Bibliografija
* Ortopedija, su kitais, 1997 m.
* Korinė fiksacija traumatologijoje, 2001, anglų k.
* Akušerija ir ginekologija šeimos gydytojo praktikoje, su kitais, 2005 m.

## Šaltiniai
Stasys Lozoraitis

**Stasys Lozoraitis:**

* Stasys Lozoraitis (1898) – diplomatas, užsienio reikalų ministras;
* Stasys Lozoraitis (1924) – diplomatas, ambasadorius, „Vilties prezidentas“.
Mindaugas Slapšys

**Mindaugas Slapšys** (g. 1980 m. gegužės 16 d. Panevėžyje) – Lietuvos motociklininkas, daugkartinis „Ralio aplink Lietuvą“ čempionas, dukart Lietuvos „Enduro“ čempionato laimėtojas, 2009 m. Dakaro ralio dalyvis.

## Biografija
Jo hobis – auto ir moto sportas, slidinėjimas, kelionės. Vienas iš trijų Lietuvos motociklininkų, kurie dalyvavo 2009 m. Dakaro ralyje, kuris vykso Pietų Amerikoje. Ralyje lenktyniavo su KTM 690 RALLY motociklu. Dar prieš išvažiuodamas į Pietų Ameriką Mindaugas teigė, kad pagrindinis jo tikslas ralyje yra pasiekti finišą. Dakaro ralio finišą jis pasiekė vienintelis iš Lietuvos motociklininkų – užėmė 99 vietą, nugalėtojui Marcui Coma pralaimėdamas daugiau nei 46 valandas.

## Laimėjimai
* 2001 *Ralis Aplink Lietuvą* – 3 vieta (motociklas Suzuki DR 650)
* 2002 *Ralis Aplink Lietuvą* – 2 vieta (motociklas KTM LC4)
* 2003 *Ralis Aplink Lietuvą* – 1 vieta (motociklas KTM LC4)
* 2004 *Ralis Aplink Lietuvą* – 2 vieta (motociklas KTM EXC 520)
* 2005 *Ralis Aplink Lietuvą* – 1 vieta (motociklas KTM EXC 520)
* 2006 *Ralis Aplink Lietuvą* – 1 vieta (motociklas KTM EXC 520)
* 2006 *Ralis Vilnius* – 1 vieta (motociklas KTM EXC 520)
* 2007 *Ralis Aplink Lietuvą* – 2 vieta (motociklas KTM EXC 525)
* 2007 *Amber baja* – 1 vieta (motociklas KTM EXC 525)
* 2007 *Lietuvos Enduro čempionatas* – 1 vieta (motociklas KTM EXC 525)
* 2008 *Amber baja* – 2 vieta (motociklas Yamaha YZ450 °F)
* 2008 *Lietuvos Enduro kroso čempionatas* – 1 vieta E2 kl. po 4et. (motociklas Yamaha YZ450 °F)
* 2009 *[[2009 m. Dakaro ralis|Dakaro ralis]]* – 99 vieta motociklų įskaitoje

## Nuorodos
* Mindaugo Slapšio asmeninė svetainė 
* Oficiali Dakaro ralio svetainė (Anglų kalba)

## Šaltiniai
Alicija Zimnickaitė

**Alicja Zimnickas** (, ; g. 1975 m. liepos 5 dieną Punske, Lenkija) – Lietuvos, Lenkijos ir Didžiosios Britanijos tapytoja ir interjero dizainerė.

## Biografija
Gimė tarnautojų šeimoje, mokėsi lietuviškoje mokykloje Punske, 1990–1994 m. – Kauno aukštesniojoje meno mokykloje (dabar Kauno kolegijos J. Vienožinskio menų fakultetas). 1994–1999 m. studijavo dizainą Varšuvos dailės akademijoje. 1997 m. gavo Lenkijos Kultūros ir švietimo ministerijos stipendiją. Nuo 2007 m. vasario 21 d. priklausė Lietuvos Dailininkų Kompanijai (sutrumpintai LDK) Lenkijoje. Apipavidalina Lenkijoje leidžiamas lietuvių autorių knygas. 1994–2011 gyveno Varšuvoje, nuo 2011 m. gyvena Kembridže.

Vyras Graham Cockcroft, sūnus Matas ir duktė Nina.

Kūryba pasižymi paprastumu, aiškumu. Spalvos džiaugsmingos, kompozicija lengva.

## Personalinės parodos

## Grupinės parodos

## Išnašos


## Nuorodos
* Asmeninis internetinis puslapis (angl.) 
* Kazimieras Baranauskas. Ką paliksime kitoms kartoms?
Fizikų žinios

**„Fizikų žinios“** – fizikos populiarinimo žurnalas Lietuvoje, leidžia Lietuvos fizikų draugija nuo 1991 m. Išeina 2 kartus per metus kaip „Lithuanian Journal of Physics“ priedas. Vyriausioji redaktorė – Eglė Dalia Makariūnienė. .

Leidinyje aptariama Lietuvos fizikų draugijos veikla, fizikos mokslo ir mokymo įstaigų darbas bei rezultatai, dėstymo metodikos klausimai, mokytojų problemos, moksleivių fizikos olimpiados, fizikos terminologija, raida Lietuvoje, naujienos, naujų knygų apžvalgos ir kt. 

„Fizikų žinių“ žurnalo leidimo idėjai pritarė XXVII Lietuvos fizikų draugijos konferencijos dalyviai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* „Fizikų žinių“ 1–30 numeriai 
* „Fizikų žinių“ 29–31 numeriai
Spalio Revoliucijos sala

**Spalio Revoliucijos sala** () – sala Rusijai priklausančiame, Arkties vandenyne esančiame Šiaurinės Žemės salyne. Plotas 14 170 km². Aukštis iki 965 m (Karpinskio k.). Apie pusę salos ploto dengia ledynai (Rusanovo, Karpinskio, Universiteto, Vavilovo, Albanovo). Likusiame plote driekiasi arktinės dykumos ir tundros.

Sala ištyrinėta 1930–1932 m. Georgijaus Ušakovo ir Nikolajaus Urvancevo ekspedicijos. 1974–1988 m. veikė meteorologinė stotis.

## Šaltiniai
Šiaurės Žemė

**Šiaurės Žemė** () – salynas Arktyje į šiaurę nuo Taimyro pusiasalio, tarp Karos jūros iš vakarų ir Laptevų jūros iš rytų. Priklauso Rusijai, Krasnojarsko kraštui. Plotas ~37 000 km². Nuo žemyno Šiaurės Žemę skiria Vilkickio sąsiauris. Salyną sudaro trys didelės salos: Spalio Revoliucijos, Bolševiko ir Komjaunuolio. Taip pat vakaruose yra nemaža Pionieriaus sala, o pačioje šiaurėje – Šmito sala. Gausu ir mažesnių salų: Sedovo salynas, Mažasis Taimyras, Starokadomskio sala, Krasnoflotsko salos ir kt.

Klimatas šaltas ir sausas. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra –29 °C, liepos mėnesio –0,5 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 420 mm. Daugumą salų dengia neištirpstantys ledynai, pakrantėse yra skurdžių arktinių dykumų.

## Šaltiniai
Boris Vian

**Borisas Vianas** (, 1920 m. kovo 10 d. Vil Davrė šalia Versalio – 1959 m. birželio 23 d. Paryžius) – prancūzų rašytojas, vertėjas, dainų autorius ir atlikėjas, džiazo muzikantas ir kritikas, originalių vakarėlių organizatorius, aktorius. Kūrinius publikavo ir Vernon Sullivan slapyvardžiu.

## Biografija
Gimė turtingoje liberalių pažiūrų šeimoje. Gavęs inžinieriaus išsilavinimą (baigė prestižinę École Centrale Paris) grojo džiazo grupėse, kūrė dainas, filmavosi filmuose, vertė iš anglų kalbos (taip pat ir Raymondo Chandlerio kriminalus).

Borisas Vianas – įvairialypė, įdomi asmenybė, dievinęs džiazą bei nekentęs karo. Vienas iš spalvingiausių pokario Paryžiaus veikėjų. Mirė būdamas 39-erių per filmo, pastatyto pagal jo romaną „Aš nueisiu nusispjauti ant jūsų kapų“, peržiūrą. 1946 m. parašytas Boriso Viano romanas „Dienų puta“ – garsiausias jo kūrinys. Antimilitarizmas ir nesitaikstymas su „teisingai bei dorai“ mąstančiais – svarbiausios Boriso Viano temos. Gyvenęs vos 39-erius metus, B. Vianas lyg meteoritas įsiveržė į XX amžiaus prancūzų literatūrą. Didžiulis jo kūrybinis palikimas išleistas 15 tomų raštų. B. Viano kūriniai nuolat kartojami Prancūzijoje, verčiami ir leidžiami daugelyje pasaulio šalių.

## Proza

**Boriso Viano vardu išleista:**
* Fėjų pasakos (*Conte de fées à l’usage des moyennes personnes*), 1943 m.
* Bruzdesys Anduose (*Troubles dans les Andains*) 1947 m., ir 1966 m.
* (*Vercoquin et le plancton*), 1947 m.
* Dienų puta (*L'Écume des Jours*) 1947 m.
* Ruduo Pekine (*L’Automne à Pékin*), 1947 m.
* Termitai (*Les Fourmis*) 1949 m., apsakymai
* Raudona žolė (*L’Herbe rouge*), 1950 m.
* (*L’Arrache – coeur*), 1953 m.
* (*Le Ratichon baigneur*), 1950 m., apsakymai
* (*Les Lurettes fourrées*), 1962 m., apsakymai
* (*Le loup – garou*), išleista 1970 m., apsakymai

**Vernono Sulivano slapyvardžiu išleista:**
* Aš nueisiu nusispjauti ant jūsų kapų (J’irai cracher sur vos tombes*) [[1946]] m.
* Mirusiųjų oda visada ta pati (*Les morts ont tous la même peau*) [[1947]] m.
* Ir žudys visus bailius (*Et on tuera tous les affreux*) [[1948]] m.
* Jos neįsiskaičiuoja (*Elles se rendent pas compte'') 1949 m.
Simonas Kobeckis

**Simonas Kobeckis** (*Simon Kobecki*, 1865 m. Trakai – 1933 m. Ukraina) – Lietuvos karaimų poetas, dramaturgas, moderniosios karaimų literatūros pradininkas.

## Biografija
Mokėsi Trakuose. Tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Po 1917 m. demobilizavosi ir ūkininkavo Ukrainoje.

Jo eilėraščių rinkinys Eilės (*Jyrlar*), išleista 1904 m. Kijeve – pirmoji spausdinta pasaulietinio turinio karaimiška knyga. Joje kirilika išspausdinti 25 eilėraščiai, parašyti šnekamosios karaimų kalbos Trakų dialektu. Pašiepdamas tautiečius specialiai vartojo svetimybes, kurių apstu šnekamojoje karaimų kalboje. Į šį rinkinį neįėję eilėraščiai vėliau buvo spausdinti periodikoje, kiti išliko tik rankraščiuose. Karaimų poezijos rinktinėje „Karaimų eilės“ (*Karaj jyrlary* 1989 m.) pateikti 42 jo eilėraščiai, kuriuose rašoma apie meilę Trakams, jų grožį, žadinami patriotiniai jausmai. Be to, sueiliavo kelias Trakų legendas. Kai kurie eilėraščiai tapo dainomis, ypač populiari lopšinė „Miegok, sūnau“, kuri kartu su natomis 1930 m. buvo išleista Vilniuje atskira knygele. Dar yra parašęs pjesę „Muzikantas“, dramą „Meilė atleidžia visas nuodėmes“, pasakų, kurių populiariausia „Karaimų kareivis ir velnias“. Pjesės, kurių tekstai neišlikę, buvo vaidinamos mėgėjų teatruose Trakuose, Maskvoje, Kryme. Eilėraščių vertimai į lietuvių k. skelbti rinkinyje „Poezijos pavasaris“ (1989 m.), karaimų poezijos rinkinyje „Į Trakus paukščiu plasnosiu“ (*Čypčychlej učma Trochka* 1997 m.), periodinėje spaudoje.

## Šaltiniai
Saulės laikrodis (reikšmės)

**Saulės laikrodis** gali reikšti:
* Saulės laikrodis – laiko matavimo prietaisas;
* Saulės laikrodis – Lietuvos roko grupė.
Viktariškiai

**Viktariškiai** – kaimas Kupiškio rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Antašavos, kitapus Pyvesos. Veikia paveikslų galerija.

## Istorija

XX a. tarpukariu kaimas buvo Kupiškio apskrityje.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Kaime užaugo dailininkė, tapytoja Veronika Šleivytė.

## Šaltiniai
Senoji Bavarija

**Bavarijos regionas** (bavarų dialektu: *Bayern*), dar vadinamas **Senąja Bavarija** (vokiškai: *Altbayern*, bavarų dialektu: *Oidbayern*) – istorinis Vokietijos regionas, užimantis dabartinės Bavarijos žemės rytinę dalį. Administraciškai šiuo metu ją sudaro trys administraciniai vienetai: Aukštutinė Bavarija, Žemutinė Bavarija ir Aukštutinis Pfalcas, o kultūriškai apima ir gretimas teritorijas Austrijoje.

## Geografija

Istorinė Bavarija yra Vokietijos pietrytiniame kampe. Ji geografiškai sutampa su Dunojaus vidurupio baseinu ir su jo intakų Izaro, Ino baseinais. Yra apsupta aukštumų, kurios skiria nuo kitų regionų. Ji ribojasi su istorine Švabija vakaruose, Rytų Frankonija šiaurėje ir šiaurės vakaruose, Bohemija rytuose, Aukštutine Austrija pietryčiuose ir Tiroliu pietuose.

## Istorija

### Iki 1800 m.
Seniausi krašto gyventojai - keltai. Vėliau juos iki Dunojaus nukariavo romėnai, užkariautą teritoriją priskyrę Retijos ir Noriko provincijoms. V a. krašte įsikūrė germanų gentis bavarai. VII-VIII a. airių ir škotų misionieriai atvertė vietos gyventojus į krikščionybę. 788 m. Bavarija atiteko Karolingų imperijai, o nuo 817 m. Rytų Frankų karalystei. Nuo X a. priklauso Šventosios Romos imperijai. Nuo 1180 m. iki Pirmojo pasaulinio karo pabaigos valdė Vitelsbachai. XVI a. reformacijos metu Bavarija išliko katalikiška. 1778-1779 m. vyko Bavarijos įpėdinystės karas, kurio metu Bavarija neteko dalies teritorijos (pietrytinė dalis iki Ino upės atiteko Austrijai).
### Po 1800 m.
1806 m. Bavarija iš kunigaikštystės tapo karalyste. Napoleonmečiu buvo okupuota prancūzų ir austrų, 1801 m. tapo Prancūzijos sąjungininke ir išplėtė savo teritoriją. Prieš pat Leipcigo mūšį Bavarija išstojo iš sąjungos su prancūzais, todėl išlaikė dalį naujai užimtos teritorijos, taip tapdama trečia didžiausia Vokietijos sąjungai priklausančia valstybe po Austrijos ir Prūsijos. Nuo 1871 m. priklausė Vokietijos imperijai. Po Pirmojo pasaulinio karo Bavarijoje nuversta monarchija, o 1919 m. pavasarį valdžią laikinai paėmė komunistai. Krašte naciai nesėkmingai bandė įvykdyti Alaus pučą ir įsitvirtinti valdžioje. Po Antrojo pasaulinio karo Bavarija buvo okupuota amerikiečių, o nuo 1949 m. priklauso Vokietijos Federacinei Respublikai.

## Šaltiniai
Tupinambarana

**Tupinambarana** () – upinė sala Brazilijoje, Amazonės valstijoje, apsupta Amazonės, Madeiros, Abakašiso ir Sukundurio upių. Dabar kanalai dalina salą į keturias dalis. Bendras plotas 11 850 km². Tai antra didžiausia upinė sala pasaulyje po Bananalo.

Sala tankiai apaugusi džiunglėmis, pasiekiama tik iš oro arba vandeniu. Driekiasi neaukštas kalnų masyvas. Yra Parintinso miestas.

Salos pavadinimas kilo nuo regione gyvenusios indėnų tupinambų grupės tautos tupinambaranų.
Abakašisas

**Abakašisas** () – upė Brazilijoje, Amazonės valstijoje; Amazonės dešinysis intakas. Prasideda valstijos pietryčiuose, netoli sienos su Paros valstija, prie Vila Porto Franko miestelio. Teka lygiagrečiai su Sukundurio upe. Prateka Usina San Fransisko, Inažos ir Vila Sagrado Korasan do Jėzaus gyvenvietes. Įteka į Madeiros ir Sukundurio upių suformuotą protaką Parana-Urariją, kuri teka 400 km iki Amazonės ir suformuoja Tupinambaranos salą. Abakašisas įteka į šią atšaką tarp Kanumos ir Parakoni upių.

Didžiausi intakai: Kurauajus ir Marimaris.

## Šaltiniai
Kanumanas

**Kanumanas-Sukunduris** () – upė Brazilijoje, Amazonės valstijoje; Madeiros dešinysis intakas. Prasideda Sukundurio pavadinimu Amazonės valstijos pietuose, prie ribos su Mato Grosu, šalia Žakaretingos gyvenvietės. Teka į šiaurę lygiagrečiai su Žuruena, suformuoja daug slenksčių (Kotovelo, Upui, Airo, Fura Braso ir Tukuribos) ir krioklių (Boneto, Puros ir Moros). Po santakos su Akario upe gauna Kanumano vardą. Ties žiotimis (prie Nova Olinda do Nortės) šiaurės rytų link atsišakoja Parana-Urarijos atšaka (~400 km ilgio), kuri teka per didelius šlapynių ir ežerų plotus, ir sudarydamaą Tupinambaranos salą Parintinso apylinkėse įteka į Amazonę.

Didžiausi intakai: Uruku, Kamaiu, Akaris (kairieji); į Parana-Urariją įteka Abakašisas, Mauesas, Andira, Mamuru.

Prateka šias gyvenvietes: Tera Preta, Bon Lugaras, Vila Porto Frankas, Tukuma, Tukuriba, Vila Meritis, Ariranija. Prie Parana-Urarijos įsikūrę Maueso, Boa Višta do Ramoso, Bareirinijos miestai. Teka pro Akario nacionalinį parką, Koatų-laranžalių indėnų teritoriją.

## Šaltiniai
Kraičio skrynia

**Kraičio skrynia** – didelė dėžė su antvožu, kurioje laikomas nuotakos kraitis – audeklai, drabužiai, rankdarbiai. Lietuvoje kraitinę skrynią vertino ne vien mergaitė, kuriai ji priklausė, bet ir visa šeima, nes skrynia buvo visos šeimos garbė, ypač per vestuvines apeigas. Neturėti kraičio merginai buvo negarbinga, todėl kiekviena stengėsi turėti kuo talpesnę skrynią ir susikrauti kuo didesnį kraitį. Turtingesnieji savo dukroms užsakydavo ar nupirkdavo net kelias skrynias.
ISSN

**International Standard Serial Number** (**ISSN**, ) – unikalus tarptautinis standartinis aštuonių skaitmenų kodas, identifikuojantis serialinį (periodinį) leidinį. ISSN numeris 1975 m. adaptuotas kaip tarptautinis ISO 3297 standartas.

Paprastai ISSN kodai priskiriami ISSN Nacionalinių centrų, dažniausiai įsikūrusių šalies nacionalinėse bibliotekose. Šiuos centrus koordinuoja ISSN Tarptautinis centras, esantis Paryžiuje (Prancūzija). Tarptautinis centras yra tarpvyriausybinė organizacija, įkurta 1974 m.

## Numerio formatas
ISSN numeris susideda iš aštuonių skaitmenų, brūkšneliu atskirtų į dvi dalis po keturis skaitmenis. Paskutinis kaitmuo, kuris gali būti nuo 0 iki 9 arba (X, reiškiantis 10), yra kontrolinis, leidžiantis patikrinti, ar ISSN numeris teisingas.

Pavyzdžiui, žurnalo „Mokslas ir gyvenimas“ ISSN numeris yra 0134-3084. Norėdami patikrinti, ar jis teisingas, atliekame šiuos veiksmus:

# Suskaičiuojame pirmų septynių ISSN numerio skaitmenų, atitinkamai padaugintų iš 8, 7, 6, 5, 4, 3 ir 2, sumą:
#: 0×8 + 1×7 + 3×6 + 4×5 + 3×4 + 0×3 + 8×2 = 0 + 7 + 18 + 20 + 12 + 0 + 16 = 73.
# Gautas skaičius dalinamas iš 11 ir randama jo liekana. Kai kuriuose skaičiavimuose tai aprašoma mod() funkcija:
#: 73 mod 11 = 7 (73/11 = 6 su liekana 7).
# Gauta liekana atimama iš 11, o gautas rezultatas teisingo ISSN numerio atveju – kontrolinis skaitmuo:
#: 11 – 7 = 4 (mūsų atveju ISSN numerio paskutinis (kontrolinis) skaitmuo ir yra 4).

ISSN numerių pagrindu formuojami periodinių leidinių brūkšniniai kodai. ISSN priskiriami numeriai leidžia atsisakyti vietinių numerių, supaprastinti leidyklų ir poligrafijos įstaigų bei bibliotekų bendradarbiavimą, taip pat su ISSN numeriu atlikti informacijos apie leidinius paiešką automatizuotose sistemose.

## Taip pat skaitykite
* Bibcode
* ISBN
* LCCN

## Nuorodos
* Tarptautinis ISSN centras
Tupinambai

**Tupinambai** – etnonimas, reiškiantis „seniausius“ arba „pirmuosius“, apibūdinantis indėnų tupių gentis, gyvenusias Brazilijoje, Amazonijoje. Tupinambus sudarė tamojai, temiminai, tupinikimai ir tikrieji tupinambai.

Kaip tauta tupinambai dominavo žemyninėje Brazilijoje, vartojo bendrą tupių kalbą (dabartinės *[[Nheengatu]]* pirmtakę). Kalbant apie tupinambus dažnai turima omenyje gentys, sudariusios Tamojų konfederaciją, kovojusią prieš portugalus ir vadintą *perós* („šunys“). Dalis sąjungą sudariusių genčių praktikavo kanibalizmo ritualus.

Gyveno miškuose, vertėsi žvejyba, medžiokle, augino manijokus, kukurūzus. Religija – šamanizmas.

Tupinambų gentys kolonizaciniu laikotarpiu buvo asimiliuotos, sunaikintos ir iki šių dienų praktiškai neišliko.
Tupinambaranai

**Tupinambaranai** – indėnų tupių gentis, kalbėjusi tupių kalbų šeimai priklausiusia kalba. Gyveno dabartinėse Brazilijos Amazonės ir Paros valstijose. Priklausė tupinambų pogrupiui. XVI a. migravo į Tupinambaranos salą. Išnyko XIX a. antroje pusėje.
Televizijos testinė lentelė

**Televizijos testinė lentelė** (kitaip **bandomoji**) – iš įvairių linijų, spalvų, apvalių apskritimų sudaryta lentelė, skirta tvarkyti ir derinti televizorių, kompiuterių monitorių vaizdą.

Įvairios linijos padeda nustatyti kontrastą, juodai baltos linijos (iš baltos pereinanti į juodą) – televizoriaus rodomo vaizdo šviesumą, spalvos – sodrumą ir atspalvį, o apskritimai – ar televizoriuje esantis vaizdas yra neiškreiptas, nes jei apskritimai įgauna ovalo, arba elipsės formą, tai reiškia, kad televizoriaus ekrane matomas iškraipytas vaizdas. Lentelės kraštinės nurodo, kiek reikia nustatyti televizoriuje vaizdą, kad jis visas būtų matomas, kad apačia nebūtų per daug nuleista, o viršus per daug pakeltas, arba šonai ištempti arba nėra centre apskritimo.

Televizijos testinės lentelės dažniausiai rodomos prieš prasidedant ir pasibaigus televizijos programai.

Rusijoje, tarybinės ir Nepriklausomos Lietuvos televizijose rodyta UEIT (universali elektroninė testinė lentelė). Lietuvos televizijose gan populiari tapo Barras EBU spalvų lentelė, kurios fone galima rodyti kanalo pavadinimą ir laiką.

Dar naudojamos ir kitokios. Pvz.:

УЭИТ.svg|UEIT lentelė, naudota TSRS televizijose
SMPTE Color Bars.svg|SMPTE
EBU Colorbars HD.svg|EBU testinė lentelė HD formatu
Zenith Test Pattern.jpg|Senovinė lentelė


## Išnašos
Jos Sudarso sala

**Jos Sudarso sala** () – sala rytų Indonezijoje, Papua provincijoje, siauru sąsiauriu atskirta nuo pietvakarinio Naujosios Gvinėjos salos kranto. Ilgis 165 km, plotas 11 742 km². Auga džiunglės, mangrovių sąžalynai.

Kolonijiniu laikotarpiu buvo žinoma Frederiko Henriko vardu, dar vadinta Dolaku, Kimamu. Vėliau pervadinta Indonezijos komandoro Yos Sudarso garbei.
Sapackinė

**Sapackìnė**  (, ) – miestelis šiaurės vakarų Baltarusijoje, 27 km į šiaurės vakarus nuo Gardino, greta sienos su Lietuva ir Lenkija. Stovi XX a. pradžios katalikų bažnyčia, cerkvė. Biologinis Sapackinės draustinis. Miestelio vakarinėje dalyje stūksantis X–XІ a. piliakalnis paskelbtas archeologiniu paminklu. Žydų ir katalikų kapinės, pastarosiose saugomos neogotikinės laidojimo koplyčios.

## Istorija

Miestelis žinomas nuo LDK laikų. Nuo XVI a. priklausė Trakų vaivadijos Gardino pavietui, nuo 1793 m. – LDK Gardino vaivadijai. Vėliau priskirtas Prūsijai, nuo 1807 m. – Varšuvos hercogystei, Lenkijos karalystei. XIX a. buvo dvaras Augustavo apskrities Valavičaucų valsčiuje.

Po I pasaulinio karo atiteko Lenkijai, o nuo 1939 m. – Baltarusijos TSR Balstogės srities Sapackinės rajono centras. Po II pasaulinio karo priklauso Gardino sričiai, 1959 m. įėjo į Gardino rajono sudėtį.

## Gyventojai

## Istorinių vaizdų galerija

Sapockin, Lamus. Сапоцкін, Лямус (1878) (2).jpg|Svirnas (1878 m.)
Sapockin, Rynak. Сапоцкін, Рынак (1915) (4).jpg|Turgus (1915 m.)
Sapockin, Rynak. Сапоцкін, Рынак (1935).jpg|Turgus (1935 m.)
Sapockin. Сапоцкін (1919-39).jpg|Miestelio vaizdas tarpukaryje


## Šaltiniai
Bankos sala

**Banka** () – sala Malajų salyne, Indonezijoje, prie rytinių Sumatros salos krantų. Nuo Sumatros atskirta Bankos sąsiauriu, šiaurėje skalaujama Pietų Kinijos jūros, rytuose Gasparo sąsiauriu atskirta nuo Belitungo salos. Plotas 11 910 km². Yra nedeidelių aukštumų, iškylančių iki 699 m. Dengia drėgnieji tropikų miškai, telkšo pelkės.

Bankos sala – svarbus alavo gavybos centras. Metalo kasimu, perdirbimu ir prekyba užsiima apie 60 % salos gyventojų, ši veikla dėl silpno reguliavimo sukelia daug neigiamų padarinių aplinkai. Taip pat auginami juodieji pipirai, renkamas kaučiukas.

Bankos saloje 1990 m. gyveno 626,9 tūkst. žmonių, daugiausia malajų ir kinų. Pagrindinis miestas – Pankalpinangas. Sala priklauso Bankos-Belitungo provincijai.

## Šaltiniai
Bankos-Belitungo salos

**Bankos-Belitungo salos** () – Indonezijos provincija ir salų grupė. Yra į rytus nuo Sumatros, tarp Pietų Kinijos ir Javos jūrų. Sudaro Bankos, Belitungo ir keletas nedidelių salų. Administracinis centras – Pankalpinangas (Bankoje).

Pagrindiniai verslai: alavo gavyba, prieskoninių augalų (ypač juodųjų pipirų) auginimas ir turizmas.

Bankos-Belitungo salų provincija sudaryta 2000 m. atskyrus ją nuo Pietų Sumatros.

## Gyventojai
* Tautos: malajai (72 %), kinai (28 %);
* Religijos: islamas (81,8 %), budizmas (8,7 %), konfucianizmas (5,1 %), protestantizmas (2,4 %), katalikybė (1,7 %);
* Kalbos: indoneziečių, haka kalba.

## Administracinis skirstymas

Bankos-Belitungo salos padalintos į 6 regencijas ir vieną miestą. Skliaustuose pateiktas administracinis centras.
* Bankos regencija (Sungailiatas)
* Vakarų Bankos regencija Muntokas)
* Pietų Bankos regencija (Toboalis)
* Centrinės Bankos regencija (Koba)
* Belitungo regencija (Tandžungpandanas)
* Rytų Belitungo regencija (Mangaras)
* Pankalpinangas

## Šaltiniai
Bankos sąsiauris

**Bankos sąsiauris** () – sąsiauris Malajų salyne, Indonezijoje. Skiria Sumatros salą vakaruose nuo Bankos salos rytuose. Jungia Pietų Kinijos ir Javos jūras. Ilgis 180 km, plotis 11-27 km. Įteka Musi upė. Pagrindiniai uostai – Mentokas, Toboalis.

1945 m. birželio 8 d. sąsiauryje nuskendo japonų sunkusis kreiseris Ašigara.
Gasparo sąsiauris

**Gasparo sąsiauris** () – sąsiauris Malajų salyne, Indonezijoje. Skiria Bankos salą vakaruose nuo Belitungo salą rytuose. Jungia Pietų Kinijos ir Javos jūras. Ilgis 70 km, plotis 80-100 km. Pagrindinis uostas – Tandžungpandanas.

Sąsiauryje yra nedidelės Leparo, Pongoko ir Mindanau salos.
Karimatos sąsiauris

**Karimatos sąsiauris** () – sąsiauris Malajų salyne, Indonezijoje. Skiria Sumatros ir Borneo salas. Jungia Pietų Kinijos ir Javos jūras. Mažiausias sąsiaurio plotis – 210 km, o didžiausias gylis – 36 m. Sąsiauryje driekiasi Karimatos salos.

Navigaciją trukdo koralų rifai ir mažos salelės.

## Išnašos
Pankalpinangas

**Pankalpinangas** () – miestas Indonezijoje, didžiausias Bankos saloje. Bankos-Belitungo provincijos administracinis centras. Dauguma gyventojų malajai, bet yra didelė kinų imigrantų bendruomenė, kalbanti haka kalba.

Jūrų uostas prie Javos jūros. Eksportuojams alavas, juodieji pipirai, kopra, žuvis. Žvejyba. Tekstilės, maisto pramonė. Yra oro uostas.

## Šaltiniai
Vytautas Kojala

**Vytautas Kojala** (1932 m. rugpjūčio 12 d. Širvintose, Ukmergės apskritis – 2019 m. balandžio 25 d. Vilnius) – Lietuvos teisininkas, advokatas, partinis veikėjas, habilituotas socialinių mokslų daktaras.

## Biografija
1958–1959 m. Šalčininkų rajono komiteto II sekretorius. 1963 m. baigė Vilniaus aukštąją partinę mokyklą. 1963–1971 m. dirbo LKP CK. 1964 m. baigė Vilniaus universitetą. 1969 m. Sąjunginiame institute nusikalstamumo priežastims tirti apgynė disertaciją „Nepilnamečių nusikaltimo prevencija“, teisės mokslų kandidatas. 1971–1976 m. LKP Vilniaus miesto komiteto II sekretorius, kandidatas į LKP CK narius. 1975–1980 m. LSSR AT deputatas, Jaunimo reikalų komiteto pirmininkas.

1978–1984 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos mokymo ir mokslo reikalų prorektorius, nuo 1981 m. profesorius. 1979 m. Visuomenės mokslų akademijoje prie SSKP CK apgynė disertaciją „Loginiai ir istoriniai teisėtumo įgyvendinimo aspektai“, teisės mokslų daktaras. 1990–1992 m. Lietuvos teismo ekspertizės instituto mokslo darbuotojas, 1995–2015 m. advokatas. Rašė kriminologijos tema.

Advokato praktikoje išgarsėjo 2001 m., kai gynė prieštaringos reputacijos verslininką Georgijų Dekanidzę, kurio sūnus Borisas Dekanidzė tapo paskutiniuoju nuteistuoju Lietuvoje, kuriam už žurnalisto Vito Lingio nužudymą įvykdyta mirties bausmė.

## Bibliografija
* Visuomenė ir nepilnametis. – Vilnius: Mintis, 1974. – 59 p.
* Pirminė partinė organizacija – kolektyvo branduolys. – Vilnius, 1975. – 56 p.
* TSKP XXV suvažiavimas ir socialistinio teisėtumo stiprinimo problemos: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1976. – 17 p.
* Vadovavimo kolektyvumas. – Vilnius, 1986. – 45 p.
* TSRS Konstitucija – socialinio teisingumo pagrindas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1987. – 22 p.
* Tarybinė konstitucija – socialistinio teisėtumo pagrindas (Deputato bibliotekėlė). – Vilnius: Mintis, 1987. – 17 p.

## Įvertinimas
* 1982 m. LTSR nusipelnęs dėstytojas

## Šaltiniai
Baharitai

**Baharitai**, kitaip **Bahri dinastija** () – mameliukų kilmės dinastija, 1254-1382 m. valdžiusi Mameliukų sultonatą (Egiptą). Pirmoji iš dviejų mameliukų dinastijų.

Pirmieji dinastijos valdovai, dar prieš įsitvirtinant Egipte kelis kartus sumušė mongolus. Pirmasis dinastijos atstovas Egipte – Kalavunas (m. 1290) kovojo su mongolais ir kryžiuočių likučiais Palestinoje. Chalilas (1290–1293 m.) užėmė paskutinę kryžiuočių tvirtovę Aką.
Bahavalpūras (kunigaikštystė)

**Bahavalpūras** – kunigaikštystė dabartiniame Pakistane, Pandžabe, egzistavusi iki 1955 m. Sostinė – Bahavalpūras.

Dauguma kunigaikštystės gyventojų buvo musulmonai (80 proc.). Susikūrė 1690 m. Nuo 1866 m. Bahavalpūras buvo administruojamas anglų administracijos. 1955 m. panaikinta ir įjungta į Pandžabo provinciją.
Bahija

**Bahija** () – viena iš Brazilijos valstijų šalies šiaurės rytuose. Administracinis centras – Salvadoras.

## Geografija

Sera do Espinjako kalnai, kurių aukščiausia viršūnė yra *Pico das Alma*s (1500 m) skiria valstiją į dvi dalis – rytinę drėgno klimato, nuotakią, kalvotą, turinčią derlingas dirvas, ir vakarinę – plokščiakalnį su prastomis dirvomis, tinkančiomis tik gyvulių ganymui, per kurį teka laivybai tinkama San Fransisko upė. Kitos didesnės upės – Kontasas, Pardas, Mukuri, Itapikuru ir Žekitinjonja – laivybai tinka tik netoli žiočių.

## Ekonomika

Karštoje ir drėgnoje pajūrio zonoje auginamos cukranendrės, tabakas, kava ir kakava. Sausesnėje vakarinėje dalyje auginama medvilnė ir gyvuliai. Senesniais laikais garsėjo deimantų ir kitų brangakmenių gavyba.

## Gyventojai

2007 m. valstijoje gyvento daugiau nei 14 mln. gyventojų. Etninė sudėtis: *[[pardo]]* 63,4 %, baltieji 20,3 %, juodaodžiai 15,7 %, indėnai ir azijiečiai 0,6 %.

Didžiausi Bahijos miestai (tūkst. gyventojų):
* Salvadoras – 2892,6
* Feira de Santana – 584,4
* Vitorija da Konkista – 313,8
* Žuazeiras – 237,6
* Kamasaris – 227,9
* Iljeusas – 219,7
* Itabuna – 212,2
* Lauro de Freitasas – 153,0
* Žekijė – 150,3
* Bareirasas – 135,6
* Porto Seguras – 120,4

## Šaltiniai
Bahnarai

**Bahnarai** – kalnų khmerų grupei priklausanti tauta, gyvenanti Vietname, tarp Mekongo ir Anamo kalnyno. Verčiasi ryžių, cukranendrių ir gyvulių auginimu. Iš viso pagal 1999 m. gyventojų surašymą Vietname yra 174 456 bahnarų.
Bahr al Arabas

**Bahr al Arabas** (), arba **Kiras** – upė rytų Sudane, Bahr al Gazalio intakas (Nilo baseinas). Išteka iš Bongo kalnyno netoli sienos su Centrinės Afrikos Respublika, toliau teka per lygumas, kur lietinguoju metų laiku virsta pelkėmis. Ilgis – apie 800 km.

Didžiausi intakai: Šaleicha, Lolas, Kjomas, Juras (dešinieji), Vadi Ibra (kairysis).
Veidrodinis fotoaparatas

**Veidrodinis fotoaparatas** – fotoaparatas, kuris būna dviejų arba vieno objektyvo. Fotografuojant matiniame stikle matomas vaizdas, formuojamas objektyvo, toks, koks jis bus nuotraukoje. Fotoaparate yra užraktas, diafragma, blykstė, šviesmatis ir vaizdo ieškiklis.

## Užraktas
Užraktas yra mechanizmas, kuris įleidžia šviesą į fotoaparatą. Kai nuspaudžiamas fotoaparato užrakto mygtukas, užraktas atidaro objektyvo diafragmą, kad ant fotografinės juostos kurį laiką kristų šviesa ir suprojektuotų atvaizdą. Užraktas atidaromas tik sekundės dalelei.

## Diafragma
Diafragma yra prietaisas, kuris riboja į fotoaparatą patenkančios šviesos kiekį. Už fotoaparato objektyvo yra diafragma su keičiamo skersmens apertūra. Reguliuojant apertūros dydį yra keičiamas atvaizdo ryškumas. Jei vaizdas yra neryškus, apertūra yra susiaurinama, o jei per daug ryškus, praplečiama. Diafragmos apertūrą nusako F raidė ir skaičius. Tai – objektyvo židinio nuotolis, padalintas iš apertūros skersmens.

## Blykstė
Blykstė yra šviesos šaltinis, kuri išspinduliuoja intensyvios šviesos blyksnį. Blykstė apšviečia fotografuojamą objektą, kai nepakanka natūralios šviesos. Daug fotoaparatų turi elektronines blykstes. Blykstę sudaro mažas elektroninis vamzdelis, per kurį pratekantis stiprus elektros srovės impulsas uždega šias dujas ir jos akimirksnį ryškiai šviečia.

## Šviesmatis
Šviesmatis yra prietaisas, kuris matuoja, kiek šviesos reikia fotografuojant. Daugelis fotoaparatų turi šviesmačius arba eksponometrus. Jis matuoja šviesos srautą, kuris sklinda nuo fotografuojamo objekto. Turi fotoelementą, kuris šviesą paverčia elektros srove. Nuo elektros srovės stiprumo priklauso rodmenys fotoaparato ekrane – ar esant nustatytai diafragmai bus gauta pakankamai apšviesta nuotrauka.

## Vaizdo ieškiklis
Vaizdo ieškiklis yra fotoaparato prietaisas, per kurį matomas toks vaizdas, koks bus nuotraukoje. Vaizdo ieškiklis kartais turi atskirą objektyvą, kuris projektuoja vaizdą panašiai kaip pagrindinis objektyvas. Veidrodiniame vieno objektyvo fotoaparate pagrindinis objektyvas kartu yra ir vaizdo ieškiklis. Atlenkiamas veidrodis, esantis prieš juostą, perduoda vaizdą ne į ją, o į akį. Fotografuojant (nuspaudus užrakto mygtuką) veidrodis yra trumpam pakeliamas, kad netrukdytų apšviesti juostos.

## Objektyvai

### Plačiakampis objektyvas
Plačiakampis objektyvas yra objektyvas, kuriuo sukuriamas panoraminis atvaizdas. Plačiakampio objektyvo židinio nuotolis yra trumpas, todėl yra aprėpiamas didelis erdvės plotas.

### Objektyvas su keičiamuoju židinio nuotoliu
Objektyvas su keičiamuoju židinio nuotoliu gali pakisti iš plačiakampio į teleobjektyvą. Keičiant objektyvo židinio nuotolį, yra keičiamas objektyvo aprėpiamos erdvės plotis (pritraukiamas vaizdas)

### Teleobjektyvas
Teleobjektyvas yra objektyvas, kuriuo sukuriami tolimų objektų atvaizdai atrodo artimi. Teleobjektyvo židinio nuotolis yra ilgas. Todėl yra gaunamas stambesnis atvaizdas.
Bolševiko sala

**Bolševiko sala** () – sala arktinėje Rusijoje, Šiaurinės Žemės salyno pietryčiuose. Plotas 11 312 km². Paviršius kalnuotas, aukštis siekia iki 935 m. Apie trečdalį salos ploto dengia ledynai. Šiauriniai krantai išraižyti fiordų (Telmano, Spartako, Partizano ir kt.). Yra Primos arktinė bazė.

## Šaltiniai
Petras Kojelavičius-Vijūkas

**Petras Kojelavičius-Vijūkas** (1622 m. Kaunas – 1654 m. birželio 12 d. Vilnius) – SJ, Lietuvos kunigas, rašytojas.

## Biografija
Kilęs iš Kauno pirklių, giminystės ryšiais su Vijūkais tapusių bajorais, Kojalavičių giminės. Tėvas Jonas Kojalavičius, motina Brigita Beinartaitė, broliai Kazimieras Kojelavičius-Vijūkas ir Albertas Kojalavičius-Vijūkas. Nuo 1637 m. jėzuitas. Mokėsi Gardino ir Kauno kolegijose. Vilniaus universitete studijavo filosofiją ir teologiją, apie 1653 m. įšventintas kunigu. 1653–1654 m. Vilniaus universitete dėstė retoriką ir filosofiją. Su broliais A. ir K. Kojalavičiais tėvų namus Kaune 1642 m. užrašė kuriamai Jėzuitų kolegijai.

Išleido „Vilniaus valdovo laidotuvių pamokslą“ (*Elogium funebre Palatini Vilnensis*) ir „Panegiriką Lietuvos aukščiausiųjų valdovų karališkajai virtuvei“ (*Panegyricus Regiae culinae in Lithuania Magistri Supremi*, abu 1652 m.). Paliko rankraštį „Vilniaus vyskupų nekrologas“ (*Elogia Episcoporum Vilnensium* 1651 m.).

## Šaltiniai
Dvokiančioji žvynabudėlė

**Dvokiančioji žvynabudėlė** (*Lepiota cristata*) – pievagrybinių (*Agaricaceae*) šeimos, žvynabudėlių (*Lepiota*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**
Krūmokšniai, pakelės, parkai, miškai, žolėtos vietos.
* **Augimo laikas**
Vasara, ruduo.
* **Pagrindiniai požymiai**
Kepurėlė skėčio formos, baltame fone rausvai rudai žvyneliuota.

Vaisiakūniai nedideli. Kepurėlė 2–5 (7) cm skersmens, plonamėsė, trapi, balta, apšepusi smulkiais rudais, rausvai rudais žvyneliais. Lakšteliai balti, rusvai dėmėtais pakraštėliais. Kotas 3–7×0,3–0,5 cm, baltas, su žiedu, žemiau žiedo gelsvai rusvas. Trama balta, nemalonaus kvapo, nekarti. Sporos 57×2,5–3,5 μm.

**Būdingi požymiai:** vaisiakūniai nemalonaus, aštraus kvapo. Sporos bazaliniame gale bukos, su snapeliu.

Auga grupėmis. **Nevalgoma**. Labai dažna.

## Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 201 psl.