Riūkiū istorija

**Riūkiū istorija** (okinav. 琉球ぬ歴史, *Ruuchuu nu iwari*) – Riūkiū salų (ir Riūkiū istorinio regiono) istorija nuo seniausių laikų iki dabarties.

## Priešistorė

Į Riūkiū salas pirmieji gyventojai greičiausiai atsikėlė ledynmečio laikotarpyje egzistavusiais sausumos tiltais. Okinavos saloje rastos seniausios žmogaus liekanos Jamašitos urvinis žmogus () datuojamos 32 tūkst. metų senumo. Tai yra ne tik seniausios rastos žmogaus liekanos Riūkiū salyne, bet ir visoje Japonijoje. Antras pagal senumą radinys yra Pindza Abu urvinis žmogus () Mijako saloje. Paleolito žmogaus pėdsakų randama ir Kumedžimoje, Jaejamoje, Amamyje ir kitur. Žymiausia paleolito artefaktų radimvietė yra Sakitario urvas () Okinavos salos pietuose, kuriame randama seniausia pasaulyje adata (datuojama 23 tūkst. metų senumo).

Nuo V tūkst. pr. m. e. Riūkiū prasidėjo neolitas, kuris siejamas su Kaidzukos kultūra (). Jos pagrindiniai radiniai – kriauklelių sampylos, atsiradusios kaip šiukšliavietės prie gyvenviečių. Tuometiniai gyventojai buvo rankiotojai, žvejai ir medžiotojai. Kaidzukos kultūra nebuvo tiesiogiai susijusi su tuo metu Japonijos salose vyravusia Džiomono kultūra, nors šiuo klausimu mokslininkų nuomonės išsiskiria. Nėra sutariama ir dėl vietos gyventojų kalbinės priklausomybės. Pvz., Sakiyama Osamu ir Kanaseki Takeo palaikė hipotezę, kad gyventojai buvo austroneziečių atšaka, gimininga Taivano salos gyventojams. Aleksandras Vovinas, tuo tarpu, iškėlė hipotezę, jog jie buvo giminingi Japonijos ainams.

Pietiniame Riūkiū (Jaejamoje ir Mijake) prieš IV–III tūkst. metų egzistavo atskira Šimotabaru kultūra (), kurios archeologiniai radiniai (ir keramika) rodo ryšius su Filipinų, Taivano, Kinijos gyventojais. Apie 500 metų klestėjusi kultūra vėliau sunyko, ir jokių radinių šiose salose nerandama kelis tūkstantmečius.

IV a. pr. m. e. Japonijos salas apgyvendinant Jajojaus žmogui (dabartinių japonų protėviams), Riūkiū salyne toliau klestėjo Kaidzukos kultūra, kuri perėjo į vėlyvąją fazę. Piečiausiose salose, tuo tarpu, ilgainiui susiformavo Nekeraminė kultūra (). Kaidzukos žmonės iki pat XI a. tęsė pirmykštę medžiotojų rinkėjų gyvenseną. Tiesa, jie prekiavo su Japonijos salomis, kur ypač pageidaujami buvo produktai iš egzotiškų kriauklių. Pvz., Kiūšiū randamos kriauklinės apyrankės ir kiti artefaktai iš Jaejamos bei Mijako salų. Šiems prekybiniams ryšiams mokslininkai davė pavadinimą „Kriauklių kelias“.

VII–VIII a. Riūkiū salos pirmą kartą paminėtos Kinijos ir Japonijos istoriniuose šaltiniuose. 607 m. Sui dinastijos istorija mini *Liúqiú* (流求) salas Rytų jūroje. Japonijos tekstuose prie Kiūšiū esančios Osumio salos pasirodo nuo 616 m. 699 m. minimi svečiai, atvykę į Japonijos sostinę iš Tanegašimos (多褹), Jakušimos (掖玖), Amamio (菴美), Tokunošimos (度感). 715 m. minimi pasiuntiniai iš Amamio (奄美), Jakušimos (夜久), Tokunošimos (度感), Išigakio (信覚) ir Kumedžimos (球美) salų. 753 m. pirmą kartą paminėta Okinavos sala (阿児奈波島).

Vėliau salos vėl ilgam išnyko iš Japonijos akiračio. Tuo metu Riūkiū pradėjo aktyvesnę prekybą su Songų Kinija.

## Senojo Riūkiū laikotarpis

### Migracijos

XI–XII a. Riūkiū salas apgyvendino senąja japonų kalba kalbėję žmonės, kurie iš Japonijos salų atsinešė ne tik naują kalbą, religiją, bet ir žemdirbystės tradicijas. Naujausi tyrimai rodo, kad pirminė jų bazė buvo nedidelė Kikai sala Amamio salyno šiaurėje. Jau IX a. čia įkurta japonų prekybinė faktorija užsiėmė kriauklių prekyba su laukinėmis salomis pietuose. Čia apsigyveno ir pirkliai iš Gorjo valstybės (Korėjos), kurie atsinešė keramikos tradiciją: netolimoje Tanegašimos saloje pradėta žiesti būdinga kamui keramika (). XI-XII a. iš Kikai salos japonai kolonistai keliomis bangomis apgyvendino visas Riūkiū salas, iki pat Jonagunio toli pietuose. Senieji Riūkiū salų gyventojai išnyko be pėdsako, beveik neparodydami pasipriešinimo, net nepalikdami savo kalbinio substrato Riūkiū kalbose.

Šios migracijos stipriai pakeitė kultūrinį Riūkiū kraštovaizdį. Po salas pasklidę naujieji gyventojai tapo Riūkiū saliečių protėviais. Dėl salų izoliacijos kiekviename salyne susiformavo atskira Riūkiū kalba, kurios ilgainiui tapo tarpusavyje nebesuprantamos. Kiekviena sala iš esmės kalba atskira tarme.  
 
Labai stipriai keitėsi ir ūkis. Nors jau VIII a. kai kuriose Riūkiū salose pastebima primityvios žemdirbystės pėdsakų (pvz. buvo auginama kalabasa), tačiau iki XII a. salų ūkis iš esmės rėmėsi medžiokle, žvejyba ir rinkimu. Japonai, tuo tarpu, čia atsinešė ryžių, šerytės, japoninės pupuolės ir kitų žemės ūkio kultūrų auginimo tradiciją. Tiesa, ryžių auginimas salose neišpopuliarėjo dėl ribotų irigacijos galimybių.

### Legendos

Laikotarpis nuo XI a. iki XV a. (Riūkiū karalystės įkūrimo) istoriografijoje vadinamas Senuoju Riūkiū (), jis apipintas legendomis. Jos užfiksuotos XVIII a. surinktame seniausiuose Riūkiū istorijos analuose Čiūdzano veidrodžiai ().

Dangaus imperatorius pažvelgęs žemyn į jūrą pamatė, kad joje nėra salų. Todėl jis paliepė Amamičiū (, *Amamichū*) sukurti Riūkiū salas, davęs jai žolių, medžių ir akmenų. Ji sukūrė salas jūroje, o tada ėmė lauktis palikuonių nuo Šiniričiū (, *Shinirichū*) ir savo vaikais apgyvendino salas. Po kelių kartų gimė Tentei, kurio penki vaikai davė pradžią Riūkiū visuomenės luomams: vyriausiasis sūnus Tensonas tapo pirmuoju karaliumi ir pradėjo Tensono dinastiją; antrasis sūnus tapo pirmuoju kunigaikščiu adži; trečiasis sūnus tapo valstiečiu; pirmoji dukra tapo karališkąja šventike noro, o antroji dukra – kaimo šventike.

Pasak legendos, Tensono palikuonys valdė Riūkiū salas 25 kartas (17 802 metų). Antroji legendinė dinastija kildinama iš Japonijos Minamotų klano, kuris buvo labai galingas XII–XIII a. Minamoto no Taetomo, pasakojama, iš Japonijos iškeliavo į Riūkiū salas ir gebėjo suvaldyti vietos demonus. Jo sūnus Šiuntenas (, *Shuntin*) 1187 m. nuvertė uzurpatorių ir perėmė valdžią Riūkiū salose. Po jo valdė dar du jo palikuonys. Vėliau Riūkiū valdė dar dvi pusiau legendinės dinastijos: Eiso (, *Eeso*, 1260–1354) bei Satto (, *Sattu*, 1355–1406).

### Gusuku laikotarpis

Archeologijoje Senasis Riūkiū skirstomas į Gusuku ir Sandzano laikotarpius.

Naujieji Riūkiū gyventojai kolonistai sukūrė sukarintą visuomenę, kurioje atskiros bendruomenės kariavo tarpusavyje. Jų gyvenvietės kūrėsi aukštumose (skirtingai nei senieji gyventojai, kurie kūrėsi prie jūrų ir upių), dažnai buvo apjuosiamos aršiatvorėmis. Kaimuose buvo nuo žemės pakelti sandėliai (*takakura*), kalvės, maldyklos utaki.

Prie didžiųjų gyvenviečių pradėtos ręsti akmeninės tvirtovės gusuku (). Okinavoje ir aplinkinėse salose rasta apie 100 tokių tvirtovių, kurios varijuoja dydžiu ir formomis. Dažniausiai tai būdavo koralų ir smiltainio sienomis apjuostos aikštės, galinčios priglausti gyventojus karo atveju. Juose rasta daug ginklų.

Didėjant socialinei nelygybei formavosi valdantysis sluoksnis adži (). Stipriausieji jų plėsdavo hegemoniją kaimynų atžvilgiu, ir stiprindavo savo gusuku. Kai kurie jų pajungdavo kitus adži, kurdami vasalo-senjoro santykius.

Stipriausieji adži palaikė prekybinius ryšius su Japonija, Korėja ir Kinija. Pagrindinė Riūkiū prekė toliau išliko kriauklės ir perlamutras. Iš Japonijos buvo importuojami ginklai, magatama vėriniai, keramika. Be to, salos palaikė glaudžius kontaktus su žemynine Kinija (Songų dinastija), iš kurios buvo vežama daug keramikos, kitų artefaktų. Iš Kinijos į Riūkiū introdukuotos ir gyvulininkystės tradicijos: pradėtos auginti kiaulės, ožkos, buivolai, cukranendrės ir kitos kultūros.

### Sandzano laikotarpis
XIII a. Kinijoje žlugus Songų dinastijai, čia įsigalėjo mongoliška Juan dinastija. 1272 m. imperatorius Chublai chanas pareikalavo vieno iš galingiausių Okinavos salos adži Eiso prisijungti prie Kinijos. Šiam atsisakius mongolai surengė jūrinį žygį prieš salas, kuris nepavyko. Kinijos nusilpimas nulėmė japonų piratų įsigalėjimą Rytų Kinijos jūroje.

XIV a. pradžioje Okinavos saloje stipriausieji adži išplėtė savo valdžią, galiausiai pasidalindami salą į tris dalis. Taip prasidėjo Sandzano laikotarpis (). Šiaurinę dalį užvaldė Hokudzanas, pietinę – Nandzanas, o centrinę – Čiūdzanas, kuriame tuo metu viešpatavo Eiso įkurta dinastija. Kiekviena valstybėlė savarankiškai palaikė prekybinius ryšius su naujai į valdžią atėjusia Mingų dinastija Kinijoje. Iš esmės kiekviena karalystė siekė gauti išskirtines prekybos teises su Kinija, kas Rytų Azijos geopolitikoje reiškė tapti Kinijos duoklininke. Galiausiai 1372 m. visos trys karalystės ėmė mokėti duoklę Mingų Kinijai.

## Riūkiū karalystė

Aktyviausia iš trijų Okinavos karalysčių buvo Čiūdzanas. Sašikio gusuku adžis Šio Hašis 1407 m. nuvertė Čiūdzano karalių Bunei () ir pradėjo naują Šio dinastiją. 1416 m. nukariavęs šiaurinę, o 1429 m. pietinę savo kaimynes, Šio Hašis tapo vienvaldžiu Okinavos saloje. Rytų Azijos papročiu Šio Hašis turėjo gauti leidimą iš Kinijos tapti karaliumi, todėl Mingų imperatorius atsiuntė jam raudoną lako lentelę, taip suteikdamas teisę valdyti. Naujoji karalystė gavo pavadinimą Riūkiū (), o sostinė perkelta į Šiuri rūmus, aplink kuriuos ėmė kurtis Nahos miestas.

XV a. pabaigoje Riūkiū išgyveno savo aukso amžių. Ji tapo svarbia Rytų Azijos valstybe, klestėjusia iš jūrinės prekybos su Kinija, Korėja ir Japonija. Čia labai svarbų vaidmenį vaidino kinai, iš kurių karalystė mokėsi papročių, diegė kultūrinius pasiekimus. Į Riūkiū karaliaus dvarą buvo pakviesta daug kinų šeimų iš Fudziano provincijos, kurie atnešė naujas madas bei kultūrą  

Nors karalystės galios centras buvo Okinavos sala, ji plėtė savo hegemoniją į kitus Riūkiū salynus. Ji užvaldė Amamio ir Tokaros salas šiaurėje, o 1500 m. - Mijako ir Jaejamos salas pietuose. Taipgi, tuo metu Riūkiū karalystė buvo nepriklausoma valstybė, nusidriekusi nuo Jonagunio pietuose iki Amami Ošimos šiaurėje. Priklausymas vienai valstybei formavo bendrą Riūkiū saliečių tapatybę.

### Sacumos domeno valdžioje

1609 m. Šimadzu Tadacunė, pietiniame Kiūšiū klestėjusio Sacumos domeno kunigaikštis, surengė karo žygį į Riūkiū su 13 džonkų ir 2,5 tūkst. samurajų. Jie patyrė pergales Amamio salose ir Nakidžino gusuku šiaurės Okinavoje, o po to pralaimėjo Nahos uoste. Tačiau Riūkiū karalius Šio Nei nusprendė nesipriešinti, kad neprarastų vertingų gyvybių. 

Šio žygio rezultatas buvo, kad Riūkiū neteko Amamio salų (jos perėjo tiesioginei Sacumos domeno priklausomybei), o pati karalystė turėjo mokėti duoklę Sacumai. Tuo pačiu ji toliau mokėjo duoklę ir Kinijos imperatoriui. Edo laikotarpio Japonijai, kuri tuo metu užsidarė nuo pasaulio, vasalinė Riūkiū karalystė buvo labai svarbi užtikrinti bent minimalią prekybą su Kinija. Per ją ir toliau vyko keitimasis prekėmis.

Sacumos domeno valdžioje Riūkiū įsigalėjo įvairūs draudimai ir prievolės. Viena sunkiausių prievolių buvo mokesčiai, kurie spaudė salų gyventojus. Kai kurias salas ištikę sausros, potvyniai, taifūnai ir kitos stichinės nelaimės gyventojus palikdavo be derliaus, tačiau nemažėjantys mokesčiai smaugė vietos žmones, dėl ko populiacijos mažėjo. Taip pat Riūkiū bijant sukilimo vietiniams gyventojams buvo draudžiama nešiotis ginklą. Tai skatino salose vystytis beginklius kovos menus: tokie fenomenai kaip karatė bei nunčiakas formavosi būtent dėl šių priežasčių. 
 
## Japonijos imperijoje

Japonijoje prasidėjus Meidži restauracijai ir modernizacijai, buvo sprendžiamas Riūkiū karalystės klausimas. Valstybė mokėjo duoklę tiek Sacumai, tiek Kinijai. Kultūriškai ji save labiau siejo su Kinija, iš kurios buvo perėmusi daug technologijų bei bruožų. Tačiau tuometinė Čingų Kinija buvo nusilpusi ir neturėjo interesų jūrose, tuo tarpu Japonija buvo modernizuojama ir agresyvi valstybė. 1872 m. čia suformuotas nuo Japonijos priklausomas Riūkiū domenas, bandant išlaikyti Riūkiū autonomijos iliuziją. Paskutinysis karalius Šio Tai buvo tituluojamas Riūkiū domeno karaliumi.

1876 m. Riūkiū saliečių pasiuntiniai nuvyko į Kiniją, kur praklūpojo prieš Užsienio reikalų būstinę Pekine *Zongli Yamen* tris dienas, norėdami, kad Riūkiū nebūtų atskirta nuo Kinijos. Kinija, nusilpninta korupcijos ir kolonijinės okupacijos, atsisakė siųsti karinę pagalbą. Vietoj to ji ėmėsi diplomatinių priemonių ir paprašė buvusį JAV prezidentą Ulysses S. Grant teisėjauti. Grantas nusprendė, kad Japonijos pretenzijos stipresnės. Riukiūjiečių norų nebuvo paisoma.

1879 m. Meidži vyriausybė oficialiai aneksavo Riūkiū. Domenas buvo panaikintas, o iš karalystės teritorijų suformuota Okinavos prefektūra. Karalius iškviestas į Tokiją, kur buvo panaikintos jo teisės į valstybę, vietoj to suteiktas markizo titulas. Aneksuojant Japonijos armija nužudė Riūkiū kariškius ir civilius, kurie priešinosi okupacijai.

Pradėjus diegti imperinę švietimo sistemą, Riūkiū saliečių vaikai prievarta buvo mokinami japonų kultūros, kalbos ir tapatybės, o vartoti gimtąsias kalbas buvo griežtai draudžiama. Vietinėmis kalbomis kalbantys vaikai buvo priversti nešioti gėdos lenteles. Šios priemonės sparčiai didino japoniškai kalbančių žmonių skaičių Okinavos prefektūroje, ugdė ištikimus Japonijos imperijai piliečius.

Japonijai įsitraukus į Antrąjį pasaulinį karą, jame atsidūrė ir Okinavos prefektūra.  Karo pabaigoje 1945 m. Okinavos mūšis tapo vieninteliu JAV ir Japonijos imperijos pajėgų susidūrimu sausumoje. Amerikiečiai tikėjosi Riūkiū saliečių paramos kovojant prieš japonus. Tačiau vietos gyventojai jau buvo paversti lojaliais piliečiais, nekenčiančiais JAV kaip priešo. Daug jų aukojo gyvybes kovodami su Amerika, nemažai nusižudė bijodami patekti į nelaisvę. Kita vertus, japonai vietiniuose matė potencialius išdavikus, todėl kilus bet kokiam įtarimui elgėsi negailestingai. Tokiu būdu vietiniai gyventojai atsidūrė tarp dviejų ugnių. Kariniai veiksmai labai stipriai nuniokojo salas. Dėl didelio žuvusių civilių skaičiaus riūkiūjiečiai mano, kad japonų ir amerikiečių armijos su jais elgėsi nepagrįstai blogai.
  
## JAV administracija

Pasibaigus karui buvo sprendžiamas Riūkiū salų likimas. Iš pradžių 1945 m. visoje Japonijoje įvesta JAV karinė administracija. Riūkiū įkurta Okinavos patariamoji taryba. Po 1952 m. San Fransisko sutarties tarp JAV ir Japonijos, Japonija atgavo suverenitetą, tačiau Okinavos prefektūroje dar 20 metų išliko JAV administracija: čia įkurta Riūkiū salų vyriausybė egzistavo 1952–1972 m.

Prasidėjus Korėjos karui, o vėliau Vietnamo karui, Riūkiū salų reikšmė JAV labai stipriai išaugo, kadangi tai buvo svarbiausias amerikiečių farpostas regione. Dėl to salose sparčiai daugėjo karių. Jie perkūrinėjo senąsias japonų karines struktūras, kūrė naujas, iš vietinių gyventojų atiminėjo žemes. Nuolatiniai susidūrimai tarp vietinių ir JAV karių, transporto avarijos, skandalai, susiję su lytiniais nusikaltimais, ir pan. kėlė gyventojų nepasitenkinimą. Vyko pasipriešinimas, įkurta organizacija, siekianti Okinavos sugrąžinimo Japonijai.

## Sugrąžinimas Japonijai

Japonija salas atgavo 1972 m., ir atkurta Okinavos prefektūra. Pagal dvišalį susitarimą Japonija turėjo sumokėti JAV 320 mln. USD už JAV indėlį salų infrastruktūrai: sutvarkytas vandentiekio, kanalizacijos, elektros tiekimo sistemas, pastatytą Nahos oro uostą ir pan. Be to, JAV pasiliko teisę turėti salose savo karines bazes, kurios užima 14 proc. Okinavos salos teritorijos.

Sugrąžinimas turėjo teigiamų pasekmių atkurtai prefektūrai. Nors salose iki tol nebuvo išvystyta jokia reikšminga pramonė, Japonija strategiškai ėmė vystyti tokias šakas kaip turizmas, IT. 2000 m. Nahoje surengtas Pasaulio vadovų viršūnių suvažiavimas paskatino infrastruktūros vystymą. 

JAV administracijos laikais daug salų jaunimo buvo išvažiavę į Japoniją, kur baigė mokslus. Jie ėmė grįžti į Okinavą, atsinešdami įgytas žinias ir gebėjimus. Todėl gyventojų skaičius pastoviai augo. 2005 m. Japonijoje prasidėjusios gyventojų skaičiaus mažėjimo tendencijos nepalietė Okinavos prefektūros.

Tačiau Okinavoje išliekančios JAV karinės bazės ir toliau išlaiko įtampą tarp vietos gyventojų ir JAV karių, kurie prasiveržia kaip skandalai. Riūkiū saliečiai mano, kad centrinė valdžia juos diskriminuoja, leisdama daugybei JAV kareivių būti salose, kai kitur Japonijoje jų kiekis mažas. Kai kurie mano, kad Riūkiū saliečiai skiriasi nuo Jamato žmonių. Nors ne itin populiarus, egzistuoja Riūkiū salų nepriklausomybės siekiantis judėjimas.

Okinavos klausimas kelia tam tikras įtampas tarp Japonijos ir aplinkinių šalių. Taivanas (Kinijos Respublika) nepripažįsta Okinavos sugrąžinimo Japonijai, kadangi mano, jog šio klausimo sprendime turėjo dalyvauti Kinijos Respublikos atstovai (dėl istorinių aplinkybių neturintys diplomatinio atstovavimo). Periodiškai vyksta nedideli susidūrimai tarp taivaniečių ir Okinavos gyventojų žvejų dėl žvejybos plotų, kuriuos bandoma spręsti. Be to, Okinavos prefektūrai priskiriamos beveik negyvenamos Senkaku salos tampa nauju konflikto židiniu tarp Kinijos Liaudies Respublikos ir Japonijos.  

## Išnašos