open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Atskyriklis

**Atskyriklis** – maisto priedas, skirtas pagerinti maisto produktų kokybę ir stabilumą. Atskyrikliai sudaro chelatinius kompleksus su daugiavalenčių metalų jonais, ypač vario, geležies ir nikelio, kurie katalizuoja maisto riebalų oksidaciją, ir juos tarsi izoliuoja. Todėl atskyrikliai yra specifinės rūšies konservantai. Etiketėse atskyrikliai paprastai nurodomi E numeriais.

Keletas atskyriklių:
* Kalcio dinatrio etilendiamino tetraacetatas, (kalcio dinatrio EDTA) (E385)
* Dinatrio etilendiamino tetraacetatas (E386)
* Natrio tripolifosfatas (E451)
* Kalcio chloridas (E509}
* Gliukono-delta-laktonas (E575)
* Natrio gliukonatas (E576)
* Kalio gliukonatas (E577)

Natrio ir kalcio EDTA plačiai naudojamas įvairių maisto produktų ir gėrimų gamyboje.

Susiję temos:
* Kompleksodara (, *compexing*) – patvarių kompleksų susiformavimas tirpale
* Chelatas
Divonis

**Divonis** (kituose šaltiniuose **Dyvanas, Dyvonė**, lietuvių pravardė *Lokys*, prūsų: *Mokinis* ar *Kiekinė*, m. apie 1272 m.) – Didžiojo prūsų sukilimo 1260-1274 m. vienas vadų, bartas.

## Kovos
1260 m. su bartų sukilėliais apgulė Vaistotpilio pilį. Kryžiuočiai ją patys sudegino ir slapčia pasitraukė. 1260 m. vadovavo jungtinei bartų, sūduvių ir pagudėnų kariuomenei, kuri prie Angrapės upės įveikė Valevonos () pilies kryžiuočius, žuvo 20 riterių. Vėliau sukilėliai su apgulos pabūklais puolė Valevonos pilį, kol kryžiuočiai slapčia pasitraukė Mazovijos link. Divonis mūšyje buvo sunkiai sužeistas.

Manoma, kad 1264 m. sukilėliai buvo užėmę Pagudę. Po to Divonio ir pagudėnų vado Linkaus didelė kariuomenė įsiveržė į Kulmo žemę. Didžiausios kovos vyko dėl gerai įtvirtintos Christburgo pilies, kurią ginti padėjo kitų kryžiuočių pilių įgulos. 1271 m. kautynėse netoli Christburgo, prie Zirgūnos upės, ties Pagansčių kaimu, žuvo 12 riterių ir apie 500 ordino karių. Įsiveržę į Christburgo miestą Divonio sukilėliai jį nusiaubė, bet pilies neužėmė ir su dideliu grobiu bei belaisviais pasitraukė.

1272 m. Divonis su apie 800 bartų karių puolė Šionzėjės pilį į rytus nuo Kulmo ežero. Divoniui žuvus, bartai pasitraukė.

## Šaltiniai
Diurtiuli

**Diurtiuli** (, ) – miestas Baškirijos respublikoje, Rusijoje, 110 km į šiaurės vakarus nuo Ufos, Belajos upės kairiajame krante. Diurtiuli rajono centras.

## Istorija

Diurtiuli įkurtas 1795 m., miesto tipo gyvenvietė nuo 1964 m., miesto teisės nuo 1989 m.

## Ekonomika

Yra maisto pramonė, gaminami sūriai, mėsos gaminiai, alus. Išplėtota baldų, plytų, vamzdžių, kombinuotųjų pašarų gamyba. Prie Diurtiuli išgaunama nafta. Automobilių transporto mazgas, yra tiltas per Belaja upę, prie kurio veda keliai Ufa-Kazanė, Neftekamskas-Budziakas.

Yra kraštotyros muziejus, 6 mokyklos, iš jų dvi gimnazijos, 3 bibliotekos, 2 klubai.

## Šaltiniai
Ernst Happel stadionas

**Ernst Happel stadionas** (; 1931–1993 m. ***Praterio stadionas***, ) – pagrindinis Austrijos sostinės Vienos stadionas, stovintis 3 km į šiaurės rytus nuo miesto centro, Leopoldštato kvartale. Stadiono talpa futbolo rungtynių metu – 50 865 sėdimos vietos. Koncertų metu jame telpa daugiau žiūrovų. Stadione taip pat organizuojamos kitų sporto šakų – lengvosios atletikos, teniso, dviračių sporto varžybos, rengiami koncertai.

## Istorija

Stadionas pastatytas 1929–1931 m., atidarytas 1931 m. birželio 11 d. Jį suprojektavo hitlerinės Vokietijos architektas Otto Ernst Schweizer. 1956 m. stadiono talpa padidinta iki 92 705 vietų, vėlesnių rekonstrukcijų metu – sumažinta, taip pat įrengiant individualias vietas žiūrovams. Iki 1993 m. stadionas vadintas *Praterio stadionu* pagal toje vietoje esančio parko vardą. Vėliau stadionas pervadintas žymaus austrų futbolininko ir trenerio Ernst Happel (1925–1992) garbei.

2008 m. stadione vyko Europos futbolo čempionato varžybos (tarp jų ir finalas).

## Šaltiniai
Milovanas Džilasas

**Milovanas Džilasas** (, 1911 m. birželio 12 d. Polja, Juodkalnija – 1995 m. balandžio 20 d. Belgradas) – Jugoslavijos politikas, disidentas, publicistas.

## Biografija
Studijavo literatūrą ir teisę Belgrado universitete. Nuo 1932 m. Jugoslavijos komunistų partijos, nuo 1940 m. jos Centro komiteto politinio biuro narys. 1933–1936 m. už komunistinę veiklą kalintas. Per Antrąjį pasaulinį karą partizaninės kovos Juodkalnijoje organizatorius ir partizanų vadas, generolas leitenantas.

Nuo 1953 m. Jugoslavijos viceprezidentas (vienas iš 4) ir Skupščinos pirmininkas. Dėl sovietinio stiliaus komunizmo, kai, pasak jo, dėl politinio tikslo pateisinamos net žiauriausios priemonės ir partinė nomenklatūra tampa nauja socialine klase, kritikos bei siūlymo politinę sistemą keisti pliuralistine 1954 m. pašalintas iš partijos ir visų valstybinių pareigų. 1956–1966 m. (su pertraukomis) kalintas. 1989 m. oficialiai reabilituotas.

Numatė, kad M. Gorbačiovo viešumo (glasnost) ir pertvarkos (perestroika) politika baigsis sovietinio komunizmo žlugimu ir pavojingu nacionalizmo atgimimu. Jo knygos iki 9 dešimtmečio pradžios leistos tik Vakaruose, Šaltojo karo laikais išverstos į daugelį kalbų, naudotos antikomunizmo propagandai.

Knygoje „Naujoji klasė“ pateikta kritinė komunistinės oligarchijos valdymo sistemos analizė. „Pokalbiai su Stalinu“ Josifas Stalinas vadinamas didžiausiu istorijoje žinomu kriminaliniu nusikaltėliu. Parašė atsiminimų (1973 m.). Apie jį parašyta daug knygų.

## Bibliografija
* The New Class: An Analysis of the Communist System, 1957 m., lietuvių kalba: Naujoji klasė, 1962 m. Čikaga;
* Land without Justice, 1958 m.;
* Conversations with Stalin, 1962 m.;
* Montenegro, 1963 m.;
* The Leper and Other Stories, 1964 m.;
* Njegoš: Poet-Prince-Bishop, 1966 m.;
* The Unperfect Society: Beyond the New Class, 1969 m.;
* Lost Battles, 1970 m.;
* The Stone and the Violets, 1970 m.;
* Memoir of a Revolutionary, 1973 m.;
* Wartime, 1977 m.;
* Of Prisons and Ideas, 1984 m.;
* Parts of a Lifetime;
* Rise and Fall;
* Tito: The Story from Inside.

## Šaltiniai
Kėdainių miesto centrinis stadionas

**Kėdainių miesto centrinis stadionas** – daugiafunkcis stadionas Kėdainiuose, šiaurinėje miesto dalyje, J. Basanavičiaus gatvėje, šalia Vilniaus–Šiaulių geležinkelio ties geležinkelio viaduku. Talpa – 3000 vietų. Stadione daugiausia vyksta futbolo varžybos (rungtyniauja FK Nevėžis ir kitos miesto komandos), taip pat vyksta kitų sporto šakų (pvz., lengvosios atletikos) rungtynės. Rengiamos šventės (kasmetinė Ledų šventė), vyksta koncertai. Į pietryčius nuo stadiono yra dvi atsarginės aikštės. Stadione vyko 5 Lietuvos futbolo taurės finalai (1961, 1968, 1970, 1972, 1973 m.), taip pat 1998 m. supertaurės rungtynės.

## Istorija

Atidarytas 1955 m., 2007 m. rekonstruotas.

2010 m. paklota „Desso Sport“ dirbtinė danga („FIFA Recommended 2 Star“ kokybė). 2020 m. stadionas buvo renovuotas. Tais metais FK Nevėžis tapo I lygos nugalėtojais ir siekė dalyvauti 2021 m. A lyga pirmenybėse. 2021 m. paklota nauja dirbtinė danga.

2022 m. birželio 23 d. oficialiai baigta Kėdainių miesto stadiono rekonstrukcija, užtrukusi net 17 metų. Į šį projektą investuota apie 4,5 mln. eurų. Stadiono rekonstrukcija prasidėjo 2005 m. Buvo įrengti galingi prožektoriai, tribūnos, įrengtos administracinės, tarnybinės ir pagalbinės patalpos. Buitinio pastato patalpose įrengtos keturios rūbines, standartus atitinkančios dušines, visi sanitariniai mazgai. Antrame aukšte – konferencijų salė. Pastato plotas užima 800 m².

## Finalai

## Šaltiniai
Milas Džiukanovičius

**Milas Džiukanovičius** (, g. 1962 m. vasario 12 d. Nikšičius) – Juodkalnijos politikas, visuomenės veikėjas, dabartinis šalies prezidentas (nuo 2018 m.)

## Biografija
Jaunystėje aktyvus Jugoslavijos komunistų sąjungos veikėjas, nuo 1989 m. Centro komiteto narys. Padedamas Slobodano Miloševičiaus ir slaptųjų tarnybų Juodkalnijoje pradėjo antibiurokratinę kampaniją ir nušalino nuo valdžios senąją nomenklatūrą.

1991–1997 m. Juodkalnijos ministras pirmininkas. Nuo 1997 m. Demokratinės socialistų partijos pirmininkas. 1997–2002 m. Juodkalnijos prezidentas. 2003–2006, 2008–2010 m. ministras pirmininkas. Jo iniciatyva 2006 m. įvyko referendumas, kuriame dauguma gyventojų pasisakė už Juodkalnijos nepriklausomybę nuo Serbijos.

## Šaltiniai
Zoran Đinđić

**Zoranas Džindžičius** (, 1952 m. rugpjūčio 1 d. Bosanski Šamac, Bosnija – 2003 m. kovo 12 d. Belgradas) – Serbijos filosofas, politikas, disidentas.

## Biografija
1974 m. baigė Belgrado universitetą. Už nekomunistinės studentų organizacijos sukūrimą 1974 m. kalintas. Emigravo į Vokietiją, dėstė įvairiuose universitetuose. 1979 m. filosofijos daktaras. 1989 m. sugrįžo i Jugoslaviją, su kitais įkūrė Demokratų partiją, nuo 1994 m. jos pirmininkas. Nuo 1990 m. Serbijos parlamento narys. 1996–1997 m. Belgrado meras.

Vienas opozicijos prezidento S. Miloševičiaus režimui vadovų, jį nuvertusių 2000 m. spalio mėn. protesto akcijų organizatorius. Per 2000 m. lapkričio mėn. parlamento rinkimus vadovavo Serbijos demokratinei opozicijai – 18 partijų koalicijai, kuri laimėjo rinkimus. Nuo 2001 m. sausio mėn. Serbijos ministras pirmininkas. Provakarietiškų pažiūrų, pradėjo liberalią ekonominę reformą. Nužudytas, manoma, nusikalstamų grupuočių užsakymu.

## Šaltiniai
Djakovo kultūra

**Djakovo kultūra** arba **piliakalnių kultūra** – geležies amžiaus archeologinė kultūra, nuo I tūkstantmečio iki m. e. antrosios pusės iki I tūkstantmečio m. e. pirmosios pusės paplitusi prie Volgos, Okos aukštupių ir Valdajaus aukštumoje. Pavadinta pagal 1864 m. D. Samokvasovo ir 1889–1890 m. V. Sizovo tyrinėtą piliakalnį prie Djakovo kaimo (Maskvos sritis).

## Charakteristika
Djakovo kultūra pakeitė Fatjanovo kultūrą. Djakovo kultūros piliakalniai nedideli, išsidėstę upių pakrantėse, sunkiai prieinamose vietose, sutvirtinti grioviais ir pylimais. Žmonės gyveno stačiakampio, kartais apskrito plano pusiau žeminėse ir antžeminiuose pastatuose. Spėjama, kad vienas piliakalnis buvo patriarchalinės šeimos sodyba, keleto gretimų piliakalnių žmonės sudarė giminę. I tūkstantmečio pradžioje buvo ir neįtvirtintų, atvirų gyvenviečių.

Gyventojų pagrindiniai verslai buvo gyvulininkystė, kaplinė žemdirbystė, medžioklė ir žvejyba. Pirmaisiais amžiais paplito metalų apdirbimas: gaminti geležiniai pjautuvai, kirviai, strėlių antgaliai, žalvariniai papuošalai, tačiau dauguma darbo įrankių ir papuošalų dar daryta iš kaulo.

Djakovo kultūrai būdinga vadinamoji tekstilinė, arba tinklinė, keramika ir Djakovo tipo svareliai. Dalis tyrinėtojų laikė juos kulto reikmenimis, dabar manoma, kad tai vertikaliųjų audimo staklių pasvarai.

Djakovo kultūros kapų nerasta. Nuo III a.- IV a. išsiskyrė vakarinė Djakovo kultūros dalis su ryškia rytų baltų kultūros įtaka. Kai kurie tyrinėtojai (I. Rozenfeldtas) Djakovo kultūrą laiko mišria finougrų ir baltų kultūra su stiprėjančiais baltiškais elementais.

## Šaltiniai

* Дьяковская культура. Сборник. Отв. ред. Ю. А. Краснов. М.: «Наука», 1974. – 284 с., илл.
* … и был здесь Город заложен
Mykolas Dluskis

**Mykolas Dluskis** ( 1760 m. rugsėjo mėn. Palenkė – 1821 m. balandžio 10 d. Vilnius) – Lietuvos kunigas, filosofas, visuomenės veikėjas, masonas.

## Biografija

Mokėsi Drohičine ir Lomžoje. 1777-1784 m. studijavo Varšuvos ir Vilniaus kunigų seminarijose, 1783 m. įšventintas kunigu. 1801 m. teologijos daktaras.

Nuo 1788 m. Vilniaus katedros kapitulos koadjutorius ir arkidiakonas. Vyskupo I. J. Masalskio kapelionas ir sekretorius, su juo 1789-1792 m. važinėjo po Vokietiją ir Italiją. Vėliau vyskupo J. N. Kosakovskio auditorius ir sekretorius. Nuo 1797 m. Edukacinės komisijos narys, vienas Vilniaus labdaros draugijos steigėjų.

Už pagalbą 1812 m. prancūzmečiu Didžiosios armijos kareiviams grįžti į tėvynę ir pamokslą Napoleono I vardinių proga caro valdžios 1813–1814 m. ištremtas į Tobolską.

Nuo 1785 m. Vilniaus masonų ložės „Uolusis lietuvis“ narys, t. p. veikė Vilniaus Tobulosios vienybės, Sokrato mokyklos, Raseinių Palemono ir kt. ložėse. Siekė Lietuvos masonus atskirti nuo Lenkijos.

Rašte „Lisabonos rabino laiškas Brastos rabinui, išverstas iš rabinų Talmudo dialekto“ (*List rabina lizbońskiego do rabina brzeskiego z dialektu rabinsko-talmudycznego przetłumaczony*, 1817 m., paskelbtas anonimiškai) gynė masonus.

1805–1817 m. Vilniaus „Dziennik Wileński“, „Pamiętnik Magnetyczny“, „Tygodnik Wileński“, Varšuvos „Nowy Pamiętnik Warszawski“, Lvovo periodikoje paskelbė straipsnių, daugumą jų anonimiškai teologijos, filosofijos (apie sielos nemirtingumą), dailės (apie J. Čechavičių), istorijos, naujų technologijų taikymo ūkyje klausiniais. Žinomas kaip dailininkas mėgėjas, nutapęs I. J. Masalskio ir kt. portretų, ekslibrisų.

## Šaltiniai
Bukoniai

:: *Apie kaimą Jonavos rajone žr. [[Bukonys]]*.

**Bukoniai** – kaimas Marijampolės savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Patašinės.

## Istorija

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Boleslovas Dluskis

**Boleslovas Dluskis** (, slapyvardis *Jabłonowski*, 1829 m. Zamūšės palivarkas, Taujėnų valsčius – 1905 m. balandžio 10 d. Krokuva) – 1863 m. sukilimo veikėjas, tapytojas, gydytojas.

## Biografija
Mokėsi Vilniaus gimnazijoje. Už priklausymą slaptai jaunimo organizacijai 1843 m. ištremtas į Orenburgą karo tarnybai. Išėjęs į atsargą kapitono laipsniu 1852–1856 m. studijavo Sankt Peterburgo dailės akademijoje (nebaigė), 1862 m. baigė Maskvos universitetą.

Nuo 1862 m. dirbo gydytoju Pasvalyje. Vienas Žemaičių žemietijos steigėjų. Dalyvavo 1863 m. sukilimą rengiančio Judėjimo komiteto veikloje, priklausė raudonųjų politinei srovei. Dluskio sukilėlių būrys vienas pirmųjų įsitraukė į sukilimą Lietuvoje. 1863 m. paskirtas Kauno gubernijos sukilimo organizatoriumi. Atvykus į Kauną Z. Sierakauskui pasiųstas vadovauti Žemaitijoje veikiantiems būriams, kurie turėjo pridengti jūros ekspedicijos išsilaipinimą.

Partizaninio karo šalininkas ir žinovas. Geriau nei kiti būrių vadai aprūpindavo ginklais ir apmokydavo sukilėlius, todėl jo būrys, prie kurio Kvėdarnoje prisidėjo ir S. Groso būrys, laimėjo daugiausia kautynių ir ginkluotų susidūrimų su kariuomene. Sėkmingas mūšis buvo prie Draginių kaimo Papilės apylinkėse. Ypač sėkmingai Dluskio būrys veikė Prūsijos pasienyje – atitraukdavo pasienio sargybą ir taip sudarydavo sąlygas per sieną pervežti ginklų sukilėliams. Prie Tenenių vykęs mūšis apdainuotas liaudies dainoje.

1863 m. birželio 30 d. Šilalės valsčiuje jo būrys pasienyje prie Jūros upės buvo sumuštas. Dluskis netrukus pasitraukė į Paryžių, ten rūpinosi ginklų tiekimu sukilėliams. Po sukilimo gyveno Paryžiuje, Romoje, Ženevoje, Londone, Galicijoje, nuo 1873 m. – Krokuvoje.

## Dailininkas

1875–1876 m. ir 1883 m. dalyvavo Krokuvos dailės bičiulių draugijos parodose. 1913 m. Lvove eksponuoti B. Dluskio sukurti portretai. Litografijos technika, aliejumi, akvarele, kreida jis sukūrė portretų (Simonas Konarskis, J. Majeris, 1877 m., A. Biesiadeckis, 1880 m.), buitinės tematikos kompozicijų, altoriaus ir Kryžiaus kelio paveikslų, knygų iliustracijų vaizdų iš A. Mickevičiaus poemos „Ponas Tadas“. Kūriniai akademistiniai, raiškaus piešinio.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Encyklopedia tradycji
Henrikas Dmachauskas

**Henrikas Dmachauskas** (, , taip pat **Henry D. Saunders, Henry D. Sanders**, 1810 m. spalio 23 d. Zabalacė, dab. Dokšicų rajonas, Vitebsko sritis – 1863 m. gegužės 26 d. prie Dokšicų) – Lietuvos skulptorius, 1831 m. ir 1863 m. sukilimų dalyvis.

## Biografija
Kilęs iš dvarininkų. Tėvas Mykolas Dmachauskas buvo Edukacinės komisijos sekretorius Vilniuje. Baigė teisę Vilniaus universitete, studijavo skulptūrą, K. Jelskio mokinys. Per 1831 m. sukilimą veikė Trakų apskrityje. Sukilimui pralaimint su sukilėliais pasitraukė į Varšuvą, iš čia emigravo į Prancūziją. Ten priklausė Lietuvos ir rusų žemių draugijai.

1833 m. su J. Zalivskiu Austrijos valdomoje Galicijoje bandė sukelti valstiečių sukilimą. 1834 m. suimtas, iki 1837 m. tardomas, 1837–1841 m. kalintas. 1841–1851 m. tobulinosi Dailės mokykloje Paryžiuje, skulpt. F. Rudo, P. J. Davido d’Anžero dirbtuvėse. 1851–1861 m. gyveno JAV.

Užsienyje gyveno ir kūrė Henry D. Saunderso slapyvardžiu. Rengiant 1863 m. sukilimą buvo Dysnos apskrities karinis komisaras, per sukilimą – sukilėlių būrio vadas. Siekė valstiečius aprūpinti žeme. Žuvo per susirėmimą su Rusijos kariniu daliniu.

## Kūryba
Sukūrė plakečių (J. Zalivskis, 1849 m.), portretinių biustų (Džordžas Vašingtonas, Bendžaminas Franklinas, Tomas Džefersonas, Tadas Kosciuška 1852–1861 m., M. Balinskis, 1863 m.), figūrinių antkapinių paminklų (savo žmonai, 1858 m., Filadelfija, Vladislovas Sirokomlė, 1862 m. Vilnius), skulptūrų (šv. Vladislovas, 1862 m., Vilniaus arkikatedra), medalionų (žudynėms Galicijoje atminti, 1846 m., M. Balinskis, 1861 m., Barbora Radvilaitė, 1862 m.).

Kūriniai romantinės krypties, patosiški, laisvos, impulsyvios lipdybos, kai kurie klasicizmui būdingų raiškos formų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Straipsnis su portretu  (baltarusių kalba)
* Sculptor Henry Dmochowski Saunders (anglų kalba)
* Posag zwrocony ku rzece. „Przegląd Polski“
Vincentas Dmachauskas

**Vincentas Dmachauskas** (, , *Dmochovskis*, 1805 m. ar 1807 m. Naharodavičiai, Zietelos rajonas, kt. duomenimis, Samiščiai, dab. Ašmenos rajonas – 1862 m. kovo 6 d. Vilnius) – Lietuvos tapytojas, scenografas, lietuvių romantinio peizažo pradininkas.

## Biografija

1826–1829 m. Vilniaus universitete studijavo tapybą pas J. Rustemą ir skulptūrą pas K. Jelskį. Dalyvavo 1831 m. sukilime, jį nuslopinus emigravo į Prūsiją.

1837–1854 m. ir nuo 1858 m. gyveno Vilniuje. 1840 m. čia atidarė privačią tapybos mokyklą.

Sūnus Vladislovas Dmachauskas.

## Kūryba
Nutapė istorinių paveikslų („Kryžiuočiai ruošiasi pulti Punios pilį“, 1837 m.), Trakų, Medininkų, Krėvos, Naugarduko, Galšios pilių griuvėsių vaizdų, Vilniaus apylinkių, Stakliškių, kitų įvairių vietovių peizažų („Neris ties Verkiais“, 1840 m., „Naharodavičių dvarelis“ 1843 m., „Smuklė prie Pinsko balų“, 1851 m., „Norviliškių vienuolynas“ -1860 m.), kaimo buities vaizdų („Naktigoniai pamiškėje“, 1854 m., „Žydų vestuvės“ -1860 m.).

Kūriniai gyvos kompozicijos; būdingas vaizdo idealizavimas, kruopštus peizažo elementų perteikimas, šešėliavimo efektai, ypač nakties peizažuose, suteikiantys didingumo, sukuriantys dramatišką nuotaiką.

Nutapė kompozicijų pagal A. Mickevičiaus poema „Ponas Tadas“ (1855–1859 m.), portretų, restauravo tapybos kūrinių, dekoravo interjerų (Verkių rūmų salono, Burbiškių dvaro, Viešpaties Jėzaus bažnyčios Vilniuje, Vilniaus arkikatedros Šv. Kazimiero koplyčios. 1850–1854 m. Vilniaus miesto teatrui sukūrė scenovaizdžių (S. Moniuško „Halka“, D. Rosinio „Italė Alžyre“), kurie stilistiškai artimi jo molbertinei tapybai.

## Galerija

1837. Крыжакі перад атакай замка Пуня.jpg|„Kryžiuočiai ruošiasi pulti Punios pilį“ 
1853. Руіны замка на возеры Троцкім.jpg|Trakų pilies griuvėsiai
Miednicki zamak. Медніцкі замак (V. Dmachoŭski, 1853).jpg|Medininkų pilies griuvėsiai
Halšanski zamak. Гальшанскі замак (V. Dmachoŭski, 1853).jpg|Alšėnų pilies griuvėsiai
Navahradzki zamak, Fara. Наваградзкі замак, Фара (V. Dmachoŭski, 1856).jpg|Naugarduko pilies griuvėsiai
Dmachauskas-skogsbrand.jpg|Miško gaisras (1860)
Вуліца ў Вільне.jpg|Gatvė Vilniuje
Lidzki zamak. Лідзкі замак (V. Dmachoŭski, 1853, 1882).jpg|Lydos pilies griuvėsiai


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Kryžiuočiai puola Punios pilį (1837). Vilniaus paveikslų galerija
Jelecas

**Jelecas** – miestas Lipecko srityje (Rusija), abipus Sosnos upės (dešinysis Dono intakas), 78 km į vakarus nuo Lipecko; rajono centras. Geležinkelio mazgas, magistralė Maskva–Rostovas prie Dono. Išvystyta mašinų, metalo, statybų, lengvoji, maisto pramonė. Galinis Vakarų Sibiro dujotiekio taškas. Apylinkėse išgaunamos klintys, molis, smėlis.

Veikia valstybinis pedagogikos institutas. Svarbus kraštotyros muziejus (nuo 1918 m.), XIX a. Prisikėlimo soboras.

## Istorija

Minimas nuo 1146 metų, tuomet buvo Riazanės kunigaikštystės paribyje. 1483 m. atiteko Maskvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1591 m. prasidėjo tvirtovės statyba. 1778 m. gavo miesto teises. Apie 1900 m. svarbus prekybos centras (ypač audinių, odos gaminių, duonos).
Vladislovas Dmachauskas

**Vladislovas Dmachauskas** (, , *Dmochovskis*, 1838 m. ar 1841 m. Vilnius – 1913 m. sausio 13 d. Benekainys, Varanavo rajonas, Baltarusija) – Lietuvos ir Lenkijos tapytojas.

## Biografija
Tėvas Vincentas Dmachauskas. Dailės mokėsi Vilniuje, 1857-1862 m. Paryžiuje. 1862 m. grįžo į Lietuvą. Dalyvavo 1863 m. sukilime, už tai buvo ištremtas. 1866 m. apsigyveno Varšuvoje. Iliustravo žurnalus „Kłosy“, „Tygodnik Ilustrowany“, „Wieniec“. 1872 m. dėstė piešimą Varšuvos kurčnebylių institute. Nuo 1873 m. mokytojavo Čenstakavoje. Nuo 1884 m. gyveno Naharodavičiuose, Benekainyse.

Dalyvavo parodose Varšuvoje, Krokuvoje, Liubline. Akvarele ir aliejiniais dažais nutapė buitinių kompozicijų, medžioklės vaizdų. 1877 m. Varšuvoje išleistas albumas su jo pieštais Čenstakavos ir Jasna Guros vaizdais.

## Šaltiniai
Algonkinai

**Algonkinai** – Šiaurės Amerikos indėnų tautų grupė, kalbanti algonkinų kalbomis: odžibviai, mikmakai, delavarai, kri, montanjai, naskapiai, čejenai ir kiti. Gyvena JAV ir Kanadoje (~260 tūkst. žmonių, 1998 m.).

Iki europiečių kolonizacijos algonkinų grupei priklausė sunaikintos moheganų, masačusetų ir kitos gentys. XVIII a. algonkinus sudarė 5 teritorinės grupės:
* Šiaurės rytų (kri, naskapiai);
* Atlanto (masačusetai, naragansetai);
* centrinė (moheganai, mohikanai, delavarai, odžibviai, otavai, algonkinai):
* vakarų (arapahai, čejenai bei vadinamieji juodakojai (siksikai));
* Kalifornijos (vijotai ir jurokai).

Dauguma algonkinų, atapaskų spaudžiami, traukėsi iš savo senųjų gyvenamųjų vietų (dabartinė šiaurės Kanada) į pietryčius ir stūmė iš ten indėnus sju. XVIII a. pr. buvo užėmę plotą tarp Atlanto, Hadsono įlankos, Didžiųjų Ežerų ir Ohajo upės; kai kurios gentys (paminėtini juodakojai) buvo pasiekusios Uolinius kalnus. Algonkinai vertėsi medžiokle, žvejyba, žemdirbyste, rinko maistinius augalus. Gyveno vigvamuose. Dėvėjo drabužius iš sumedžiotų žvėrių odos ir kailio.

Pagal išpažįstamas religijas algonkinų tarpe dažniausi katalikai ir protestantai (baptistai ir metodistai). Anksčiau buvo paplitęs šamanizmas, totemizmas, įvairūs medžioklės kultai. Pagrindinis kultas – tikėjimas į dievą Manitu. Šių senovinių tikėjimų tradicijos išlaikomos iki šių dienų.

## Šaltiniai
Dmanisis

**Dmanisis** – miestas ir senovės gyvenvietės bei senojo miesto vieta Gruzijoje, 93 km į pietvakarius nuo Tbilisio, Mašaveros ir Pinezauri santakoje.

## Istorija

Nuo IX a. miestą valdė arabai, vėliau turkai seldžiukai, juos 1123 m. išvijo Dovydas IV Statytojas. XII a. – XIII a. miestas klestėjo, buvo svarbus prekybos centras. Per jį ėjo karavanų keliai į Bizantiją, Armėniją, Persiją. XIV a. Timūro sugriautas ėmė nykti, XVI a. virto gyvenviete, XVIII a. viduryje apleistas.

Išliko miesto gynybinių sienų, VI a. – VII a. bazilikos, varpinės, įvairių pastatų griuvėsiai.

1936–1960 m. tirti miesto griuvėsiai: atkasti miesto vartai, gatvių grindinio, pirčių, puodžių ir kt. dirbtuvių, vyno rūsių, mečetės su minaretu ir medresės liekanų. Rasta daug keramikos, IX a. – XII a. vietos monetų, ginklų, darbo įrankių, XII a. – XIII a. papuošalų lobis. Po viduramžių rūsiais 1983 m. aptikta senovės gyvenvietė, kurioje buvo gausu gyvūnų kaulų, tarp jų – raganosio *Dicerorhinus etruscus etruscus* dantis (identifikavo A. Vekua), akmeninių skelčių.

1999 m. rastas *[[Homo erectus]]* apatinis žandikaulis su išlikusiais visais dantimis. 2001 m. rasta ir viršutinė kaukolės dalis, vadinama *[[Homo georgicus]]*. Iki 2007 m. rastos keturių pirmykščių žmonių liekanos. Radiniai datuojami 1,7-1,8 mln. metų. Tai ankstyviausia *Homo erectus* radavietė Azijoje.

## Galerija

Dmanissi.jpg|Bazilika ir tvirtovės liekanos  
Image:Dmanisi excavation site (2007).jpg|Archeologiniai tyrimai Dmanisyje 2007 m.
Image:Dmanisi D-2282.jpg|Dmanisio kaukolės D2282 rekonstrukcija
Image:Chopper of Dmanisi.png|Dmanisio skliautai


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Anthropology.net, Dmanisi’s Paleoanthropological Importance
Arapahai

**Arapahai** – Šiaurės Amerikos algonkinų grupės indėnų gentis. Gyvena Vajomingo, Kolorado ir Oklahomos rezervacijose. Populiacija ~5000.  

Nuo seno gyveno prie Didžiųjų ežerų, vertėsi žemdirbyste. XVIII- XIX a. persikėlė į prerijas tarp Pleito bei Arkanzaso upių ir pamažu traukėsi į vakarus. Tapo klajokliais, vertėsi bizonų medžiokle, arklininkyste, prekyba; gyveno tipiuose. Turėjo karių bendrijas (pagal amžiaus grupes), vyrų šamanizmo grupes. Menui ir religijai buvo būdingi prerijų genčių kultūros bruožai. Arapahai kariavo su šošonais, jutais ir kitomis gentimis, bet ilgokai bendrdarbiavo su baltaisiais kolonistais. Po 1830 m. suskilo į šiaurinę ir pietinę grupes. Vėliau pietiečiai sudarė sąjungą su šajenais. XIX a. antroje pusėje JAV kariuomenės sumušti, 1867 m. perkelti į rezervacijas.
Alakalufai

**Alakalufai, kaveskarai** (*Alacaluf, Halakwulup, Kawésqar*) – Pietų Amerikos indėnų gentis, viena iš vadinamų Ugnies Žemės žmonėmis. Gyvena pietų Čilėje: Puerto Edeno kaimelyje Velingtono saloje, Bransviko pusiasalyje, Santa Inesos, Desolakosjono salose. 2006 m. buvo tik 15 grynakraujų alakalufų. Kalba ispaniškai, kai kurie vis dar naudoja alakalufų kalbą.

Manoma, kad apie 8-6 tūkstantmetį pr. m. e. alakalufai apsigyveno Patagonijos ir Ugnies Žemės vakarinėje pakrantėje bei gretimose salose. Buvo paplitęs šamanizmas ir burtai. Pagrindiniai tradiciniai verslai: įvairių moliuskų rinkimas, jūrinių gyvūnų (ruonių, banginių) ir guanakų medžioklė, žvejyba. Nuo baltųjų užsikrėtė jų atvežtomis ligomis ir dauguma išmirė (XIX a. pr. buvo 4000 žmonių). Ginklus gaminosi iš kriauklių, kaulo, beveik nenaudojo akmens. Būstai buvo kupolo formos. Valtis darė iš medžio žievės.

## Šaltiniai
Ajovai

**Ajovai** (*Iowa, ayuhwa, baxoje*) – Šiaurės Amerikos indėnų gentis, gyvenanti JAV.

XVII a. atsiskyrė nuo Didžiųjų ežerų šiaurės pakrantėse gyvenusių vinepagų ir atkeliavo į dabartinę Minesotos teritoriją. XVIII a. apsigyveno dabartinėje Ajovos valstijoje (kuri ir pavadinta šios genties vardu). Ajovos indėnai buvo pusiau sėslūs, vertėsi medžiokle, kailių prekyba, žemdirbyste. 1760 m. jų buvo apie 1100, 1804 m. – 800. 1836 m. savo žemes prie Misūrio upės buvo priversti parduoti JAV vyriausybei ir perkelti į rezervacijas Oklahomoje, Kanzase, Nebraskoje. 2000 m. duomenimis gyvena 1451 ajovų genties indėnų.

## Šaltiniai
Vokietijos kariuomenė

**Vokietijos kariuomenė** – Vokietijos ginkluotosios pajėgos, turėjo atskirus istorijos etapus ir pavadinimus:
* Vokietijos imperijos kariuomenė – kariuomenė Vokietijos imperijoje 1871–1918 m. ir Pirmojo pasaulinio karo metu;
** ''Kaiserliche Marine'' ''-'' Vokietijos imperijos karinis jūrų laivynas (1871-1919 m.)
** ''Luftstreitkräfte'' - Vokietijos karinės oro pajėgos (1916-1919 m.)
* Reichsveras – Vokietijos kariuomenė 1919–1935 m.;
* Vermachtas – Vokietijos kariuomenė 1935–1945 m. ir Antrojo pasaulinio karo metu;
** Liuftvafė - Vokietijos karinės oro pajėgos (nuo 1935 m.) 
* Nacionalinė liaudies armija – Rytų Vokietijos (VDR) kariuomenė 1956–1990 m.;
* Bundesveras – Vakarų Vokietijos (VFR, iki 1990 m.) ir dabartinės Vokietijos kariuomenė.


Vaizdas:Kaiserliche Kriegsflagge.png|Vokietijos imperijos kariuomenės vėliava (1871–1892)
Vaizdas:Flag of Weimar Republic (war).svg|Reichsvero vėliava (1921–1935)
Vaizdas:Balkenkreuz.svg|Vermachto emblema (1935–1945)
Vaizdas:Heer - decal for helmet 1942.svg|Vermachto erelis (1942)
Vaizdas:Coat of arms of NVA (East Germany).svg|Nacionalinės liaudies armijos herbas (1956–1990)
Vaizdas:Bundeswehr Kreuz.svg|Bundesvero emblema (nuo 1955 iki dabar)
Dmitrijus Apsišaukėlis

**Dmitrijus Apsišaukėlis** (, g. apie 1582 m. – m. 1606 m. gegužės 17 d. Maskva) – 1605-1606 m. Rusijos caras.

## Biografija
Skelbėsi Ivano IV Rūsčiojo sūnumi Dmitrijumi, iš tikrųjų, manoma, buvo bajoras, buvęs vienuolis Grigorijus Otrepjevas.

1603 m. jo globėju tapo Bragino (dab. Baltarusija) kunigaikštis Adomas Višnioveckis. Padedamas Sandomiero vaivados J. Mnišeko, kuriam žadėjo perduoti valdyti Severianų Naugardą ir Smolenską, 1606 m. vedė jo dukterį Mariną ir įgijo Abiejų Tautų Respublikos valdovo Zigmanto Vazos bei popiežiaus nuncijaus K. Rangonio paramą.

1604 m. rudenį su Abiejų Tautų Respublikos didikų kariuomene įžengė į Rusiją. Kai kur prie jo prisidėjo kazokai ir sukilę valstiečiai. Kai 1605 m. balandžio mėn. mirusio caro Boriso Godunovo kariuomenė parėmė Dmitrijų, jis 1605 m. birželio mėn. įžengė į Maskvą, kur liepos 30 d. buvo karūnuotas. Nužudytas sukilusių bojarinų, kuriems vadovavo Vasilijus Šuiskis.

## Galerija

False Dimitry entering Moscow June 20th 1605.jpg |Dmitrijaus Apsišaukėlio kariuomenės įėjimas į Maskvą
False Dmitriy I and Marina Mniszech.jpg|Dmitrijus Apsišaukėlis su Marina Mnišek
False Dimitry I swearing Sigismund III introduction of catholicism in Russia.PNG|Dmitrijus Apsišaukėlis žada ATR valdovui Zigmantui Vaza įvesti Rusijoje katalikybę
Last minutes of False Dmitry.jpg |Dmitrijaus Apsišaukėlio paskutinės gyvenimo minutės


## Šaltiniai
Dmitrijus Algirdaitis

**Dmitrijus Algirdaitis** (g. Vitebske – m. 1399 m. prie Vorsklos upės) – Briansko kunigaikštis (kartu titulinis Černigovo didysis kunigaikštis), Gediminaitis, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo ir jo pirmosios žmonos Marijos sūnus. Lietuviškas vardas nežinomas. Kad nebūtų painiojamas su broliu Dmitrijumi Kaributu, dar vadinamas **Dmitrijumi Vyresniuoju**.

## Biografija
Nuo 1356 m. valdė Briansko žemę su Trubčevsku ir Starodubu. Atrėmė 1370 m. Maskvos didžiojo kunigaikščio Dmitrijaus Doniečio ir kitus puolimus. 1372 m. Dmitrijaus Doniečio ir Algirdo Liubutsko sutarties liudytojas.

Tėvui 1377 m. mirus prisidėjo prie brolio, Polocko kunigaikščio Andriaus maišto prieš jaunesnįjį brolį didijį kunigaikštį Jogailą, bet tiesiogiai su juo nekovojo. 1379 m. žiemą su šeima ir bajorais perėjo tarnauti Dmitrijui Doniečiui. Iš jo gavo valdyti Perejaslavlį (dab. Pereslavlis Zaleskis). 1380 m. vadovavo pulkui Kulikovo mūšyje.

1388 m. prisiekė Jogailai kaip Lenkijos karaliui, grįžo į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę ir vėl valdė Brianską. Žuvo Vorsklos mūšyje. Iš jo sūnaus Mykolo kilo rusų kunigaikščių Trubeckojų (Trubeckių) giminė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Dmitrijus Donietis

**Dmitrijus Ivanovičius** (arba *Dmitrijus Donietis*, , 1350 m. spalio 12 d. Maskva – 1389 m. gegužės 19 d. Maskva) – 1359-1389 m. Maskvos didysis kunigaikštis, 1362-1389 m. Vladimiro didysis kunigaikštis, 1363–1389 m. Naugardo kunigaikštis.

## Biografija
Dmitrijus Donietis gimė 1350 m. Maskvoje. Ivano I Kalitos vaikaitis, tėvas Ivanas II Gražusis, motina Aleksandra Ivanovna. Žmona Jevdokija Dmitrijevna, vaikai Vasilijus I, Jurijus, Andrejus, Petras, Konstantinas.

## Valdymas
1367 m. Maskvoje pastatydino pirmąjį mūrinį kremlių. 1368 m., 1370 m. ir 1372 m. atrėmė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo žygius, pirmuosius du – į Maskvą, paskutinį – į jos valdas. 1372 m. su juo sudarė Liubutsko sutartį.

Jam valdant Maskva ėmė vyrauti Rusioje, galutinai pajungta Rostovo kunigaikštystė, sustiprinta įtaka kitoms. Naudodamasis suirute Aukso ordoje jis nustojo jai mokėti mokesčius. Kilus kariniam konfliktui 1378 m. sumušė Aukso ordos kariuomenę prie Vožos upės. 1380 m. Kulikovo mūšyje prie Dono, dėl to pramintas Doniečiu. Šiame mūšyje Dmitrijus buvo sunkiai sužeistas.

Išvaduoti Rusią iš pavaldumo Aukso ordai jam nepavyko – 1382 m. chanas Tochtamyšas užėmė ir sudegino Maskvą, privertė Dmitrijų vėl pripažinti jo valdžią. Dmitrijus Donietis pirmasis iš Rusijos valdovų perdavė didžiojo kunigaikščio sostą sūnui Vasilijui I kaip tėvoniją, t. y. be Aukso ordos chano sutikimo.

## Šeima
Dmitrijaus vienintelė žmona buvo Jevdokija Dmitrijevna, Suzdalės didžiojo kunigakščio Dmitrijaus Konstantinovičiaus duktė. Dmitrijus ir Jevdikiją susilaukė dvylikos vaikų:

* *Danilas Dmitrijevičius* (1370 – 1379 rugsėjo 15).
* * [[Vasilijus I]]* (1371 gruodžio 30 – 1425 vasario 27).
* * Sofija Dmitrijevna* (m. 1427),  1387 metais ištekėjo už Teodoro Olgovičiaus, Olego Ivanovičiaus sūnaus.
* * Jurijus Dmitrjevičius* (1374 lapkričio 26 – 1434 liepos 5).
* * Marija Dmitrijevna] *(m. 1399 gegužės 15) – ištekėjo už Mstislavlio kunigaikščio Lengvenio Algirdaičio, Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo sūnaus.
* * Anastasija Dmitrijevna* – ištekėjo už Cholmsko kunigaikščio Ivano Vsevolodovičiaus 
* * Simeonas Dmitrijevičius *(m. 1379 rugsėjo 11).
* * Andrejus Dmitrijevičius Možaiskis *(1382  rugpjūčio 14 – 1432 liepos 9).
* * Piotras Dmitrijevičius Dmitrovskis* (1385  liepos 29 – 1428 rugpjūčio 10).
* * Ana Dmitrijevna* (g. 1387 sausio 8) – ištekėjo už kunigaikščio Jurijaus Patrikejevičiaus
* * Ivanas Dmitrijevičius* (m. 1393).
* * Konstantinas Dmitrijevičius* (1389 gegužės 14 – 1433) – Uglicko kunigaikštis

## Šaltiniai

## Nuorodos
* С.М. Соловьев. "История России с древнейших времен" Глава 7 
* Рапов О. М. Дмитрий Иванович Донской
* Толстой Н.И. "Деньги великого князя Дмитрия Ивановича Донского"
* Русский биографический словарь
* Сапунов Б. В. Герой Отечества – Великий князь Московский Дмитрий Иванович Донской
* Костомаров Н. И. Русская история в жизнеописаниях ее главнейших деятелей

## Galerija
Vaišvila

;Vaišvila
* Alfonsas Vaišvila – teisininkas;
* Ignotas Vaišvila – kunigas;
* Rytis Vaišvila – krepšininkas, treneris;
* Vilijus Vaišvila – dailininkas, poetas;
* Zigmas Vaišvila – fizikas, politikas, signataras.
;Vaišvilienė
* Aldona Vaišvilienė – bibliotekininkė, tautodailininkė;
;Vaišvilaitė
* Irena Vaišvilaitė – meno ir bažnyčios istorikė, diplomatė;
* Janina Grušienė-Vaišvilaitė – muzikos mokytoja ir chorvedė;
* Julė Draudikienė-Vaišvilaitė – muzikos mokytoja ir chorvedė.

Dvikamienis baltiškas asmenvardis: šaknis *vaiš-* siejama su žodžiais *váišės, váišinti, viẽšės, viešė́ti*, o *vil-* – su *vi̇̀ltis, vilti̇̀s*.

## Šaltiniai
IV Internacionalas

**Ketvirtasis internacionalas** (**Tarptautinė darbininkų lyga**) – tarptautinė komunistinė organizacija, oponuojanti kapitalizmui ir stalinizmui.

Prancūzijoje 1938 m. Levas Trockis su savo šalininkais nusprendė, kad Kominternas tapo per daug priklausomas nuo Stalino, ir įkūrė savo, „Ketvirtąjį internacionalą“. Ketvirtąjį internacionalą nuolat stebėjo Tarybų Sąjungos agentai ir represavo tokios kapitalistinės šalys kaip Prancūzija ar JAV, jo nepripažino Tarybų Sąjungos idealoginiai sekėjai, o vėliau – ir maoistai.
Baltrušaitis

* Andrius Baltrušaitis – knygnešys;
* Antanas Baltrušaitis – knygnešys;
* Antanas Baltrušaitis-Antanėlis – knygnešys;
* Eugenijus Remigijus Baltrušaitis – poetas, dramaturgas;
* Juozas Baltrušaitis (1875) – poetas;
* Juozas Baltrušaitis (1929) – inžinierius mechanikas;
* Jurgis Baltrušaitis (1873) – poetas, diplomatas;
* Jurgis Baltrušaitis (1903) – diplomatas, dailės istorikas;
* Kęstutis Baltrušaitis – gydytojas;
* Povilas Baltrušaitis – pedagogas, chorvedys;
* Pranas Baltrušaitis – gydytojas chirurgas;
* Stanislovas Baltrušaitis – politikas;
* Vytautas Baltrušaitis – politikas;
* Vladas Baltrušaitis – pedagogas, chorvedys, vargonininkas;
* Vladimiras Baltrušaitis – baleto artistas.
Maurice Leblanc

**Morisas Leblanas** (, 1864 m. lapkričio 11 d. – 1941 m. lapkričio 9 d.) – prancūzų rašytojas, detektyvų ir nuotykių romanų autorius, sukūręs garsųjį personažą – Arsenijų Lupeną, vagį džentelmeną.

Nuo pat pirmųjų gyvenimo akimirkų M. Leblano likimas buvo nulemtas – jį priėmė chirurgas Ašilas Floberas, įžymiojo prancūzų rašytojo Gustavo Flobero brolis. Sulaukęs brandaus amžiaus, atsisakė tėvo peršamo darbo fabrike ir išvyko į Paryžių – tapti rašytoju. Pirmieji kūriniai nesulaukė skaitytojų palankumo, tačiau juo susidomėjo garsūs to meto rašytojai Ž. Renaras ir A. Dodė, supažindino jį su prancūzų literatūros rašytojais – S. Malarmė ir A. Alė.
1905 m. mėnesinio žurnalo Je sais tout leidėjas P. Lafitas pasiūlė jam parašyti apysaką „Arsenas Liupenas suimtas“. Po dvejų metų pasirodė pirmoji knyga apie Arseną Liupeną, sukeldama A. Konano Doilio nepasitenkinimą, nes joje išjuokiamas jo personažas – garsusis anglų seklys Šerlokas Holmsas. Romanų serija apie Arseną Liupeną išgarsino autorių toli už Prancūzijos ribų, buvo įsteigta vadinamoji Arseno Liupeno bičiulių asociacija, veikianti iki šių dienų.
Disciplina arcani

**Disciplina arcani** ( - slaptas) – slaptas mokymas, pirmųjų krikščionių paprotys slėpti nuo kitatikių, t. p. nuo katechumenų, kai kurias tikėjimo tiesas ir religines praktikas. 

## Esmė
*Disciplina arcani* buvo grindžiama Jėzaus Kristaus žodžiais apie pagarbą šventenybėms (Mt 7, 6). Slėptas mokymas apie Švč. Trejybę, Krikšto ir Eucharistijos sakramentus, Apaštalų tikėjimo išpažinimą, Viešpaties maldą ir tai aiškinantys raštai, liturgijos šventimo vieta bei laikas. Šių žinių perdavimas kitatikiams laikytas sunkiu nusižengimu bijant profanacijos. Dėl *Disciplina arcani* praktikos krikščionys buvo įtariami bedievyste ir kanibalizmu. Todėl svarbiausias apeigas krikščionys atlikdavo slaptai, katakombose ar urvuose.

Slaptos tiesos katechumenams buvo atskleidžiamos prieš pat krikštą arba įvesdinimo liturgiją. *Disciplina arcani* paprotys egzistavo nuo krikščionių persekiojimo laikų iki V a. 

## Reikšmė
Apie *Disciplina arcani* rašė Origenas, Kirilas Jeruzalietis, Ambraziejus, Augustinas, Petras Auksaburnis. Perduodami religinį mokymą krikščionys naudojo simbolius (žuvis, inkaras, piemuo, balandis), jie turėjo įtakos atsirasti krikščioniškajam menui. 

Disciplina arcani terminas atsirado XVII a. per katalikų ir protestantų polemiką, priskiriamas Žanui Dajė (, ).

## Šaltiniai
Divertismentas

**Divertismentas** (,  - pramoga, pasilinksminimas) – muzikinis žanras, ciklinis instrumentinis, dažniausiai pramoginio pobūdžio kūrinys, taip pat baleto arba operos muzikinė choreografinė (klasikinių šokių) siuita, tiesiogiai nesusijusi su šių kūrinių veiksmu. 

## Istorija
Pirmieji divertismentai sukurti XVII a. pabaigoje. Apie 1750 m. susiklostė klasicizmo stiliaus instrumentinis divertismentas. Jis turėjo sonatos ir siuitos bruožų, buvo kuriamas kameriniam orkestrui arba instrumentiniam ansambliui, kartais net ir vienam instrumentui, pav., klavyrui. Divertismentas buvo 1-12 arba dažniausiai 4-10 dalių. Išpopuliarėjo XVIII a. antroje pusėje, ypač Austrijoje ir Čekijoje. Daug divertismentų sukūrė Mannheimo mokyklos kompozitoriai, Jozefas Haidnas, Volfgangas Amadėjus Mocartas. 

Nuo XIX a. pr. divertismentas tapo saloninės muzikos žanru, panašiu į popuri. Klasikinės formos divertismentą atgaivino XX a. kompozitoriai. Divertismentų sukūrė Bela Bartokas, Igoris Stravinskis, iš lietuvių – Motiejus Radvila, Ona Narbutaitė („Vilniaus divertismentas“ instrumentiniam ansambliui), Zigmas Virkšas („Paskutinis rudens divertismentas“ dviem fortepijonams).

## Divertismentas operoje
Pirmieji divertismentai atsirado kaip šokių, kartais ir vokalinių numerių, pramoginiai intarpai (dabar vadinami intermedijomis) XVII a. prancūzų scenos kūriniuose - komedijoje, komedijoje balete, lyrinėje tragedijoje. XVIII a. ir XIX a. ypač daug divertismentų būdavo prancūzų kompozitorių operose ir baletuose: „Valpurgijos nakties šokiai“ (Šarlis Guno, opera „Faustas“, Kamilis Sent Sansas, opera „Samsonas ir Dalila“).

## Šaltiniai
Dezas

**Dezas** (, ) – upė Irano pietvakariuose, Karūno dešinysis intakas.

Ilgis apie 300 km. Prasideda Kurdistano Zagroso kalnuose. Teka į pietryčius ir pietus. 32 km aukščiau Dezfulio pastatyta 194 m aukščio užtvanka. Vanduo naudojamas laukams drėkinti.

## Šaltiniai
Dezfulas

**Dezfulas** () – miestas Irano pietvakariuose, Chuzestano provincijoje, 120 km į šiaurę nuo Ahvazo. Miestas įsikūręs Zagroso kalnuose, Dezo kairiajame krante. Išlikęs akmeninis tiltas per Dezo upę (ilgis 410 m), kuris ir davė vardą (persiškai *Dezi Pol* – Įtvirtintas tiltas).

Mieste išplėtotas odų apdirbimas, daržovių perdirbimas, kilimų audimas. Didelė dalis gyventojų užsiima kilimų, galvijų prekyba. Prie miesto 1963 m. pastatyta 203 m aukščio hidroelektrinės užtvanka.

## Šaltiniai
Francišekas Ksaveras Dmochovskis

**Francišekas Ksaveras Dmochovskis** (, 1762 m. gruodžio 2 d. Opravčikai, Palenkės vaivadija – 1808 m. birželio 20 d. prie Blonie, Mazovija) – lenkų literatas, vertėjas, visuomenės veikėjas.

## Biografija

Kilęs iš kunigaikščių Dmochovskių giminės. 1778-1794 m. pijoras. 1789-1791 m. mokytojavo pijorų mokyklose, dėstė lotynų kalbą, retoriką. Sekdamas Nikolasu Bualo () knyga „Poezijos menas“ (*L'Art poétique*) parašė eiliuotą veikalą „Eiliavimo menas“ (*Sztuka rymotwórcza*, 1788 m., lietuvių kalba 1820 m. Vilniuje), kuriame pateikė lenkų poezijos vertinimų.

Ketverių metų seimo laikotarpiu su kitais rengė švietimo ir politinių reformų programą, nuo 1791 m. H. Kolontajaus sekretorius. Dalyvavo 1794 m. sukilime, redagavo sukilėlių dokumentus ir spaudą. Sukilimą nuslopinus iki 1799 m. gyveno Prancūzijoje. Vienas Varšuvos mokslo bičiulių draugijos kūrėjų, 1801-1805 m. leido žurnalą „Nowy Pamiętnik Warszawski“.

Parašė publicistinių straipsnių, satyrinių eilėraščių, išvertė į lenkų kalbą Homero „Iliadą“, „Odisėjos“ fragmentų, Vergilijaus „Eneidą“, anglų poetų kūrinių.

## Šaltiniai
Alaus pučas

**Alaus pučas** () – Vokietijos nacionalsocialistinės darbininkų partijos nesėkmingas mėginimas užimti valdžią 1923 m. lapkričio 8 – lapkričio 9 d. Pučą organizavo Adolfas Hitleris ir Erichas Ludendorfas.

Vokietijos nacionalsocialistinė darbininkų partija savo suvažiavime 1923 m. sausio mėn. iškėlė tikslą nuversti vyriausybę. Partijoje buvo daug kariškių ir savanorių korpuso narių, kurie entuziastingai palaikė šias idėjas.

1923 m. lapkričio 8 d. apie 21 val. daug partijos narių įsiveržė į Miuncheno aludę „Bürgerbräukeller“, kur turėjo kalbėti Bavarijos vyriausybės vadovas G. von Kahr. Čia Adolfas Hitleris visiems paskelbė, kad Vokietijos ir Bavarijos vyriausybės netenka įgaliojimų, o valstybės kancleriu ir laikinosios vyriausybės vadovu skelbiamas jis pats. Bavarijos vyriausybei pavyko išvaikyti pučistus, susirėmimų metu žuvo 16 nacistų ir 3 policininkai.

Adolfas Hitleris už perversmo organizavimą buvo nuteistas 5 metams laisvės atėmimo, Erichas Ludendorfas buvo paleistas, NSDAP uždrausta.

Po pučo A. Hitleris ėmėsi siekti valdžios kitais būdais, pirmiausia keisdamas NSDAP programą ir orientuodamas ją į visuomenės sluoksnius, kurie jį galėtų palaikyti siekiant valdžios.

## Šaltiniai
Kamčiatkos Petropavlovskas

**Kamčiatkos Petropavlovskas** – miestas Rusijoje, Tolimuosiuose Rytuose, rytinėje Kamčiatkos pusiasalio pakrantėje, 11900 km į rytus nuo Maskvos; Kamčiatkos srities centras. Svarbus jūrų uostas, oro uostas. Žvejybos laivyno bazė, išvystyta žvejybos, laivybos, statybų, lengvoji, maisto pramonė.

Veikia Tolimųjų Rytų vadybos, verslo ir teisės akademija, Kamčiatkos valstybinė žvejybos laivyno akademija, pedagogikos institutas. Yra dramos teatras, kraštotyros muziejus. Paminklai: 1854 m. Krymo karo aukoms, V. Beringui, prancūzų jūrų keliautojui Laperuzui.

## Istorija
Tai vienas seniausių miestų Tolimuosiuose Rytuose. Įkurtas 1740 m. kamčiadalų gyvenvietės Aušino (*Аушин*) vietoje kaip V. Beringo ir A. Čirikovo ekspedicijos ostrogas *Петропавловский острог*. Taip jis pavadintas pagerbiant ekspedicijos laivų pavadinimus („Šv. apaštalas Petras“ ir „Šv. apaštalas Povilas“). XIX a. pradžioje tapo svarbiausiu uostu Tolimuosiuose Rytuose. 1822 m. tapo miestu, pervadintas *Петропавловский Порт* (neoficialiai vadintas tiesiog Petropavlovsku), 1924 m. pavadintas Kamčiatkos Petropavlovsku siekiant skirti vardą nuo Petropavlovsko Kazachijoje.

## Sportas
* „Vulkanas“ – buvęs futbolo klubas;
* „Spartako“ stadionas, talpinantis 5 tūkst. žiūrovų.

## Šaltiniai
Tove Ditlevsen

**Tovė Ditlevsen** (, 1917 m. gruodžio 14 d. Vesterbro, Kopenhaga – 1976 m. kovo 8 d. Kopenhaga) – danų rašytoja.

## Kūryba
Parašė eilėraščių, novelių, romanų, išleido atsiminimų. Jos kūryboje atskleidžiamas moters ir menininkės konfliktas, plėtojamos vaikystės, vienatvės, mirties, pamišimo temos. Kūriniams būdinga asmeniškumas, autoironija, lyriškumas.

Rašytojos novelių paskelbta lietuvių kalba.

## Bibliografija
* Mažas pasaulis (*Lille verden*), eilėraščių rinkinys, 1942 m.
* Moters siela (*Kvindesind*), eilėraščių rinkinys, 1955 m.
* Slaptasis langas (*Den hemmelige rude*), eilėraščių rinkinys, 1961 m.
* Suaugę (*De voksne*), novelių rinkinys, 1969 m.
* Visiška laisvė (*Den fulde frihed*), novelių rinkinys, 1944 m.
* Pikta laimė (*Den onde lykke*), novelių rinkinys, 1963 m.
* Nuskriaustas vaikas. (*Man gjorde et barn fortrœd*), romanas, 1941 m.
* Vaikystės gatvė (*Barndommens gade*), romanas, 1943 m.
* Veidai (*Ansigterne*), romanas, 1968 m.
* Vaikystė. (*Barndom*), atsiminimai, 1967 m.
* Jaunystė. (*Ungdom*), atsiminimai, 1967 m.
* Nuodai. (*Gift*), atsiminimai, 1971 m.

## Šaltiniai
Turokas

**Turokas** () – fiktyvus JAV komiksų veikėjas, atsiradęs komiksuose, kuriuos išleido kompanija *[[Western Publishing]]*, gavusi licenciją iš *Dell Comics*. Veikėjas pirmiausia pasirodė 1954 metais komiksų serijoje *[[Four Color Comics]]* #596, vėliau pelnė atskirą vardą – „Turokas, akmens sūnus“ (). Vėliau su šiuo personažu komiksus išleido kompanijos *[[Gold Key Comics]]* ir *[[Valiant Comics]]*.

## Knygos
Po kompiuterinių žaidimų sėkmės buvo išleista keletas fantastinių romanų su Turoku. Pirmoji knyga - „Kario kelias“ (). Antroji – „Blogio sėklos“ (*Seeds of Evil*), o paskutinė – „Naikinimo kelias“ (*Path Of Destruction*).

## Animacinis filmas
2008 pradžioje *[[Classic Media]]* išleido 70 minučių animacinį filmą „Turokas, akmens sūnus“ (*Turok: Son of Stone*), kuriam scenarijų parašė *Evan Baily* ir *Tony Bedard*.

## Kompiuteriniai žaidimai
Turoko komiksų serija buvo realizuota pirmo asmens šaudyklių žaidimuose, kuriuose Turokas kovoja pasaulyje su dinozaurais ir kitom būtybėms.

Kompiuteriniai žaidimai su Turoku:
*  (1997) - Nintendo 64 ir AK.
*  (1997) - Game Boy.
* Turok 2: Seeds of Evil (1998) - Nintendo 64, Game Boy Color ir AK.
*  (1999) - Nintendo 64 ir Game Boy Color
* Turok 3: Shadow of Oblivion (2000) - Nintendo 64 - Game Boy Color.
*  (2002) - Nintendo GameCube, Game Boy Advance, AK, PlayStation 2 ir Xbox.
* Turok (2008) - PlayStation 3, Xbox 360 ir AK.
Krateras

**Krateras** (gr. Κρατερός; apie 370–321 m. pr. m. e.) - Makedonijos generolas valdant Aleksandrui Makedoniečiui ir vienas iš diadochų.

Jis buvo kilmingo makedoniečio Aleksandro iš Oresčio sūnus ir generolo Amfotero brolis. Krateras vadovavo kairiojo sparno falangai ir visiems pėstininkams Iso mūšyje (333 m. pr. m. e.). Hirkanijoje jis buvo pasiųstas į misiją prieš mazandaranius. Hidaspeso upės mūšyje (326 m. pr. m. e.) jis vadovavo ariergardui, kuris buvo vakariniame krante iki mūšio pabaigos.

Didelėse Susos linksmybėse jis vedė Amastrisę, Oksiatro, Darijaus III, brolio, dukterį. Krateras ir Poliperchonas turėjo palydėti 11 500 makedoniečių veteranų atgal į Makedoniją. Krateras buvo Kilikijoje, kur statėsi laivyną, kai Aleksandras mirė Babilone.

Pagal senovės graikų šaltinius Aleksandras davė Kratero žiedą Perdikui, sakydamas, kad palieka imperiją *kratistôi* ('stipriausiam').

322 m. pr. m. e. Krateras padėjo Antipatrui Lamijos kare prieš Atėnus. Iš Kilikijos jis išplaukė su savo laivynu į Graikiją ir pristatė savo karius į Kranono mūšį. Kai Antigonas sukilo prieš Perdiką ir Eumeną, Krateras prie jo prisidėjo kartu su Antipatru ir Ptolemėjumi. Jis vedė Antipatro dukterį Filą. Jis žuvo mūšyje su Eumenu Mažojoje Azijoje, kai ant jo nukrito bėgantis arklys netoli Helesponto 321 m. pr. m. e.
Dniepro aukštupio kultūra

**Dniepro aukštupio kultūra** – neolito laikotarpio archeologinė kultūra, apie V tūkstantmečio vidurį – II tūkstantmečio iki m. e. pradžią paplitusi Dniepro aukštupio regione. Kultūrą 1967 m. išskyrė L. Tiurina.

## Charakteristika
Dniepro aukštupio kultūra pakeitė Sožo kultūrą. Dniepro aukštupio kultūros gyvenvietės, kurių žinoma apie 500, kurtos žemose smėlėtose upių ir ežerų pakrantėse. Skiriami du Dniepro aukštupio kultūros laikotarpiai: ankstyvasis ir vėlyvasis.

Ankstyvojo laikotarpio gyvenviečių aptikta prie Sožo vidurupio ir žemupio. Žmonės vertėsi žvejyba, medžiokle, rinko maistą. Naudojo aukštus išgaubtomis sienelėmis smailiadugnius puodus (molio masėje yra augalinių priemaišų, kartais kvarco), puoštus sukiniais įspaudais ar duobutėmis. Gyvenvietėse rasta mezolito laikotarpio titnaginių dirbinių, gamintų iš skelčių ir lapelio formos strėlių antgalių, peilių, kirvių, gremžtukų, ylų. Dauguma jų retušuotu paviršiumi.

Vėlyvuoju laikotarpiu Dniepro aukštupio kultūra išplito visoje Aukštutinėje Padnieprėje. Šiuo laikotarpiu vyravo retušuotu paviršiumi titnaginiai dirbiniai – antgaliai, peiliai, pjautuvai. Keramika su mineralinėmis priemaišomis. Puodai lipdyti apvalesniais dugnais, profiliuotais pakraščiais, paviršius puoštas sukinių įspaudų, duobučių bei linijų ornamentais. Išplito žemdirbystė ir gyvulininkystė.

Dniepro aukštupio kultūra kartais laikoma Dniepro-Doneco kultūros lokaline grupe.

## Šaltiniai