open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Prystovų Čerauninko kūlis

**Prystovų akmuo**, vadinamas *Čerauninko kūliu* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – , senas registro kodas – M156, senas laikinosios apskaitos Nr. 377/3) – mitologinis akmuo rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Prystovuose, 150 m į pietryčius nuo kelio Kūlupėnai–Sauseriai–Prystovai, Mišupės dešiniajame krante. 

## Akmuo
Netaisyklingos formos, pailgas šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 2,5 m ilgio, nuo 1,2 iki 2,3 m pločio ir nuo 70 iki 110 cm aukščio. Šiaurės rytinis, apie 90 cm pločio akmens kraštas ištrupėjęs, tarsi atskeltas. Paviršius plokščias, lygus. Jo pietrytinėje dalyje yra 6 cm skersmens ir 2 cm gylio duobutė, vadinama Velnio pėda.

Teritorijos plotas – 100 m².

1,4 km yra Prystovų akmuo su dubeniu, 0,52 km į pietvakarius yra akmuo, vadinamas *Didžiuoju kūliu*.

## Istorija
Akmuo vietos gyventojų žinomas nuo seno, vadinamas *Čerauninko kūliu* (). Šiaurės rytinį akmens kraštą, anot padavimų, atskėlęs perkūnas, o pėdą įminęs velnias. 
 
Pasakojama, kad kartą šventą dieną ant akmens atsisėdęs žmogus pradėjo keikti kaimyną. Besikeikdamas prilipo prie akmens ir taip išbuvo visą parą. Tik iškėlęs rankas į dangų ir prisiekęs daugiau gyvenime nebesikeikti, atlipo nuo to akmens.

1994 m. įrašytas į laikinąją istorijos ir kultūros paminklų apskaitą (l. a. 377/3), 2000 m. registruotas kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąraše (registro kodas M156), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu. 

## Tyrimai
1993 m. žvalgė Vykintas Vaitkevičius, 1999 ir 2014 m. – Julius Kanarskas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Kretingos krašto enciklopedija
Prystovų akmuo su dubeniu

**Prystovų akmuo su dubeniu** (saugotinas kultūros paveldo objektas) – apeiginis akmuo rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Prystovuose, 100 m į vakarus nuo kelio Kūlupėnai–Sauseriai–Prystovai tilto per Mišupės upelį, jo kairiajame krante. 

## Akmuo
Tai stambaus grūdėtumo pilkos spalvos granitas, gulintis žemės paviršiuje, šiek tiek susmigęs į dirvą. Jis netaisyklingo ovalo formos, pailgas šiaurės – pietų kryptimi, 2,65 m ilgio, 1,95 m pločio ir 75 cm aukščio. Rytinis akmens šonas statesnis, o paviršius nuolaidėja į vakarų pusę. Paviršiuje, arčiau vakarinio šono, buvo ovalo pavidalo dubuo, šiek tiek pailgas šiaurės – pietų kryptimi. Jo ilgis 80 cm, plotis – 62 cm, gylis – iki 20 cm. Šiuo metu akmuo perskilęs į kelias dalis.

Teritorijos plotas – 10 m².

1,4 km yra Prystovų Čerauninko kūlis, 1,7 km į pietvakarius – Prystovų Didysis kūlis.

## Istorija

Akmuo guli į upės vingį įsiterpiančiame aukštumos kyšulyje. Vietos gyventojų žinomas nuo seno. Pasakojama, kad ant akmens pagonys aukojo aukas savo dievams.

Veikiamas atmosferos kritulių, akmuo supleišėjo ir XX a. 9 dešimtmetyje perskilo į kelis luitus.

1972 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1987 ir 2014 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Vykintas Vaitkevičius.

## Šaltiniai
Ringelis (Danė)

**Ringelis** – upė Klaipėdos rajone, Danės intakas. Priklauso Lietuvos pajūrio upių baseinui. Upės kodas LR upių klasifikatoriuje – 20010660, ilgis – 6,3 km, baseino plotas – 15 km².

Išteka ties Trušeliais, apie 8 km į šiaurės rytus nuo Klaipėdos. Upės vaga aukštupyje daugelyje ruožų sureguliuota, vidurupyje kerta kelią , toliau teka šiaurės rytiniu Klaipėdos pakraščiu pro Tauralaukio mikrorajoną, kurį skiria apie 20 m aukščio šlaitas. Į Danę įteka jos kairiajame krante, 12,3 km atstumu nuo žiočių. Žemupyje krantai pelkėti, čia veisiasi bebrai.

Didesnis intakas – Žvejonė (dešinysis).

Artimiausios gyvenvietės: Trušeliai, Mazūriškiai, Klipščiai, Aukštkiemiai.

## Etimologija
Šaltiniuose upė minima kaip , , .

Upėvardis kildinamas iš žodžio *ringė* („vingis, rėžis, gumbas, juosta“) bei *ringuoti* („vinguriuoti, rangytis“). Tai gali būti kuršiškos kilmės vietovardis.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Ringelis ''LR upių klasifikatoriuje''
Prystovų Didysis kūlis

**Prystovų Didysis kūlis** (saugotinas kultūros paveldo objektas) – mitologinis akmuo rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Prystovuose, 0,5 m į pietus nuo kelio Kūlupėnai–Sauseriai–Prystovai, Mišupėje. 

## Akmuo
Tai natūralus, ledynmečio paliktas granito riedulys, gulintis upės vagoje. 

1,7 km į šiaurės rytus yra Prystovų Čerauninko kūlis.

## Istorija
Dėl masyvumo akmuo nuo seno atkreipė vietos gyventojų dėmesį, buvo vadinamas *Didžiuoju kūliu (Didžiuoju akmeniu)*. 

1935 m. duomenis apie jį surinko Stropelių pradžios mokyklos mokytojas Stasys Vilkys.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga
Prystovų Žalčio kūlis

**Prystovų Žalčio kūlis** (saugotinas kultūros paveldo objektas) – mitologinis akmuo rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Prystovuose, 0,2 m į pietryčius nuo kelio Kūlupėnai–Sauseriai–Prystovai, prie Mišupės. 

## Akmuo
Tai natūralus, ledynmečio paliktas granito riedulys, gulintis aukštumos papėdėje, upės slėnyje. 

## Istorija
Akmuo kyšojo Barsiukalniu vadinamos aukštumos atkalnėje, buvo masyvesnis už kitus aplinkoje esančius akmenis. Pasakojama, kad ant jo šiltu metų laiku mėgo šildytis žalčiai ir kiti ropliai, dėl to akmuo pavadintas *Žalčio kūliu ()*. 

1935 m. duomenis apie jį surinko Stropelių pradžios mokyklos mokytojas Stasys Vilkys.

## Literatūra
* Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės. Žemaitija. – Vilnius: Diemedis, 1998. – P. 92

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga
Eldrine

**„Eldrine“** (stilizuotai – ƎLDRINE, taip pat žinoma kaip ir *Eldraini*) – Gruzijos roko grupė, kuri atstovavo Gruzijai 2011 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „One More Day“.

## Eurovizijos dainų konkursas 2011

„Eldrine“ atstovavo Gruzijai 2011 m. Eurovizijos dainų konkurse, vykusiame Diuseldorfe, Vokietijoje. Grupė dalyvavo pirmajame pusfinalyje, užėmė 6-ąją vietą, finale jie užėmė 9-ą vietą su 110 taškų, gaudami maksimalų 12 taškų iš Lietuvos, Ukrainos ir Baltarusijos.

## Diskografija

### Albumai
* *Fake Reality* (2011)
* *Till The End* (2014)

### Singlai
* *Haunting* (2010)
* *One More Day* (2011)

## Nuorodos
* Oficiali grupės svetainė 

|-
Afganistano provincijos

**[[Afganistanas]]** administraciškai yra padalintas į 34 **provincijas** (vilajatus, ). Kiekviena provincija yra skirstoma į rajonus, kurių 2005 m. iš viso buvo 398. Provincijai vadovauja gubernatorius, kurį paskiria šalies prezidentas. Kiekvienai provincijai atstovauja po du delegatus Seniūnų Taryboje.

JTO Afganistano provincijas grupuoja į 7 geografinius regionus.

## Provincijos

## Nuorodos
* Afghanistan: Administrative Division (Citypopulation.de)
* Provinces of Afghanistan (Statoids.com)
Glamorgano slėnis

**Glamorgano slėnis** (; ) – viena iš Velso sričių. Turtinga žemės ūkio įvairove. Slėnis turi daug lankytinų vietų: parkų, Sent Donato pilį, istorinį kaimą ir daugelį kitų vietų, kurios kasmet pritraukia daug lankytojų.

Nuo 1996 m. yra unitarinė sritis, prieš tai buvusi Pietų Glamorgano sritimi. Administracinis centras ir didžiausia gyvenvietė – Baris. Sritis yra žemumoje. Aukščiausias taškas iškilęs 137 metrus virš jūros lygio.

## Miestų partnerystė
*  Reinfeldenas, Vokietija
*  Mukronas, Belgija
*  Fekamas, Prancūzija
turi draugystės susitarimus su:
*  Jurbarkas, Lietuva
*  Noimarktas, Italija
*  Putnokas, Vengrija

## Nuorodos
* Glamorgano slėnio sritis  Atviro katalogo projekte
Remigijus Ozolinčius

**Remigijus Ozolinčius** (1956 m. lapkričio 14 d. Skomantuose – 2013 m. balandžio 9 d. Kaune) – mokslininkas, miškininkas, ekologas.

## Biografija

Gimė 1956 m. lapkričio 14 d. Skomantuose. 1975 m. aukso medaliu baigė Tauragės 2-ąją vidurinę (dabar „Šaltinio“) mokyklą, o 1980 m. su pagyrimu baigė studijas Lietuvos žemės ūkio akademijos Miškų ūkio fakultete ir įgijo miškų ūkio inžinieriaus specialybę. Lietuvos mokslų akademijos (LMA) Botanikos institute mokslininkas apgynė biologijos mokslų kandidato disertaciją – čia jam suteiktas gamtos mokslų daktaro (1985 m.) ir habilituoto gamtos mokslų daktaro (1997 m.) laipsnis, o Vytauto Didžiojo universitete – docento (1997 m.) ir profesoriaus (2000 m.). Nuo 2004 m. R. Ozolinčius buvo Lietuvos mokslų akademijos narys.

Biologijos mokslų profesorius R. Ozolinčius dėstė Vytauto Didžiojo (nuo 1995 m.) ir Aleksandro Stulginskio (nuo 1999 m.) universitetuose, vadovavo doktorantams, dalyvavo VDU Aplinkosaugos organizavimo bakalaurų ir magistrų diplominių darbų gynimo komisijose, VDU Ekologijos ir aplinkotyros bei Miškotyros (ASU) jungtinėse doktorantūros komisijose. Mokslininkas taip pat buvo įvairių tarybų ir kitų institucijų narys – dalyvavo Tarptautinės miško tyrėjų organizacijų sąjungos (IUFRO) Tarptautinėje taryboje, Lietuvos miškininkų sąjungos prezidiume, Miškų ūkio konsultacinėje taryboje prie Aplinkos ministerijos, Žemės ūkio mokslo taryboje, LAMMC Miškų instituto bei LŽŪU Miškų ir ekologijos fakulteto tarybose.

R. Ozolinčius prisidėjo ir prie UNESCO programos „Žmogus ir biosfera“ (MAB, „Man and the Biosphere“), buvo jos Lietuvos komiteto pirmininko pavaduotojas ir narys. Miškininkystės specialistas taip pat redagavo arba dalyvavo ruošiant įvairius mokslinius leidinius – dirbo tarptautinio mokslinio žurnalo „Baltic Forestry“ vyr. redaktoriumi, dalyvavo mokslinių žurnalų „Miškininkystė“ (1994–1995 m., nuo 2002 m.), „Dendrologia Lithuaniae“ (nuo 2000 m.), „Vagos“ (nuo 2000 m.), “Mežzinātne” (latvių k., nuo 2000 m.) redakcinėse kolegijose. R. Ozolinčius buvo „Lietuvos žemės ūkio enciklopedijos”, leidinio „Lietuvos miškų metraštis. XX amžius“ (2003 m.), miškininkystės žurnalo „Mūsų girios“ ir laikraščio “Žaliasis pasaulis” redakcinių kolegijų narys.

Per savo gyvenimą R. Ozolinčius parašė per 150 mokslinių ir mokslo populiarinimo straipsnių, daugiau nei 30 mokslo monografijų, vadovėlių, mokomųjų knygų. Tarp jam įteiktų apdovanojimų už mokslinę veiklą – medalis už geriausią studentų mokslinį darbą (1980 m.), parodos „Žmogus ir miškai“ I laipsnio diplomas (Maskva, 1988 m.), Britų Tarybos premija (1992 m.), LR Švietimo ir mokslo ministerijos premijos už mokslo populiarinimo darbus (2004, 2007 ir 2008 m.), Lietuvos mokslo premija (2004 m., kartu su L. Kairiūkščiu ir A. Juodvalkiu). Mirė 2013 m. balandžio 9 d. Kaune.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Netikėtai mirė Miškų instituto direktorius prof. Remigijus Ozolinčius
Badachšano provincija

**Badachšano provincija** () – provincija Afganistano šiaurės rytinėje dalyje. Turi sieną su Tadžikistanu, Pakistanu ir Kinija. Administracinis centras – Faizabadas. Gyventojų skaičius – 1 072 785 (2021 m.).

## Geografija
 
Provincijai priklauso strategiškai svarbus Vachano koridorius, nusidriekiantis nuo pagrindinės šalies dalies per sunkiai pasiekiamus Baltistano šiaurinius pakraščius. Paviršius labai kalnuotas – driekiasi Hindukušo ir Pamyro kalnai, Karakorumo priekalnės. Tarp kalnų driekiasi slėniai, kuriuose vyrauja krūmynai, stepės, pusdykumės. Upės priklauso daugiausia Amudarjos baseinui; svarbiausios – Piandžas (su Pamyru), tekantis pasienyje su Tadžikistanu, ir Kokča. Pamyre telkšo Zorkulio ežeras.

## Gyventojai
  
Krašte būdinga didelė etninė įvairovė: gyvena tadžikai (daugiausia kalbantys dari), uzbekai, puštūnai, kiek mažiau hazarų, kirgizų, beludžų, rusų, kizilbašų. Yra vietinių pamyriečių (šugnanų, mundžanų, iškašimių, vachanų). Dauguma tikinčiųjų yra musulmonai sunitai, tarp pamyriečių daugiausia izmailitai.

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 29 rajonus.

Svarbiausios gyvenvietės:
* Faizabadas
* Iškašimas
* Baharakas
* Chuahanas
* Ragas
* Šahri Buzurgas
* Zebakas

## Nuotraukos


File:Mountains in Badakhshan Province of Afghanistan.jpg|Kalnai Chuahano apylinkėse
File:Inside the Fortress of the Fire Worshippers, Yamchun.jpg|Jamčuno ugnies garbintojų šventykla
File:Kuran wa Munjan, road from the north to the valley.png|Kelias iš Kurano ir Mundžaną
File:Fayzabad in Badakhshan Province of Afghanistan.jpg|Faizabadas
File:Afghan children in Badakhshan Province-2012.jpg|Afganistano tadžikai
File:Wakhan, Badakhshan.jpg|Vachano kraštovaizdis


## Išnašos
Badgiso provincija

**Badgiso provincija** () – provincija Afganistano šiaurės vakarinėje dalyje. Turi sieną su Turkmėnistanu. Tai 10-a pagal plotą ir 18-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Kalai Nau.

## Geografija
 
Centrinę dalį užima izoliuotas kalnų masyvas aplink kurį plyti lygumos, apaugusios stepe, krūmynais. Pagrindinė upė – Murgabas.

## Gyventojai
  
Dauguma Badgiso gyventojų yra tadžikai (62 %); jie gyvena didesnėse gyvenvietėse ir pietinėje bei vakarinėje dalyje. Taip pat gyvena puštūnai (28 %, daugiausia šiaurėje), uzbekai (5 %), turkmėnai (3 %), baludžai (2 %). Dauguma tikinčiųjų yra musulmonai sunitai.

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 7 rajonus (skliaustuose – administracinis centras):

* Ab Kamaris (Sang Atešas)
* Gormačas (Gormačas)
* Džavandas (Džavandas)
* Mukuras (Mukuras)
* Murgabas (Murgabas)
* Kadisas (Kadisas)
* Kalai Nau (Kalai Nau)

## Nuotraukos


File:Northwestern Afghanistan.jpg|Kaimas Badgise
File:Bridge over the Murghab river -b.jpg|Tiltas per Murgabą
File:Shah-i Mashhad-1.jpg|Šahi Mešchedo medresės griuvėsiai
File:Nomads in Badghis Province.jpg|Klajoklių stovykla
File:Bala Morghab.JPG|Murgabo miestas
Gvinedas

**Gvinedas** () – sritis šiaurės vakarų Velse. Pavadinta pagal senąją Gvinedo karalystę. Rečiausiai apgyvendinta ir antra pagal dydį Velso sritis.

Gvinede yra Bangoro universitetas bei didelė dalis Snoudonijos.

## Istorija
Gvinedas buvo nepriklausoma karalystė, kuri gyvavo nuo V amžiaus iki 1283 m., kai Eduardas I užkariavo ir prijungė prie Anglijos. Iki 1996 m. Anglesio sala įėjo į Gvinedo sritį.

## Galerija

Vaizdas:Barmouth Harbour - geograph.org.uk - 1363561.jpg
Vaizdas:Boats at Llyn Crafnant - geograph.org.uk - 1436933.jpg
Vaizdas:Bryndyfi mine - geograph.org.uk - 23482.jpg
Vaizdas: Nantlle Valley.jpg


## Nuorodos
* Gvinedas Atviro katalogo projekto svetainėje
Baglano provincija

**Baglano provincija** () – provincija Afganistano šiaurės rytinėje dalyje. Tai 9-a pagal plotą ir 13-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Puli Chumris.

## Geografija
 
Provincijos teritorija kalnuota, ja driekiasi Hindukušo kalnagūbriai. Čia yra strategiškai svarbus Salango tunelis ir Salango perėja. Svarbiausia upė – Kundūzas (Amudarjos baseinas).

## Gyventojai
  
Dauguma Baglano gyventojų yra tadžikai ir čaraimakai (55 %); taip pat gyvena puštūnai (20 %), hazarai (15 %), uzbekai (9 %), totoriai ir kt. Dauguma tikinčiųjų yra musulmonai sunitai, yra izmailitų.

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 16 rajonų.

Svarbiausios gyvenvietės:

* Baglanas
* Puli Chumris
* Andarabas
* Dahanai Guris
* Dušis
* Nahrinas

## Nuotraukos


File:ANA in Baghlan-2010.jpg|Provincijos kraštovaizdis
File:Approaching the Salang tunnel -d.jpg|Kelias per Salango perėją
File:An old pedestrian bridge in Dushi District of Baghlan province -a.jpg|Virvinis tiltas Dušio apylinkėse
Karfilis (sritis)

**Karfilis** (; ) – sritis pietų Velse, apimanti istorines apskritis tarp Glamorgano ir Monmutšyro. Didžiausias srities miestas – Karfilis.

## Istorija
Karfilio sritis buvo suformuota 1996 m. balandžio 1 d. sujungus Vidurio Glamorgano srities Rimnio slėnio apskritį su Gvento srities Islvino apskritimi.

## Nuorodos
* Karfilio savivaldybė 
* Karfilio sritis Atviro katalogo projekto svetainėje
Žvainių paminklas partizanams

**Žvainių paminklas Žemaičių apygardos partizanams** (nacionalinio reikšmingumo registrinio objekto  sudėtinė dalis) – paminklas Lietuvos partizanams šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žvainiuose (Imbarės seniūnija), 1,9 km į pietvakarius nuo Salantų, 0,7 km į vakarus nuo kelio Salantai–Imbarė, Salanto kairiajame krante. 

## Aprašymas
Paminklas yra šalia Žemaičių apygardos partizanų laidojimo vietos, esančios Salanto slėnyje. Pastatytas į slėnį įsiterpiančio aukštumos kyšulio pietinėje papėdėje, į pietus nuo Salantų žydų holokausto vietos. 

Kalvos šlaito apačioje išmūryta memorialinė akmenų sienelė, pakopomis žemėjanti link slėnio. Jos centre pavaizduoti Gedimino stulpai ir įmūryta rombo pavidalo juodo akmens plokštė su iškaltu įrašu: „ŽUVUSIEMS UŽ LIETUVOS LAISVĘ 1940–1952“. Į dešinę nuo jo, sienelės kampe stovi aukštas, gelžbetoninis monumentalus kryžius, kurio kryžmą vainikuoja metaliniai spinduliai.

Prie memorialinės sienelės pritvirtinta stačiakampė juodo akmens lentelė su įrašu: „ADOLFINA LUPEIKAITĖ / JUOZAS JOKŪBAUSKIS / Žuvę kovoje 1952 m. / Liūdi Sūnus AUGUSTINAS“.

Teritorijos plotas – 0,02 ha.

1,15 km į rytus - šiaurės rytus yra Pesčių paminklas partizanams.

## Istorija
1944–1952 m. šalia Žvainių kaimo, Salanto slėnyje veikusio durpyno duobėse ir šalia žydų kapinių buvusių bulviarūsių duobėse Salantų stribai pamesdavo ir užkasinėjo Salantų valsčiaus (nuo 1950 m. – Salantų rajono) NKVD-MVD-MGB būstinėje nukankintus, valsčiaus ir rajono teritorijoje nukautus Žemaičių apygardos partizanus. Liudytojų teigimu, čia buvę pakasta apie 40–50 Lietuvos partizanų, jų ryšininkų ir rėmėjų. Apie 1978 m. kasant Salanto slėnio rytiniame pakraštyje melioracijos kanalą buvo rasta žmonių griaučių. Vieta netyrinėta.

1996 m. Lietuvos šaulių sąjungos Žemaitijos rinktinės iniciatyva pastatytas paminklas Laisvės kovotojams atminti (projekto autorius Edmundas Giedrimas). Paminklo šventinimo iškilmėse dalyvavo Telšių vyskupas Antanas Vaičius ir monsinjoras Alfonsas Svarinskas.

Nuo 2016 m. atminimo vieta patenka į nacionalinio reikšmingumo lygmens registrinio objekto – Salantų žydų senųjų kapinių bei žydų žudynių vietos ir kapų komplekso (unikalus kodas 39404) teritoriją.                                                             

## Literatūra
* Julius Kanarskas. Kretingiškiai kovose dėl Lietuvos valstybingumo. – Klaipėda: Eglė, 2016. – 223-224
* Danutė Krakauskienė. Atminimą įamžinti privalome mes. – Švyturys – 1998 m. gegužės 11 d.
* Antanas Martišius. Nauji Tuskulėnai Salantuose. – Tautininkų žinios – 1996 m. birželio 22 d.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Paminklinė kompozicija partizanams, žuvusiems už Lietuvos laisvę, atminti. – Kretingos krašto enciklopedija
Florin Cezar Ouatu

**Florin Cezar Ouatu** (g. 1980 m. vasario 18 d.; taip pat žinomas kaip **Cezar The Voice** arba tiesiog **Cezar**) – Rumunijos operos dainininkas ir pianistas. Jis atstovavo Rumunijai 2013 m. Eurovizijoje Malmėje su daina „It’s My Life“. Konkurse užėmė 13 vietą su 65 taškais.

## Biografija

Florin Cezar Ouatu gimė 1980 m. vasario 18 d. Rumunijoje, Ploještyje, muzikų šeimoje. Jis mokėsi groti fortepijonu būdamas 6 metų amžiaus. Baigė muzikos mokyklą, studijavo klasikinį dainavimą Milano konservatorijoje, kur 2004 metais studijas baigė su pagyrimu ir pradėjo dirbti Europos didžiuosiuose operos teatruose.

## Nuorodos

* Cezar — „It's My Life“ (video)

|-
Texas Lightning

**Texas Lightning** – vokiečių kvintetas iš Hamburgo, kuris atlieka kantri muzikos žanro kūrinius. Grupės nariai – Olli Dittrich (būgnai ir vokalas), Jon Flemming Olsen (vokalas ir gitara), Markus Schmidt (elektrinė gitara ir bandža), Uwe Frenzel (vokalas) ir Jane Comerford (vokalas ir Havajų gitara). Pirmasis grupės pasirodymas įvyko 2000 m. gruodžio 23 dieną.

## Eurovizijos dainų konkursas

Texas Lightning atstovavo Vokietijai 2006 m. Eurovizijoje Atėnuose, Graikijoje. Dainą „No No Never“ parašė Jane Comerford. Atstovai užėmė 15 vietą su 36 taškais.

Daina „No No Never“ išleista kaip singlas Vokietijoje, Austrijoje ir Šveicarijoje. Daina pasiekė pirmą vietą muzikos topuose Vokietijoje, ketvirtą vietą Austrijoje ir šeštą vietą Šveicarijoje.

## Diskografija
### Albumai
* 2006 – Meanwhile, Back at The Ranch
* 2009 – Western Bound

## Nuorodos

* Oficiali svetainė  (vokiečių ir anglų k.)

|-
Nacionalinis vėžio institutas

**Nacionalinis vėžio institutas** – Lietuvos mokslo įstaiga, veikianti nuo 1957 m.

## Istorija
1957 m. įkurtas kaip **Onkologijos mokslinio tyrimo institutas**, kurio klinikine baze tapo Respublikinis onkologijos dispanseris. 1975 m. Respublikinis onkologijos dispanseris ir Onkologijos mokslinio tyrimo institutas buvo sujungti.

1979 m. Santariškėse buvo pastatytas naujas instituto pastatas ir klinika. 1990 m. tobulinant onkologinės tarnybos valdymo struktūrą, Onkologijos mokslinio tyrimo institutas ir Klinika prie jo buvo reorganizuoti į **Lietuvos onkologijos centrą**.

2002 m. Lietuvos onkologijos centras reorganizuotas į **[[Vilniaus universitetas|Vilniaus universiteto]] Onkologijos institutą**. 2008 m. iš Polocko g. 6 į Santariškes buvo perkeltas instituto Mokslinių tyrimų centras.

2014 m. **Vilniaus universiteto Onkologijos institutas** buvo perduotas Lietuvos Respublikos švietimo ir mokslo ministerijai ir pervadintas į Nacionalinį vėžio institutą.

## Struktūra
* Mokslinių tyrimų centras
* Klinika
* Vėžio kontrolės ir profilaktikos centras

## Direktoriai
* Albertas Telyčėnas – 1957–1982 m.
* Laima Griciūtė – 1982–1990 m.
* Konstantinas Povilas Valuckas – 1990–2013 m.
* Narimantas Evaldas Samalavičius – 2013–2015 m.
* Feliksas Jankevičius – 2016–2023 m.
* Valdas Pečeliūnas – nuo 2023 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Instituto svetainė
Balcho provincija

**Balcho provincija** () – provincija Afganistano šiaurinėje dalyje, turi sieną su Uzbekistanu ir Tadžikistanu. Tai 15-a pagal plotą ir 6-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Mazari Šarifas.

Provincija yra istoriniame Baktrijos centre.

## Geografija

Didesniąją dalį teritorijos užima Baktrijos lyguma. Pietuose paviršius kyla į kalnus. Būdingos stepės, drėkinami slėniai. Šiaurine riba teka Amudarjos upė.

## Gyventojai
  
Dauguma Balcho gyventojų yra tadžikai (kalbantys dari, >50 % gyventojų). Taip pat gyvena puštūnai (27 %), turkmėnai (11,9 %), uzbekai (10,7 %), hazarai, baludžai, arabai. Dauguma tikinčiųjų yra musulmonai sunitai, yra izmailitų.

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 15 rajonų.

Svarbiausios gyvenvietės:

* Mazari Šarifas
* Balchas
* Šolgara
* Daulatabadas
* Dihdadis

## Nuotraukos


File:120627-A-LE308-009.jpg|Provincijos kraštovaizdis
File:The friendship bridge connects Mangusar, Uzbekistan and Hariatan, Afghanistan.jpg|Afganistano–Uzbekistano draugystės tiltas
File:Man in northern Afghanistan.jpg|Balcho gyventojas
File:Nowruz in northern Afghanistan in March 2011.jpg|Mazari Šarifas
Eimear Quinn

**Eimara Kuin** (*Eimear Quinn*, g. 1973 metais) – airių dainininkė. 1996 metais su daina „The Voice“ laimėjo 1996 m. Eurovizijos dainų konkursą.

Ketverius metus ji dainavo chore. 1995 m. tapo Keltų kamerinės grupės „Anuna“ narė, kuri yra populiari Airijoje.

## Diskografija

### Albumai
* 2001: *Through the Lens of a Tear*
* 2006: *Gatherings*
* 2007: *Oh Holy Night*

## Nuorodos
* Daina „The Voice“

|-
Seksualinė orientacija

**Seksualinė orientacija**, **lytinė orientacija** – ilgalaikė asmens savybė, pažyminti kurios lyties atstovams žmogus jaučia emocinį, romantinį arba lytinį potraukį (ar jų kombinaciją). Dažniausiai pateikiami seksualinės orientacijos variantai yra heteroseksualumas – potraukis priešingos lyties asmenims, homoseksualumas – potraukis tos pačios lyties asmenims ir biseksualumas – potraukis abiejų lyčių asmenims. Kartais kaip ketvirta orientacija minimas aseksualumas – potraukio nebuvimas nė vienai iš lyčių.

Didžioji dauguma mokslininkų sutaria, kad seksualinė orientacija nėra pasirenkama, tačiau nėra vienos paprastos priežasties jai paaiškinti. Manoma, kad įtaką gali turėti ir biologiniai veiksniai, ir aplinka. Kelių dešimtmečių tyrimai įrodo, kad seksualinę orientaciją geriausiai demonstruoja skalė nuo potraukio išskirtinai priešingai iki išskirtinai savo lyčiai, o ne atskiros kategorijos.

## Išnašos
Degimai (Imbarė)

**Degimai** – buvęs kaimas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 3 km į šiaurės rytus nuo Salantų, Laiviuose, prie kelio .

## Etimologija

Pavadinimas kilo nuo žodžio *deginti*. Kaimo vietoje seniau buvo krūmais apaugusi ganyklų žemė. Želdinius išdeginus, joje kūrėsi pirmieji naujakuriai. 

## Geografija

Kaimo žemės plyti dabartinio Laivių kaimo pietrytinėje dalyje, lygumoje, į pietus nuo kelio Salantai–Plateliai, Alkupio aukštupyje. Ribojasi su Laiviais, Tuzais ir Gargždele. Iš kaimo išteka Alkupis, o rytiniu pakraščiu teka – Bubinas (abu – kairieji Salanto intakai). Per kaimą praeina lauko kelias Laiviai–Gargždelė.

## Istorija

Degimai susiformavo XIX a. II pusėje – XX a. pradžioje plėšininėje Laivių kaimo ganyklų žemėje. Jam priklausė apie 150 ha žemės, kurioje ūkininkavo 14–20 šeimų. 1923 ir 1959 m. minimas kaip savarankiškas kaimas, 1935 m. ir nuo XX a. 8 dešimtmečio – Laivių kaimo dalis. 

1923 m. buvo 14, 1935 m. – 20 ūkių. 

XX a. 8 deš. I pusėje Degimai išbraukti iš Lietuvos administracinio-teritorinio suskirstymo apskaitinių duomenų.

### Gyventojai

## Šaltiniai
Daikondžio provincija

**Daikondžio provincija** () – provincija Afganistano centrinėje dalyje. Tai 13-a pagal plotą ir 21-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Nilis.

Sudaryta 2004 m., atskyrus šiaurės rytinę Urozgano provincijos dalį.

## Geografija

Provincijos paviršius kalnuotas, didžiąją dalį užima Vidurio Afganistano kalnai (Hazaradžatas). Svarbiausia upė yra Helmandas.

## Gyventojai
  
Absoliuti dauguma Daikondžio gyventojų (90 %) yra hazarai. Taip pat yra puštūnų (5 %), baludžų (3,5 %), sajidų (2 %). Dauguma tikinčiųjų yra musulmonai šiitai, sunitai sudaro mažumą.

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 8 rajonus.

Svarbiausios gyvenvietės:

* Nilis

## Nuotraukos


File:Nili Daikundi.JPG|Vaizdas į Nilį
File:AH-64 Apache in Daykundi-2012.jpg|Karo veiksmai Kadžrano rajone
Faraho provincija

**Faraho provincija** () – provincija Afganistano vakarinėje dalyje, turi sieną su Iranu. Tai 4-a pagal plotą ir 19-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Farahas.

## Geografija

Provincijos paviršius rytuose kalnuotas (užima Vidurio Afganistano kalnai), o vakaruose leidžiasi į Sistano įdubą. Būdingos pusdykumės ir dykumos. Svarbiausios upės – Farahrudas ir Chašrudas. Priklauso dalis Hamuni Sabario laikinojo ežero.

## Gyventojai
  
Dauguma provincijos gyventojų (80 %) yra puštūnai, tame tarpe klajokiai kočiai (priklauso alizajų, barakzajų, nurzajų klanams). Taip pat yra baludžų (14 %), tadžikų, aimakų, hazarų.

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 11 rajonų.

Svarbiausios gyvenvietės:

* Farahas
* Anar Dara
* Purčamanas
* Gulistanas
* Sultani Bakva

## Nuotraukos


File:Vacant home in Farah province, Afghanistan.jpg|Apleistas namas Faraho dykumose
File:Route 515 in Bakwa, Afghanistan.jpg|Sultani Bakva
File:Afghan man with tabla.jpg|Muzikantas iš Faraho
File:American Soldiers outside the Citadel of Alexander the Great in Farahs, Afghanistan 2004.jpg|JAV kariai prie Aleksandro citadelės Farahe
Bamijano provincija

**Bamijano provincija** () – provincija Afganistano centrinėje dalyje. Tai 17-a pagal plotą ir 28-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Bamijanas.

## Geografija

Provincijos paviršius kalnuotas, didžiąją dalį užima Vidurio Afganistano kalnai (Hazaradžatas). Yra pirmasis šalyje Bandi Amiro nacionalinis parkas su didžiausiu šalyje kanjonu ir vaizdingų ežerų gausa. Čia stūksojo žymiosios Bamijano budos. Svarbiausios upės yra Helmandas ir Kundūzas.

## Gyventojai
  
Absoliuti dauguma Bamijano gyventojų (90 %) yra hazarai. Taip pat yra tadžikų, puštūnų, totorių.

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 7 rajonus.

Svarbiausios gyvenvietės:

* Bamijanas
* Kahmardas
* Pandžabas
* Varasas
* Najakas

## Nuotraukos


File:Lake Band-e-Amir.jpg|Bandi Amiro ežeras ir kanjonas
File:Sunrise of Bamyan Valley.jpg|Bamijano slėnis ir buvusių Budų stovėjimo vieta
File:Road to Bamiyan, Afghanistan.jpg|Kelias į Bamijaną
File:Afghan farmers in Bamyan-3.jpg|Afganų ūkininkai
File:Lake Band-e-Amir, Afghanistan e.jpg|Bandi Amiro kanjonas
Heinz Janert

**Hainsas Janertas** (1897 m. lapkričio 18 d. Priekulėje, Vokietijos imperija – 1973 m. spalio 4 d. Greifsvalde, Vokietijos Demokratinė Respublika) – Greifsvaldo universiteto profesorius, dirvotyrininkas, dėstytojas, agronomas.

## Biografija

Gimė 1897 m. lapkričio 18 d. Priekulėje. 1914–1918 m. dalyvavo I pasauliniame kare, tapo leitenantu. 1918–1922 m. mokėsi žemės ūkio akademijose Getingene ir Karaliaučiuje, kur Karaliaučiaus universitete tapo mokslų daktaru. 1927 m. tapo habilituotu mokslų daktaru dirvotyroje, kai apsigynė savo darbą Leipcigo universitete. 1923–1927 m. dirbo moksliniu asistentu melioracijos institute Karaliaučiuje. 1931 m. gavęs stipendiją išvyko stažuotis į Jungtinę karalystę. 1927–1934 m. dirbo dėstytoju Leipcigo universitete. 1933 m. tapo SS nariu. 1934–1938 m. dirbo žemės ūkio kultūrų technikų dėstytoju, tapo profesoriumi. 1937–1943 m. tapo Vokietijos nacionalsocialistinės darbininkų partijos nariu. 1938–1944 m. buvo Karaliaučiaus universiteto žemės ūkio kultūrų technikų ir dirvotyros profesoriumi, dėstytoju.

Po karo buvo tardomas įvairiuose teismuose dėl priklausomybės įvairioms Trečiojo Reicho organizacijoms, paleistas 1945 m. gegužės mėnesį. Po karo pabaigos iki 1946 m. trumpai dirbo Vismaro meru. 1946–1947 m. dėstė Rostoko universitete, dirbo dekanu. 1948–1964 m. buvo Greifsvaldo universiteto dirvotyros profesorius. 1961 m. apdovanotas Vokietijos Demokratinės Respublikos bronzos medaliu už nuopelnus dirvotyrininkystėje. Mirė 1973 m. spalio 4 d. Greifsvalde.

## Nuorodos
* Literatūra susijusi su Heinz Janert (vok.);
* Straipsniai apie Heinz Janert (vok.);
* Biografija I (vok.);
* Biografija II (vok.).
Jantra

: *Apie upę Bulgarijoje žr.: [[Jantra (upė)]].*

**Jantra** ( – 'įrankis, įrengimas, pagalbinė priemonė') – sąvoka, plačiausiai naudojama tantriniame hinduizme ir budizme; sakralus geometrinis simbolis, skirtas palengvinti meditaciją, turintis maginių galių, amuletas. Vizualinis mantros atitikmuo – jei meditacijos metu klausa sutelkiama į mantrą, tai regėjimui sutelkti skirta jantra. Jantros tikslas savyje pavaizduoti makrokosmosą ir mikrokosmosą, struktūrą ir chaosą, ir tokiu būdu išlaisvinti mintis.

Jantra yra simbolinis įvairių dievybės aspektų atvaizdas, vidinės liturgijos modelis ir kosmogonijos bei sklaidmenų sugrįžimo į versmę schema, kurios pakopos laipsniškai kreipia į pradmenį. Jantra yra „tiksliųjų“ metafizikos ir meditacijos mokslų sričiai priklausanti techninė sudievinimo (savęs „prisiminimo“), arba jungties su pradmeniu, priemonė. Indų tantros teigia, kad pasaulyje esančių jantrų neįmanoma suskaičiuoti: kiekvienas pavidalas, kiekvienas lapas, kiekvienas žiedas yra jantra, kuri savo forma, spalva ir aromatu seka demiurgijos padavimą. Simbolinę reikšmę turinčios jantrų proporcijos lemia architektūrinio statinio, pavyzdžiui šventyklos, proporcijas ir siejasi su atitinkamais muzikiniais intervalais (svaromis).

Jantrose dažniausiai vaizduojami geometriniai elementai – apskritimai, kvadratai, linijos, trikampiai (nukreipti į viršų arba žemyn). Taip pat gali būti taškas (bindu), augaliniai motyvai (ypač lotosas), šatkona (šešiakampė žvaigždė), svastika, rašto ženklai (Om).

Populiarios hinduistų jantros yra Šri („gerovės“), Kali, Baglamukhi, Durgos, Kuberos ir kt.

## Taip pat skaitykite
* Mandala
* Šventoji geometrija

## Šaltiniai
Feodosija

**Feodosija** (, , , ) – uostamiestis Krymo Autonominėje Respublikoje, Ukrainoje, Juodosios jūros pakrantėje.

Feodosija yra kurortinis miestas, kurio aglomeracijoje, 2011 m. duomenimis, gyveno 105 264 žmonės. Mieste yra sanatorijų, poilsio namų ir kt. Be turizmo, ekonomika priklauso nuo agrikultūros, žuvininkystės ir pramonės. Kaip ir daugelis Krymo gyventojų, Feodosijoje gyvena rusai. Ukrainiečių kalba retai vartojama.

Nuo 2014 m. kovo mėn. kartu su visu likusiu Krymo pusiasaliu uostamiestis laikinai okupuotas Rusijos.

## Istorija
Miestas įkurtas kaip Teodosija () graikų kolonistų iš Mileto VI a. pr. m. e. IV amžiuje buvo sunaikintas hunų. Buvo valdomas chazarų ir Bizantijos imperijos. Kaip ir likusi Krymo dalis, buvo užkariauta mongolų apie 1230 m. Viduramžiais miestas buvo žinomas kaip ***Kafa*** (, ). LDK išsiplėtus ligi Juodosios jūros, Kafa pateko į Lietuvos įtakos sferą, bet vis tebepalaikė ryšius su Genuja. 1475 m. buvo užimta turkų. XVII a. ne kartą buvo užpulta ir naikinama kazokų. 1771 m. užimta rusų ir 1783 m. prijungta prie Rusijos. 1804 m. Kafos vardas pakeistas į Feodosiją.

## Miestų partnerystė
*  Armaviras, Armėnija
*  Azovas, Rusija
*  Kolobžegas, Lenkija

## Žymūs žmonės
* Ivanas Aivazovskis – tapytojas
* Romanas Kapitonenko – ukrainiečių boksininkas
* Andrzej Liczik – ukrainiečių/lenkų boksininkas

## Nuorodos
* Teodosijos monetos
Chosto provincija

**Chosto provincija** () – provincija Afganistano pietrytinėje dalyje, ribojasi su Pakistanu. Tai 30-a pagal plotą ir 14-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Chostas.

## Geografija

Provincijos paviršius kalnuotas, driekiasi Suleimano kalnų pakraštys.

## Gyventojai
  
Krašte gyvena įvairios puštūnų gentys. Pasienio ruožas su Pakistanu praktiškai nekontroliuojamas.

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 13 rajonų.

Svarbiausios gyvenvietės:

* Chostas
* Bakas
* Zambaras
* Tanis
* Dadvalis
* Musachelis
* Spera

## Nuotraukos


File:Afghan children in Khost Province.jpg|Puštūnų vaikai
File:US Navy 041230-M-4697Y-008 A U.S. Marine, assigned to Weapons Company, 3rd Battalion, 3rd Marine Regiment, provides security while in the Khowst-Gardez Pass, Afghanistan.jpg|Chosto–Gardezo perėja
File:View of Khost, Afghanistan.jpg|Chosto miestas
File:Flickr - The U.S. Army - Village patrol.jpg|Kariai Tanio rajone
Klevanė

**Klevanė** () – miesto tipo gyvenvietė Rivnės srityje, vakarų Ukrainoje. 2001 m. duomenimis, miestelyje gyveno 7470 gyventojų. Išsidėstęs 28 km į šiaurės vakarus nuo Rivnės ir 50 km į pietryčius nuo Lucko.

## Istorija
Gyvenvietė buvo įkurta XII amžiuje kaip Kolyvanas () dabartinės Klevanės teritorijoje, *Stublo* upės pakrantėje. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1458 m. kaip Čartoriskių šeimos nuosavybė. 1654 m. buvo suteiktos Magdeburgo teisės. 1940 m. buvo suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas.

Miestelio įžymybės – Klevanės pilis ir katalikiška Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčia su tikinčiųjų garbinamu *Klevanės Dievo Motinos* atvaizdu (po 1945 m. jis atsidūrė Lenkijoje, šiuo metu yra Skvežinos miestelio bažnyčioje, Liubušo vaivadijoje).

## Išnašos

## Šaltiniai
* Klewań // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. T. IV: Kęs – Kutno. – Warszawa, 1883
*  Grzegorz Rąkowski.'' Wołyń. Przewodnik po Ukrainie Zachodniej'' Część I. – Pruszków, 2005 ISBN 83-89188-32-5
* Курмаш Ф. ''Клевань'' // Енциклопедія сучасної України : у 30 т. / ред. кол. І. М. Дзюба (та ін.) ; НАН України, НТШ, Координаційне бюро енциклопедії сучасної України НАН України. – К., 2013. – Т. 13 : Киї – Кок., С. 276 ISBN 978-966-02-6814-2
Braclavas

**Braclavas** () – miesto tipo gyvenvietė šalia Pietinio Bugo upės, Vinycios srityje, Ukrainoje. Viduramžių Europos miestas praradęs savo svarbą XIX–XX amžiuose. 1988 m. duomenimis, Braclave gyveno 6100 gyventojų.

## Istorija
Pirmą kartą paminėtas 1362 m. Magdeburgo teisės gyvenvietei buvo suteiktos 1564 m. Iki Liublino unijos (1569 m. liepos 1 d.) priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Abiejų Tautų Respublikos laikotarpiu buvo vaivadijos centras.

1648 m., Bogdano Chmelnickio maišto metu, Braclavas tapo kazokų miestu, kuris vėliau asimiliuotas į Maskvos Didžiąją Kunigaikštystę. 1667 m. po Andrusovo paliaubų sutarties atiteko Lenkijai. Tarp 1672 ir 1699 m. miestą valdė Osmanų imperija. Vėliau tapo Rusijos imperijos dalimi po 1793 m. įvykusio antrojo Abiejų Tautų Respublikos padalijimo.

Braclave gyveno žydų braclaviškojo chasidizmo kūrėjas Nachmanas Braclavietis (1772–1810).
Neotamas

**Neotamas** – sintetinis vandenyje tirpus saldiklis ir gardžio stipriklis. Už cukrų saldesnis apie 8000 kartų. Skoniu primena cukrų, neturi kalorijų. Europoje žymimas maisto priedo numeriu **E961**.

Neotamas naudojamas buityje kaip cukraus pakaitalas bei gėrimų ir maisto pramonėje kaip saldiklis. Atsparus karščiui, todėl juo galima saldinti kepinius.

Neotamas buvo išrastas kompanijos NutraSweet. 2002 m. patvirtintas JAV kaip maisto priedas. Europos Sąjungoje leidžiamas naudoti nuo 2010 m., po to, kai Europos maisto saugos tarnyba išreiškė savo poziciją dėl neotamo saugumo žmonių sveikatai.

## Šaltiniai
Senosios Įpilties Aukuro akmuo

**Senosios Įpilties akmuo**, vadinamas *Aukuro akmeniu, Aukuru, Ponios lova* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 5248, senas registro kodas – M259K1, senas kultūros paminklo Nr. AR530) – mitologinis akmuo šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Senojoje Įpiltyje, 1,1 km į vakarus nuo kelio , Graistupio dešiniajame krante.

## Akmuo
Akmuo rausvo granito, netaisyklingos formos, pailgas rytų – vakarų kryptimi, 7,8 m ilgio, 5 m pločio, 1,3–1,5 m aukščio. Rytinės akmens dalies paviršiuje yra 1,5 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi, 1,05 m pločio, iki 20 cm gylio įdubimas – *Ponios lova*. Rytinėje papėdėje iš po akmens išteka gydomąja galia garsėjantis šaltinis.

Teritorijos plotas – 170 m².

80 m į rytus Senosios Įpilties III piliakalnis-*Marijos kalnelis*, 0,4 km į pietus – pietvakarius – Senosios Įpilties piliakalnis-*Pilies kalnas*, 1,1 km į rytus – Naujosios Įpilties alkakalnis (Alkos kalnas).

## Istorija
Akmuo vietos gyventojų žinomas nuo seno, laikomas nepaprastu, vadinamas *Aukuru, Aukuro akmeniu, Ponios akmeniu*. Iš po jo ištekančio šaltinio vanduo buvo naudojamas gydymuisi.

Seniau iš aukštumos šlaito kyšojo tik rytinė, 3,6 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir 3 m pločio akmens dalis. 2006 m. Senosios Įpilties bendruomenės iniciatyva visas akmuo atkastas, šalia įrengta atokvėpio vieta, pastatyta skulptūra „Žolininkas“ (autorius Tadas Šorys), lauko baldai, o 2007 m. – informacinis stendas.

Pagal dydį akmuo patenka į Lietuvos akmenų dešimtuką.
 
1960 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1963 m. – Lietuvos istorijos institutas (ekspedicijos vadovas Adolfas Tautavičius), 1992 m . – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 1994 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2007 m. – Julius Kanarskas.
 
Nuo 1972 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR530). 2003 m. įregistruotas kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąraše (M159K1), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu. Akmuo ir šaltinis sudaro kultūros paveldo objektų kompleksą (u. k. 28187).

;Pasakojama:
* ant akmens senovėje pagonys aukojo aukas.
* ant akmens mėgusi gulėti ponia, kuri išgulėjusi jo paviršiuje įdubimą.

## Literatūra
* Rimantas Matulis. Istoriniai akmenys. – Vilnius, 1990. – P. 58, eil. Nr. 75
* Kretingos rajono kultūros paveldas. – Klaipėda: Libra Memelensis, 2005. – P. 14

## Šaltiniai

* Adolfas Tautavičius. 1963 m. gegužės 8-28 dienomis vykdytos žvalgomosios archeologinės ekspedicijos Kretingos, Klaipėdos, Šilutės ir Tauragės rajonuose ataskaita . – Lietuvos istorijos instituto rankraštynas. – F. 1, b. 187. – L. 8
* Vilnius Morkūnas. 1992 m. Kretingos rajono žvalgomosios archeologinės ekspedicijos ataskaita. – Vilnius, 1995. – Lietuvos kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 28, ap. 1, b. 14. – L. 49

## Nuorodos
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2007 metais
* Kretingos krašto enciklopedija 
* Panoramio: Photo of Aukuro akmuo (Ipiltis) 
* Genovaitė Paulikaitė. Įpiltiškiai ruošiasi jubiliejui. – Manokrastas.lt – 2012 m. gruodžio 27 d.
Farjabo provincija

**Farjabo provincija** () – provincija Afganistano šiaurinėje dalyje, turi sieną su Turkmėnistanu. Tai 11-a pagal plotą ir 8-a pagal gyventojų skaičių šalies provincija. Administracinis centras – Maimana.

## Geografija

Provincijos pietinė dalis kalnuota, likusią teritoriją užima Baktrijos lyguma. Būdingos stepės, pusdykumės ir dykumos.

## Gyventojai
  
Dauguma provincijos gyventojų yra uzbekai ir puštūnai, taip pat gyvena tadžikai, turkmėnai, hazarai, arabai. Dauguma tikinčiųjų yra sunitai, šiitai sudaro mažumą (daugiausia hazarai).

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 15 rajonų.

Svarbiausios gyvenvietės:

* Maimana
* Andchojus
* Paštun Kotas
* Kaisaras
* Gormačas
* Širin Tagabas
* Almaras
* Daulatabadas

## Nuotraukos


File:Shiring Tagab village dug well - reduced.JPG|Šulinys Širing Tagabo apylinkėse
File:Norwegian soldiers in Faryab Province.jpg|Provincijos kraštovaizdis
Kanivas

**Kanivas** (; ; ) – miestas Čerkasų srityje, centrinėje Ukrainoje. Įsikūręs šalia Dniepro upės ir yra vienas iš pagrindinių upės uostų. 2005 m. duomenimis, mieste gyveno 26 426 gyventojai. Pavadintas *Kanivu*, dėl jame XV amžiuje gamintų peilių.

Rusijos imperijos poetas ir tapytojas Tarasas Ševčenka, ukrainiečių literatūros įkūrėjas ir Ukrainos nacionalizmo ideologas, sudegintas ant Tasaro kalvos šalia Kanivo. Pastatytas muziejus jam atminti.

Miesto pramonė apima: Kanivo hidroelektrinę Kanivo tvenkinyje, Dniepro upėje, daržovių ir vaisių konservų fabriką, pieno ir sūrio gamyklą bei paukštienos perdirbimą.

## Istorija
Miesto įkūrimo data nėra žinoma. Pirmą kartą paminėtas Kijevo Pečersko Lavroje šalia Kijevo XI amžiuje. Miestas nuo 1796 m.

## Šaltiniai
Džankojus

**Džankojus** (; ) – miestas šiaurės Krymo autonominėje respublikoje. Džankojaus rajono administracinis centras. Nutolęs 93 km nuo Krymo sostinės Simferopolio. Per miestą nutiestos dvi geležinkelio linijos: Charkovas–Sevastopolis ir Armianskas–Kerčė. 1926 m. Džankojui suteiktos miesto teisės. Krymo totorių kalba, šiaurinių (stepių) dialektu *Džankojus* reiškia *„naująjį kaimą“*.

Transporto mazgas. Du europiniai greitkeliai. Du geležinkelio terminalai: centrinė, kurioje stoja greitieji traukiniai ir priemiesčio stotis.

Mieste yra daug pramonės fabrikų: automobilių, gelžbetonio, mėsos. Džankojuje yra profesionali technikos mokykla.
Aukštielninko poza

**Aukštielninko poza** () – gulinčio žmogaus poza, kai gulima ant nugaros veidu į viršų. Priešinga gulinčiojo poza yra kniūbsčio poza.

Chirurgijoje operuojant aukštielninkus operuojamuosius lengvai prieinamos pilvo ir krūtinės ertmės. Taip pat būna patogu operuoti galvą, kaklą ir galūnes.

Anatominiais terminais žmogaus aukštielninka poza apibūdinama taip: dorzalinė (nugarinė) pusė žemyn, ventralinė (pilvinė) – aukštyn.

## Pusiau aukštielninkas
Mokslinėje literatūroje terminas  'pusiau aukštielninkas, pusiau gulomis' paprastai reiškia padėtį, kai gulinčiojo kūno dalis aukščiau juosmens yra ne horizontali, o sudaro apie 45° ar panašų kampą su apatine kūno dalimi. Aleksanderio technikoje () poza *semi-supine* yra aukštielninka poza, kai keliai yra sulenkti, o padai ir kūno dalis virš juosmens liečia horizontalų paviršių.

## Ryšys su staigios kūdikių mirties sindromu
Manoma, kad kūdikių mirtingumas dėl staigios kūdikių mirties sindromo sumažėjo kūdikius ėmus guldyti miegoti aukštielninkus. Tai aiškinama tuo, kad:
* kniūbsčiai (ant pilvo) miegančių kūdikių kvėpuojamame ore būna daugiau anglies dvideginio.
* turi ne visai susiformavusius centrinius chemoreceptorius, todėl jų organizmas nesugeba tinkamai sureaguoti į prasidedančią kvėpuojamąją acidozę.

## Taip pat skaitykite
* Kniūbsčio poza

## Šaltiniai
Armianskas

**Armianskas** (, , , ) – miestas šiaurės Krymo Autonominėje Respublikoje, išsidėstęs Perekopo sąsmaukoje.

## Istorija
Armianskas buvo įkurtas armėnų ir graikų XVIII amžiuje.

## Nuorodos
* Armianskas armyansk.info svetainėje
Senosios Įpilties IV kapinynas

**Senosios Įpilties kapinynas** (saugotinas kultūros paveldo objektas) – kapinynas šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Senojoje Įpiltyje, Graistupio dešiniajame krante.

## Kapinynas
Įrengtas aukštumos pakilumoje, šalia upelio. Teritorijos rytinė dalis dirvonuoja, šiaurės vakarinė – dirbama. Pietiniu pakraščiu praeina lauko kelias. Į pietus tęsiasi nenaudojamas žvyro karjeras. 

Teritorija – apie 0,3 ha.

0,22 km į pietus yra Senosios Įpilties Aukuro akmuo, 0,57 km ta pačia kryptimi – Senosios Įpilties piliakalnis, 0,6 km į pietvakarius – kapinynas–Karių kapeliai, 0,25 km į pietus – piliakalnis–Marijos kalnelis.

## Istorija
Kapinynas aptiktas 1991 m. , eksploatuojant žvyro karjerą. Žvyrduobėse rasta degintinių kapų liekanų: degintų kauliukų, susilydžiusių ir sulaužytų žalvarinių dirbinių liekanų. Radiniai neišliko. Manoma, kad karjeras sunaikino didžiąją kapinyno dalį. Išliko tik šiaurinis jo pakraštys. 

2012 m. žvalgė Julius Kanarskas.

Kapinynas būdingas I tūkstantmečio pabaigos –  II tūkstantmečio pradžios kuršių laidojimo paminklams.

## Šaltiniai
Senosios Įpilties šaltinis

**Senosios Įpilties šaltinis** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 12784, senas registro kodas - M259K2, senas laikinos apskaitos kultūros paminklo Nr. 304/14) – mitologinis šaltinis šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Senojoje Įpiltyje, 1,1 km į vakarus nuo kelio , Graistupio dešiniajame krante. 

## Vieta
Šaltinis išteka iš po Aukuro akmens rytinės papėdės ir teka Graistupio dešiniojo kranto šlaitu link upės. Jis aprėmintas medinio rentinio, nuo kurio šlaite padarytas ir nedideliais akmenimis išklotas latakas vandeniui nubėgti.  

Teritorijos plotas – 170 m².

80 m į rytus Senosios Įpilties III piliakalnis, vad. Marijos kalneliu, 0,4 km į pietus - pietvakarius – Senosios Įpilties piliakalnis,  1,1 km į rytus – Naujosios Įpilties alkakalnis.

## Istorija
Šaltinis laikomas nepaprastu, šventu, turinčiu stebuklingą gydomąją galią. Kiekvieną pavasarį jis buvo valomas, išsemiamas dumblas, kad vanduo būtų švarus ir grynas. Vandeniu plaudavo veidą, karščiuojančias akis, geliančias ausis, rankų ir kojų sąnarius, vandenį gerdavo nuo įvairių vidaus ligų, nešdavo ligoniams į namus. Prieš gydantis būtinai reikėjo sukalbėti poterius, įmesti monetą.

Seniau šaltinis telkšojo per 1 m² plote, o tekėjo šlaito paviršiumi, kuriame išsiskyrė 15–20 m ilgio jo atkarpa.. 2006 m. išvalytas, šlaite iškastas ir akmenimis išgrįstas griovelis vandeniui nubėgti.      
 
1960 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1963 m. – Lietuvos istorijos institutas (ekspedicijos vadovas Adolfas Tautavičius), 1994 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2007 m. – Julius Kanarskas.
 
1993 m. įrašytas į laikinąją istorijos ir kultūros paminklų apskaitą (Nr. 204/14), 2003 m. įregistruotas kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąraše (M159K2), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu. Su Aukuro akmeniu sudaro kultūros paveldo objektų kompleksą (u. k. 28187).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2007 metais
* Kretingos krašto enciklopedija
Graistupis

**Graistupis** (oficialus vardas – *Stunis, Stupis*) – upelis pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės ir šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, dešinysis Įpilties intakas.

## Pavadinimas
Oficialioje geodezinėje-kartografinėje medžiagoje upelis vadinamas *Stupiu*, o Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatoriuje – *Stuniu*, Vietos gyventojai jį vadina *Graistupiu*. 1779–1781 m. Palangos seniūnijos Senosios Impilties kaimo plane žymima  (Graižtupė), XIX a. II pusės Rusijos imperijos kariuomenės topografiniame žemėlapyje –  (Graistupis), o Vokietijos imperijos kariuomenės 1918 m. topografiniame žemėlapyje atsiranda pastarojo trumpinys . Lietuvos respublikinio žemėtvarkos instituto 1976 m. parengtame Piliakalnio kolūkio plane upelis vadinamas *Raistupiu*, o valstybinio žemėtvarkos projektavimo instituto kartografinėje medžiagoje – *Raistupiu (Stupiu)*. 

Kartografinė XVIII–XIX a. medžiaga ir upelio intako *Pagraistupio* vardas liudija, kad pirminis upelio vardas turėjo būti *Graistupis*. Vėlesnėje, XX a. kartografinėje medžiagoje upėvardis buvo iškraipytas, o pirmapradį jo vardą išsaugojo Senosios Įpilties bendruomenė. *Graistupio* vardu pavadintas Senosios Įpilties kultūros skyriaus folkloro kolektyvas, o 2011 m. kaime užregistruota uždaroji akcinė bendrovė.   

## Geografija
Ištakos yra Margininkų miške, 0,98 km į šiaurės vakarus nuo kelio . Aukštupis melioruotas, paverstas kanalu. Likusioje dalyje upelio vaga natūrali, vingiuota. Teka pietvakarių kryptimi, aukštupyje ir vidurupyje – mišku, žemupyje – atvira vietove. Netoli žiočių pasuka į pietryčius. Į Įpiltį įteka Senojoje Įpiltyje, 1,1 km nuo upės žiočių.

;Intakai: Pagraistupis (kairysis), keli bevardžiai intakai.

;Kultūros paveldo objektai: Dešiniajame krante yra Margininkų II senosios kapinės, Senosios Įpilties IV kapinynas, Aukuro akmuo, šaltinis ir piliakalnio papėdės gyvenvietė, kairiajame krante stūkso Senosios Įpilties III piliakalnis (Marijos kalnelis).

;Gyvenvietės: Senoji Įpiltis.

## Šaltiniai