open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Telšių geležinkelio stotis

**Telšių geležinkelio stotis** – geležinkelio stotis šiaurės vakarų Lietuvoje, šiaurinėje Telšių miesto dalyje, Stoties g. 35, atkarpoje Kužiai–Kretinga. Tai vidutinio dydžio stotis Vilniaus–Klaipėdos geležinkelio linijoje, aptarnaujanti Telšių miesto gyventojus ir jo pramonės įmones. Stotis įrengta šiauriau miesto centrinės dalies, joje stoja traukiniai Vilnius–Klaipėda ir Radviliškis–Klaipėda.

Be stoties rūmų (Stoties g. 35), yra išlikę 3 gyvenamieji geležinkeliečių namai (autentiškiausias – Pramonės g. 2, kiti – Lazdynų Pelėdos g. 2 ir Geležinkelio g. 3) ir ketvirtojo namo (stovėjo prie „Lietūkio“ sandėlių) pamatai, „Lietūkio“ sandėlių elementai.

## Istorija

Dar 1897 m. kunigaikštis Oginskis pateikė prašymą Rusijos vyriausybei nutiesti geležinkelį Palanga–Telšiai–Mažeikiai, per kurį Lietuvos pajūris būtų sujungtas su Liepojos–Romnų geležinkeliu. Be to, Vokietijos imperija, XIX–XX a. sandūroje siekdama stiprinti geležinkelių tinklą nuo Vokietijos iki Rusijos, taip pat turėjo savo iniciatyvų. XX a. pradžioje Klaipėdos verslininkams rekomendavus Vokietijos vyriausybė pasiūlė Rusijai nutiesti Klaipėdos–Telšių–Šiaulių geležinkelį, tačiau dėl įtemptų santykių Rusija atsisakė šio pasiūlymo.

Telšius geležinkelis pasiekė po I pasaulinio karo, kai Lietuvos valdžia nutarė sujungti Lietuvos geležinkelio tinklą su Klaipėdos kraštu ir nutiesė Kužių–Kretingos geležinkelį. Naujoji trasa Kretinga–Telšiai–Kužiai buvo tiesiama dviem etapais: 1926 m. buvo nutiesta 56 km ilgio trasos dalis Telšiai–Kužiai, o 1930–1932 m. – 71 km ilgio dalis Kretinga–Telšiai. Taigi, geležinkelio bėgiai Telšius pasiekė tik 1926 m. – tai buvo nuo Šiaulių pusės, nuo Kužių. Iš pradžių keleivių namo funkciją atliko traukinio vagonas, o keleivių rūmai pastatyti tik po kelerių metų. Stotis priskirta III klasei.

Nuo 1932 m. iš Telšių geležinkeliu jau buvo galima važiuoti ir iki Kretingos – atidarymo iškilmės vyko spalio 29 d., šventėje dalyvavo prezidentas Antanas Smetona, ministrai Balys Giedraitis ir Konstantinas Šakenis, geležinkelį pašventino vyskupas Justinas Staugaitis. Pirmajam traukiniui iš Kretingos pasitikti Telšiuose buvo pastatytas didžiulis puošnus trijų arkų bromas, vainikuotas ilgiausiomis vainikų pynėmis. Užrašytas plakatas „Per Žemaitiją į platųjį pasaulį!“ Dalyvavo daug reikšmingų svečių.

Lietuvos geležinkelių kontekste stotis nebuvo itin didelė, tačiau labai svarbi Žemaitijos regionui. Prie stoties įrengta ir pramoninė zona, čia buvo „Lietūkio“ sandėlis, į zoną nutiestą atskira bėgių atšaka. Kartu su Plungės GS, Telšių stotis buvo pastatyta pagal tą patį projektą, o architektūroje dominuoja modernizuoto neoklasicizmo stilius. Keleivių rūmai buvo tinkuoto mūro, pastatas dengtas čerpėmis.

XX a. pabaigoje stoties pastatas suremontuotas, 2005 m. rekonstruoti peronai.

## Galerija

Telšiai 1932.jpg|Geležinkelio Telšiai-Kretinga atidarymo iškilmių vartai, 1932 m. spalio 29 d.
Telsiai 1930.jpg|Geležinkelio stotis XX a. 4-ajame dešimtmetyje
Telsiai 1935.jpg|1935 m.
Telšių GS1.jpg|XX a. I pusė


## Šaltiniai
Adelskas

**Adèlskas**  (; arba ***Odelskas***, ) – agromiestelis vakarų Gudijoje, Gardino rajone, pasienyje su Lenkija. Apylinkės centras. Stovi bažnyčia, paminklas šv. Antanui Paduviečiui, veikia vidurinė mokykla, biblioteka.

## Etimologija

Miestelis pavadintas pagal Svisločiaus intaką – Adlos upelį (18 km ilgio).

## Istorija

Minimas nuo XV a. kaip miestelis, 1490 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1800 m. buvo 172 dūmai. XIX a. pradžioje gavo miesto teises, priklausė Gardino gubernijos Sokulkos apskričiai. Po I pasaulinio karo įkurtas Adelsko valsčius. 1934 m. birželio 13 d. Adelskas neteko miesto statuso ir buvo prijungtas prie valsčiaus.

## Šaltiniai
Margarete Jucknat

**Margaretė Juknat** (, 1904 m. sausio 28 d. Liepininkuose (Įsruties apskritis, Rytprūsiai) – 1979 m. Rytų Berlyne) – iš Mažosios Lietuvos kilusi Vokietijos psichologė. Geštaltpsichologijos krypties atstovė, profesorė.

## Biografija

Gimė ir augo lietuvninko ūkininko ir vokietės šeimoje, kaime prie pat Įsruties. Pastarajame mieste 1919 m. baigė mergaičių aukštesniąją mokyklą, lankė pedagoginius kursus ir 1925 m. išlaikė pirminius egzaminus mokytojo kvalifikacijai įgyti. Nuo 1925 m. iki 1928 m. Darkiemio apskrityje dirbo namų mokytoja. 1928 m. išlaikė antrinius egzaminus mokytojo kvalifikacijai įgyti, po metų Berlyne įgijo brandos atestatą. 1929–1934 m. Berlyno universitete studijavo filosofiją, istoriją, psichologiją. Pradėjo rašyti disertaciją tema *Darbingumas, tikslo siekiamybė ir pasitikėjimas savimi* (vadovai Kurt Lewin ir Wolfgang Koehler), kurią apgynė 1936 m. pabaigoje.

1932–1935 m. darbavosi įvairiose Vokietijos sostinės įstaigose, vėliau metus laiko sirgo ir buvo bedarbė. Nuo 1936 m. mokytojavo pagrindinėse mokyklose Berlyne. Pasibaigus Antrajam pasauliniam karui, 1945 m. pabaigoje pradėjo dėstyti pedagogiką ir psichologiją Jenos Frydricho Šilerio universitete. 1949 m. suteiktas profesorės vardas, o 1952 m. pabaigoje ji buvo paskirta šios aukštosios mokyklos Psichologijos instituto direktore.

1953 m. prieš Margaretę Juknat pradėtas tarnybinis patikrinimas dėl tinkamumo eiti pareigas, kas stipriai paveikė psichologiškai: ji buvo priversta paimti neeilines atostogas, o 1954 m. pabaigoje gavo leidimą išeiti į emiratūrą.

## Bibliografija
* *Leistung, Anspruchsniveau und Selbstbewusstsein* // Zeitschrift für Psychologie und ihre Grenzwisschenschaften 22, 89–179 (1937)
* *Erfolg oder Misserfolg, Ergebnisse Experimentell-Psychologischer Forschung von 1930 bis 1979* // Wege der Forschung Band CXCVIII – Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft, 1987

## Šaltiniai
* Uwe Wolfradt, Helmut E. Lück. ''Jucknat, Margarete'' // Deutschsprachige Psychologinnen und Psychologen 1933–1945: Ein Personenlexikon – Wiesbaden: Springer, 2015; psl. 218–219
* Helmut Jucknat. *Wissenschaftlerin mit Würzeln in Leipeningken* // Insterburger Brief, Juli/August 2007, psl. 190–191
Lozorius iš Betanijos

**Lozorius iš Betanijos** – Naujojo Testamento personažas, Mortos ir Marijos brolis. Pasakojama, kad gyvenęs Betanijoje.

Lozoriui susirgus, seserys per pasiuntinius apie tai pranešusios Jėzui. Šis užgaišęs ir nesuspėjęs atvykti Lozoriui esant gyvam – nuo Lozoriaus mirties jau buvo praėjusios 4 dienos. Drauge su raudančiomis moterimis jis atėjęs prie kapo, kuris buvęs iškirstas uoloje, ir pats pravirkęs. Jėzaus paliepimu greta stovintys žmonės nuo kapo angos nuritinę akmenį. Kuomet Jėzus sušukęs „Lozoriau išeik!“, pastarasis išėjęs iš kapo (vis dar susisupęs į įkapių drobulę).

Krikščioniškojoje ikonografijoje Lozorius paprastai vaizduojamas išeinąs iš kapo susuptas drobulėn, jo seserys Morta ir Marija vaizduojamos parpuolusios Jėzui po kojų. Taip pat Lozorius vaizduojamas besikeliantis iš karsto. Kai kada Lozoriaus sesuo Morta ir kiti buvusieji greta vaizduojami besuką veidus į šalį dėl tvaiko, skleidžiamo pradėjusių irti Lozoriaus palaikų.

## Išnašos
Erulas

**Erulas** () – romėnų mitologijos personažas, Prenestos karalius. Erulo susilaukusi deivė Feronija. Erulas buvęs milžinas ir turėjęs tris liemenis, o jo siela buvusi triguba. Erulą nugalabijo Euandras (tai jis padarė triskart).

Minimas Vergilijaus „Eneidoje“.

## Išnašos
Girolamo Sini

**Džirolamas Sinis** (, 1529 m. spalio 10 d. San Daniele del Friulis, Friulio kraštas – 1602 m. kovo 22 d. San Daniele del Friulis, Friulio kraštas) – friuliškai, itališkai ir lotyniškai kūręs friulų mokytojas, poetas.

## Biografija
Gimė dėstytojų šeimoje. Dž. Sinio šeimoje ir giminėje buvo ne vienas iškilus dvasininkas ir aukštas pareigūnas. Žinoma, kad San Daniele del Friulyje Dž. Sinis mokytojavo jau 1662 m., vėliau šį darbą dirbo Venconėje, čia jis įvardijamas kaip direktorius, mokyklos mokytojas, Venconėje vis minimas nuo 1569 iki 1586 m., galbūt čia dar tarnavo 1592 m. Taigi jis ne mažiau kaip trisdešimt metų šiame mieste praleido kaip mokytojas. Be to, su Vencone jį siejo ir partnerė Džovana, kuri jo gyvenime sutinkama bent jau nuo 1577 m. ir bažnytiniuose dokumentuose griežtai įvardijama kaip sugulovė. Dž. Siniui ji padovanojo keletą vaikų. Vėliau jis pasirūpino savo partnere, ji ištekėjo už Stefano Felberio iš Čividale del Friulio, Dž. Sinis davė jai kraitį ir sumokėjo alimentus už su ja likusią bendrą dukterį.

Dž. Sinis parašė daugybę mažai ištyrinėtų poezijos kūrinių lotynų, Toskanos italų ir friulų kalbomis. Vertingiausi lotyniški kūriniai likę nepublikuoti arba publikuoti tik iš dalies, jie parašyti labai įvairiomis progomis ir skirti draugams: tarp jų galima rasti iškilmingų eilių laidotuvėms, vestuvėms, pašlovinimų mecenatams už nuostabių fontanų Udinėje pastatymą, padėką už maro išvarymą iš gimtinės. Išleistas 37 kūrinių, daugiausia sonetų, rinkinys, kaip galima spręsti iš 6–ojo soneto akrosticho, skirtas Aleksandrai Beli, San Daniele del Friulio gyventojai. Be to, šiame rinkinyje minėtini burleskinis skyrius apie paukščius ir vienas prozos kūrinys, aprašantis „jo melancholijos kilmę, eigą ir pabaigą“. Friulų kalba išlikę tik trys Dž. Sinio kūriniai – sonetai: vienas apie medžioklę, kitame šlovinama friulų kalba (populiari to laikotarpio tema, minima daug garsių friulų pavardžių) ir saikingai komiškas aforistinis sonetas. Galbūt jau baigęs darbą Venconėje Dž. Sinis parašė veikalą „San Danielės žemės kronika“, aprėpiantį šios vietovės istoriją nuo seniausiųjų laikų iki 1515 m.

Džirolamas Sinis mirė 1602 m. kovo 22 d., palaidotas mažoje Šv. Andriejaus bažnyčioje San Daniele del Friulyje. 1606 m. akmentašys Andrėja Podaras iškalė Dž. Sinio sūnėno Džakomo padiktuotą atminimo lentą, ją mini visi Dž. Sinio biografai, ją galima pamatyti ir dabar.

## Išnašos
Ąžuolynė (Pasvalys)

**Ąžuolynė** – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Pasvalio.

## Istorija

Kaimas įkurtas 2016 m. birželio 15 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Baltplonėnas

**Baltplonėnas** (arba ***Baltasis Plonėnas, Baltieji Plonėnai***) – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, tarp Plonėno ir Didžiojo Plonėno, pasienyje su Latvija.

## Istorija

XX a. tarpukariu čia buvo Baltplonėno dvaras, prie jo veikė plytinė. Vėliau kaimas panaikintas, bet buvo atkurtas 2014 m. rugsėjo 10 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Putreliai

**Putreliai** – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Žeimelio, pasienyje su Latvija.

## Istorija

Kaimas buvo panaikintas 1988 m. balandžio 28 d., bet atkurtas 2014 m. rugsėjo 10 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Norkūniškis

**Norkūniškis** – viensėdis Pakruojo rajono savivaldybėje, 6 km į vakarus nuo Pakruojo, kairiajame Obelės krante prie jos žiočių.

## Istorija

Viensėdis įkurtas 2014 m. rugsėjo 10 d.

## Šaltiniai
Litecoin

**Litecoin** (simbolis: Ł) – kriptovaliuta, viena pirmųjų Bitcoin atšakų dar žinomų kaip „altkoinai“. Sistemos veikimui ir apsaugai užtikrinti naudojami kriptografiniai metodai.
 
Litecoin galima iškeisti į Bitcoin, kitus altkoinus ar įprastus pinigus keityklose, taip pat galima elektroniniu būdu atsiskaityti už prekes ar paslaugas iš juos norinčių priimti prekybininkų.

## Skirtumai tarp Bitcoin ir Litecoin
Litecoin yra antroji Bitcoin atšaka po Namecoin ir turi tik nedidelius skirtumus:

* Bitcoin blokų grandinėje naujas blokas pasirodo kas 10 minučių, o Litecoin tinkle šis procesas trunka tik 2,5 minutės. Todėl Litecoin sandoriai yra keturis kartus greitesni ir pigesni nei Bitcoin.
* Litecoin kasyba sustos, kai bendras iškastų monetų skaičius pasieks 84 mln. Didžiausias bitkoinų skaičius yra 4 kartus mažesnis – 21 mln.
* Bitcoin veikia naudojant SHA-256 šifrą, o Litecoin – „FreeSD“ saugumo pareigūno Kolino Persivalio sukurtą „scrypt“ kriptografinę šifruotę.

## Istorija
2011 m. spalio 13 d. Litecoin buvo paskelbtas per atvirojo kodo klientą GitHub svetainėje.
 
2013 m. lapkritį Litecoin rinkos kapitalizacija pasiekė 1 mlrd. dolerių.
 
2014 m. pradžioje Litecoin kūrėjų komanda paskelbė Android programėlės alfa versiją.
 
2017 m. gegužę Litecoin programinėje įrangoje buvo aktyvuotas SegWit palaikymas.
 
2017 m. rugsėjį įvyko pirmieji nedalomi sandoriai. Per 4 dienas buvo atliktos operacijos tarp Litecoin ir Decred, Litecoin ir Vertcoin, Litecoin ir Bitcoin.
 
2021 m. rugpjūtį Litecoin kapitalizacija siekė 12,2 mlrd. dolerių.

## Šaltiniai
Pamūšis (Linkuva)

**Pamūšis** – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 5 km į pietus nuo Linkuvos, dešiniajame Mūšos krante.

## Istorija

Kaimas gyvavo iki sovietmečio, buvo panaikintas, tačiau atkurtas 2014 m. rugsėjo 10 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Paežeriai II (Pakruojis)

**Paežeriai II** – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 3 km į rytus nuo Balsių.

## Istorija

1983 m. kaimas panaikintas, bet atkurtas 2014 m. rugsėjo 10 d.

## Šaltiniai
Bytautiškė

**Bytautiškė** – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Kražių.

## Istorija

Kaimas įkurtas 2015 m. balandžio 15 d.

## Šaltiniai
Lapkalnis (Tytuvėnai)

**Lapkalnis** – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo Kiaunorių.

## Istorija

Viensėdis minimas XX a. tarpukariu, vėliau panaikintas. Atkurtas kaip kaimas 2015 m. balandžio 15 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Platlaukis

**Platlaukis** – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Linkaučių.

## Istorija

Kaimas minimas XX a. tarpukariu, po karo panaikintas. Atkurtas 2015 m. balandžio 15 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Gerčaliai

**Gerčaliai** – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Bijotų.

## Istorija

Kaimas panaikintas 1982 m. kovo 26 d., bet atkurtas 2015 m. balandžio 29 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Spraudaičiai (Didkiemis)

**Spraudaičiai** – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, buvusi rytinė Pajūrio seniūnijos Spraudaičių kaimo dalis.

## Istorija

Kaimas įkurtas 2015 m. balandžio 29 d.

## Šaltiniai
Jankaičiai (Laukuva)

**Jankaičiai** – kaimas Šilalės rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės vakarus nuo Šiauduvos.

## Istorija

Kaimas panaikintas 1988 m. birželio 22 d., bet atkurtas 2015 m. balandžio 29 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Geležiai (Radviliškis)

**Geležiai** – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 2 km į vakarus nuo Pašušvio.

## Istorija

Kaimas minimas XX a. tarpukariu, sovietmečiu panaikintas. Atkurtas 2014 m. rugsėjo 10 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Miškiniai (Šiaulėnai)

**Miškiniai** – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės rytus nuo Legečių.

## Istorija

Kaimas įkurtas 2014 m. rugsėjo 10 d.

## Šaltiniai
Pavyšnis

**Pavyšnis** – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 5 km į pietvakarius nuo Junkilų.

## Istorija

Kaimas buvo panaikintas 1983 m. gruodžio 28 d., tačiau atkurtas 2015 m. balandžio 15 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Radvilai

**Radvilai** (arba ***Radvilos***) – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Radviliškio miesto centro.

## Etimologija

Kaimo vardas kilęs nuo asmenvardžio *Radvila* arba *Radvilas*.

## Istorija

Gyvenvietė susikūrė kaip Radviliškio dvaras.

Kaimas panaikintas 1982 m. kovo 26 d., bet atkurtas 2014 m. rugsėjo 10 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Grybai (viensėdis)

**Grybai** – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, į rytus nuo Grybų kaimo.

## Istorija
XX a. pr. palivarkas buvo Švenčionių apskrities Mikalavo valsčiuje.

Tarpukariu palivarkas priklausė Lenkijai, Vilniaus vaivadijai, Švenčionių apskričiai, Švenčionių valsčiui.

Viensėdis įkurtas 2015 m. rugsėjo 10 d. Buvo XVIII a. pr. įkurtas Grybų dvaras.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kalnujai (kaimas)

**Kalnujai** – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Kalnujų miestelio, prie magistralės .

## Istorija

Kaimas įkurtas 2016 m. vasario 3 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Laumalenkos

**Laumalenkos** – kaimas Plungės rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Beržoro kaimo, šalia Beržoro ežero ir Platelių ežero pietinės dalies (Laumalenkos ežeras).

## Istorija

Kaimas atkurtas 2014 m. liepos 30 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Skynimai II

**Skynimai II** – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Turgelių.

## Istorija

Kaimas įkurtas 2016 m. kovo 16 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Eusebio Simone Stella

**Euzebijas Simonė Stela** (, 1610 m. lapkritis, Spilimbergas, Friulis – 1671 m. vasario 18 d. Spilimbergas, Friulis) – Spilimbergo kancleris, daugiausia friuliškai ir itališkai rašęs friulų poetas.

## Biografija
Pakrikštytas 1610 m. lapkričio 28 d. Apie E. S. Stelos išsilavinimą žinoma mažai, turbūt mokėsi vietinėje mokykloje. Gyveno morališkai laisvai: kai jam buvo kiek daugiau kaip 20 metų, 1632 m. iš santykių su Marija Baso jam gimė duktė, 1653 m. gegužę su tarnaite Domenika Bacana susilaukė vaiko, jis išgyveno tik keletą dienų, kitų metų spalį ji pagimdė jam dar vieną vaiką. 1665 m. E. S. Stela Domeniką Bacaną vedė, su ja susilaukė dar dviejų vaikų. Žinoma, kad E. S. Stela 20 metų ėjo Spilimbergo kanclerio pareigas.

Kūrė friulų ir italų kalbomis, tačiau yra ir venetiškai bei lotyniškai parašytų eilėraščių. E. S. Stelos eilės rašytos ribotą laikotarpį, jos daugiausia sukurtos tarp dviejų pirmųjų vaikų gimimų ir leidžia spręsti apie užtrukusią neatsakingą jaunystę. Neretai eilėse pirmuoju asmeniu aprašomi seksualiniai nuotykiai, tačiau svarbių biografinių faktų jose nėra. Ypač parašyti friuliškai erotiniai eilėraščiai reikalauja kritinių pastabų, kurios nuo XIX a. pabaigos jam suteikė „Nevienareikšmį uždrautojo poeto nimbą“ (Pellegrini). Pradėjęs dirbti kancleriu E. S. Stela liovėsi rašyti, taigi 1651 m. yra toji kūrybos riba. Gyvam esant publikuota tik keletas kūrinių (eilėraštis leitenanto Reniero Foskarinio išvykimo proga 1640 m., keli sonetai 1651 m.). Tik Jakopas Pirona suteikia informacijos apie 347–ą rankraštį, kuriame yra 291 eilėraštis, prieš eilėraščius įrašyta pastraipų rodyklė arba lentelė su autografu. Rankraštis įrištas vėliau ir didžiąja dalimi priklauso E. S. Stelai. Rankraštį sudaro įvairūs kūriniai: madrigalai, šventiniai kūriniai, dainos, odės, oktavos. Kartais eilėraščiai turi pavadinimus, leidžiančius spręsti, kokiam asmeniui jie skirti, tokiu būdu galima nustatyti eilėraščių parašymo laiką. E. S. Stelos kūriniuose atsispindi XVII a. barokas, galima rasti įvairių aspektų, tačiau beveik nekalbama apie to meto Spilimbergo visuomenės gyvenimą arba politinius įvykius.

## Išnašos
Ulba

**Ulba** (, *Ýlbi*; ) – upė rytinėje Kazachstano dalyje; dešinysis Irtyšiaus intakas (Obės baseinas). Ilgis siekia 100 km, baseino plotas – 4990 km², vidutinis debitas – 100 m³/s.

Susidaro susiliejus iš Ivanovo ir Ubos kalnagūbrių, priklausančių Rūdiniam Altajui, ištekančioms Gromotuchos ir Tichajos upėms. Esama hidroelektrinių kaskados.

Užšąla lapkričio – gruodžio mėnesiais, o atitirpsta balandį. Upės mityba mišri, daugiausia pagrįsta sniego tirpsmo vandeniu.

Prie Ulbos žiočių įsikūręs Oskemenas.

## Išnašos
Kopeiskas

**Kopeiskas** () – miestas Rusijoje, Čeliabinsko srityje, Pietų Uralo rytiniuose priekalniuose, į pietryčius nuo Čeliabinsko, jo aglomeracijoje. Srities pavaldumo miestas. Geležinkelio stotis. Mašinų (kasybos technikos), chemijos (plastikų), elektrotechnikos, statybinių medžiagų, baldų, siuvimo pramonė. Kopeisko apylinkėse kasamos akmens anglys. Veikia kraštotyros muziejus, Čeliabinsko politechnikos universiteto filialas.

2010 m. 85,8 % miesto gyventojų buvo rusai, 5,7 % – totoriai, po 2 % – ukrainiečiai ir vokiečiai.

## Istorija
XIX a. dabartinio miesto vietoje minima Tugaikulio gyvenvietė. 1907 m. pradėjus kasti akmens anglis, kūrėsi Čeliabinske Kopių (*Челябинские копи*) darbininkų gyvenvietė (vėliau vadinta Čeliabkopiais). Miesto teisės ir dabartinis pavadinimas suteiktas 1933 m. Prie Kopeisko 1937 m. prijungtas Kopeisko rajonas. 2004 m. prie miesto prijungtos dar 6 gyvenvietės.

## Šaltiniai
Ugo Pellis

**Ugas Pelisas** (, 1882 m. spalio 9 d. San Valentino di Fjumičelas, Udinės provincija, Italijos karalystė – 1943 m. liepos 17 d. Goricija, Italijos karalystė) – friulų kalbininkas, literatas, fotografas.

## Biografija
Tėvas buvo miesto dvarininkas. U. Pelisas mokėsi Valstybinėje Goricijos gimnazijoje, pasižymėjo gabumu kalboms. Gimnazijoje susipažino su Dž. Batista Bruzinu, vėlesniais dešimtmečiais draugystė su juo buvo reikšminga. 1903–1904 m. baigęs gimnaziją studijavo kalbotyrą Insbruko ir Vienos universitetuose. 1907–1908 m. Insbruko universitete apgynė disertaciją apie romanų ir germanų kalbas („Die germanischen Elemente im Isonzofriaulischen und grammatische Bearbeitung derselben“). Nuo 1907 m. Insbruko Aukštojoje Koperio gimnazijoje dirbo vokiečių kalbos ir literatūros mokytoju, o nuo 1912 m. perėjo į Triesto Miesto aukštąją F. Petrarkos gimnaziją. 1908 m. vedė Neldą Dorčič. Nuo jaunų dienų buvo Friulų jaunimo sąjungos pirmininkas. Imperijos valdžia du kartus jį buvo suėmusi ir teisė už dalyvavimą demonstracijose Udinėje ir Insbruke. Dirbo leidinyje „Le nuove pagine“, 1910–1914 m. vadovavo žurnalui „Forum Iulii. Rivista di scienze e lettere“. 1915 m. buvo vienas iš „Zärtlichkeitsausdrücke und Koseworte in der friulanischen“ autorių – tai friuliškų posakių apie prieraišumą ir artumą rinkinys.

U. Pelisas literatūrine kūryba užsiėmė jau 1909–1910 m., tačiau pirmieji darbai publikuoti tik 1921 m. U. Peliso kūrybai priklauso ir prozos, ir poezijos darbai, taip pat ir vertimai. Prie pastangų kūrinius išleisti prisidėjo Dž. Batista Bruzinas. U. Peliso darbai buvo to meto valdžios cenzūruojami, dalis jų liko rankraščiuose ir buvo atrasti tik 1968 m., pradėti tirti paskutiniais XX a. dešimtmečiais. Dažnai kūrinių nuotaikos niūrios, tonas ironiškas ar net sarkastiškas, tačiau Karlas Batistis U. Pelisą vadina „Friulio iliustratoriumi“, jo prozą apibūdina kaip nepaprastai turtingą, melodingą ir spalvingą.

U. Pelisas buvo 1919 m. įkurtos Friulų filologijos draugijos vienas pagrindinių steigėjų, jai pirmininkavo 1921–1923 m. Nuo 1923 m. dirbo prie „Italų lingvistinio atlaso“, šis darbas užtruko 17 m., U. Pelisas apkeliavo atokiausius pusiasalio kampelius, atliko 727 tyrimus, užpildė pusantro milijono kortelių, padarė 7156 nuotraukas. Jį lydėjo žmona Nelda Dorčič. Per Antrąjį pasaulinį karą jam pavyko išvengti Turino bombardavimo, tačiau šio miesto universitetas nespėjo jam suteikti garbingo mokslinio laipsnio. Ugas Pelisas mirė 1943 m. liepos 17 d. Goricijoje.

## Išnašos

## Bibliografija
* U. Peliso bibliografija
Troickas (Čeliabinskas)

**Troickas** () – miestas Rusijoje, Čeliabinsko srityje, 121 km į pietus nuo Čeliabinsko, prie Kazachijos sienos, Pietų Uralo šlaituose, prie Ujaus upės. Rajono centras. Pro miestą eina Čeliabinsko–Orsko geležinkelis, Čeliabinsko–Kostanajaus (Kazachija) geležinkelis ir plentas. Pramonės mašinų gamyba, statybinių medžiagų, maisto (pieno, alaus), avalynės, siuvimo, odos pramonė. Veikia šiluminė elektrinė (galia 2500 MW). Yra Maskvos humanitarinio universiteto bei Čeliabinsko universiteto filialai ir kitos aukštosios mokyklos, Uralo veterinarijos akademija, kraštotyros muziejus.

2010 m. 82,5 % miesto gyventojų buvo rusai, 7,2 % – totoriai, 3 % – ukrainiečiai, 2 % – kazachai.

## Istorija
Troickas kazachų karabalykų žemėse įkurtas 1743 m. – čia pastatyta Švč. Trejybės garbei pavadinta tvirtovė. Suklestėjo kaip prekybinis taškas su Azijos pirkliais, 1750 m. pradėtos rengti mugės. Miesto teisės nuo 1784 m. Troicko tvirtovę 1744 m. užėmė Jemeljanas Pugačiovas. XIX a. plėtojosi pramonė, prekyba.

## Šaltiniai
Vittorio Cadel

**Vitorijas Kadelas** (, 1884 m. Fana, Pordenonės provincija, Italijos karalystė – 1917 m. Makedonija) – friulų dailininkas ir poetas.

## Biografija
V. Kadelio meniniai gabumai buvo matomi iš mažens, tačiau tik 1901 m. jis turėjo galimybę pradėti lankyti dailės studiją ir vakarinę taikomosios dekoratyvinės dailės mokyklą Udinėje. 1903 m. įstojo į Venecijos dailės akademiją, 1905–1907 m. studijavo Florencijoje, 1908 m. laimėjo Marangonio stipendiją ir su pagyrimu baigė mokslus Romos Sartorijo mokykloje. 1912 m. konkurse Viktoro Emanuelio II paminklui papuošti užėmė III vietą. Modenos (1905), Florencijos (1907) akademijose jam buvo suteikta teisė dėstyti meninį piešimą, o 1912 m. Kremonoje varžėsi dėl ornamentikos katedros, vėliau – dėl piešimo katedros Kivaso (Turinas) technikos mokykloje, kurioje dėstė iki Pirmojo pasaulinio karo pradžios. V. Kadelo darbų galima pamatyti Fanoje, Udinėje, Romoje, Venecijoje, Florencijoje, Kivase, Turine.

V. Kadelas poeziją kūrė friuliškai, daugiausia vietine friulų tarme, bet yra vienas kitas eilėraštis italų ir venetų kalbomis. Poezija lygiagreti dailei, 1908 m. išleistas eilėraščių rinkinys, taip pat V. Kadelo poezija buvo pasirodžiusi periodiniuose leidiniuose „La Patria del Friuli“ ir „Forum Iulii“. Vėliau jo kūrinius leido Friulų filologijos draugija (1929) ir Fanos savivaldybė (1968 m.). Vyrauja sonetai, tačiau pastebima vilotos ir kitų dainuojamųjų stilių įtaka. V. Kadelo poezijoje sutinkami meilės lyrika, valstiečių gyvenimas, kaimo kraštovaizdžiai, ironiški pašnekesiai, eilėse matyti jaunatviškas užsidegimas, lydimas nihilistinės ir beviltiškos pagundos.

1915 m. buvo pašauktas į kariuomenę ir tapo lakūnu žvalgybininku, sekė priešo artilerijos judėjimą. Dalyvavo Goricijos mūšyje, buvo apdovanotas bronzos medaliu. 1917 m. žvalgybinis V. Kadelo lėktuvas buvo numuštas Makedonijoje, jis žuvo sulaukęs vos 33 metų. Už šį lemtigą skrydį apdovanotas sidabro medaliu.

## Išnašos

## Bibliografija
* V. Kadelo bibliografija
Gaurės ąžuolas

**Gaurės ąžuolas** – botaninis gamtos paveldo objektas, valstybės saugomas išskirtinis ąžuolas, augantis Tauragės rajone, Gaurės miestelyje, 0,3 km į pietryčius nuo Gaurės bažnyčios, tarp pagrindinės gatvės ir Įkojo upelio (yra kelio nuoroda). Patenka į Tauragės miškų urėdijos Eičių girininkijos (904 kv., 34 skl.) teritoriją.
Paminklinis medis auga šalia gyvenamos sodybos, ant šlaito pakraščio. Teritorija prižiūrima, pastatyta informacinė lentelė. Medis gyvybingas ir žaliuojantis, nors mažai beturintis šakų, jo 7,10 m apimties kamienas gausiai apaugęs kerpėmis ir grybais, drevėtas. Kaip tvirtybės simbolis, ąžuolas pavaizduotas Gaurės herbe.

Ąžuolas paskelbtas saugomu 1960 m. (LTSR Gamtos apsaugos komiteto įsakymas Nr. 165).

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 7,10 m
* Aukštis – 18,5 m

## Literatūra

* Gaurės ąžuolas [Mašinraštis] / sudarė P. Stirbienė ; Tauragės rajono SVB Gaurės filialas. - Gaurė, 2005. – 3 p. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Gaurės ąžuolas 1964 m. (nuotrauka)
Versmynas (upė)

**Versmynas (Versmyna)** – upė Anykščių rajone, priklauso Nemuno baseinui. Jungia Smulkio ir Versmyno ežerus. Vyresnysis vandens telkinys – Laimučio upė. Upelio hidrologinis nr. 12210657. Upės ilgis 9,9 km, baseino plotas 53,1 km².

Versmynas išteka iš Versmyno ežero, vaga Utenos raj. ribose yra ištiesinta, jos nuolydis apie 0,17 %. Iki sureguliavimo upelis tekėjo lėtai, tačiau nestokojo gilių sietuvų, žuvų.
Enrico Fruch

**Enrikas Frukas** (, 1873 m. rugsėjo 20 d. Ludarija di Rigolatas, Udinės provincija, Italijos karalystė – 1932 m. gruodžio 6 d. Udinė, Italijos karalystė) – friulų mokytojas ir poetas.

## Biografija
Gimė Ludarija di Rigolate, Karnijoje. Vaikystę praleido Premariake, kur atsikėlė jo tėvas kepėjas. Mokėsi Čividale del Friulyje, studijavo magistrantūrą Sačilėje ir Padujoje, pastarajame mieste 1892 m. įgijo diplomą. Vėlesniais metais mokytojavo Tore di Pordenonėje, Povolete, Rigolate, Rezijoje, Osope ir ilgesnį laikotarpį Modžo mieste (1899–1906). Modže jis vedė Idą Franc, su ja susilaukė sūnaus ir dukters. 1906–1917 m. dėstė Udinės berniukų vidurinėje mokykloje. 1919 m. Friulio sostinėje pradėjo eiti skyriaus direktoriaus pareigas. Dirbo komunos mokykloje, vėliau – San Domeniko ir galiausiai Via Dantės mokyklos direktoriumi.

Jis surinko periodiniame leidinyje „Pagine friulane“ spausdintus bei kitus eilėraščius ir Udinėje italų kalba 1899 m. išleido kaip poezijos rinkinį „Friulis“ („Friuli“). 1906 m. Udinėje išleistas rinkinys „Eilės friulų tarme“ („Versi in vernacolo friulano“). 1926 m. pasirodė rinkinys „Antigàis“ – didžiausias E. Fruko veikalas, išspausdintas jam dar esant gyvam. 1949 m., po poeto mirties, šis rinkinys buvo dar papildytas, mat išleidęs „Antigàis“ E. Frukas ir toliau rašė žurnale „La Panarie“, 1930 m. Luidžio Garconio muzikai sukūrė dainų tekstų, o 1933 m., jau po mirties, išspausdinta dvylika sonetų „Jù pe vile e pe Campagna“. E. Frukas, drauge su kitais friulų poetais, stengėsi atnaujinti friulų poeziją, kurioje nuo XIX a. pabaigos iki XX a. pradžios vyravo P. Corutis. E. Fruko poezijoje, siekiančioje atsinaujinti, jaučiamas postromantizmo grakštumas ir harmonija, be tradicinių formų (soneto, burleskos, oktavos ir kt.), matomos naujų formų paieškos ir jų tobulinimas. Kai kuriuose kūriniuose apčiuopiama humanistinio socializmo gija, bet ji beveik visada toli nuo susijaudinimo ir didelių prieštaravimų, būdingų šiuolaikinei literatūrai. Be buržuazinio sentimentalaus būdo, be „paslaptingo, santūraus pesimizmo, kuris yra giliausias jo žmogiškasis bruožas“ (Cantarutti), E. Fruko kūrybai būdinga atmintis, besireiškianti nuorodomis ir kompensacija.

E. Frukas ne tik kūrė poeziją, bet ir vertė Ezopą. Pažymėtina, kad E. Frukas rašė ne gimtąją Karnijos tarme, o įvairiomis Vidurio Friulio kalbomis. Jo kūryba padarė įtaką kitiems friulų poetams.

## Išnašos

## Bibliografija
* E. Fruko bibliografija
Lankininkų dvaro koplyčia

**Lankininkų dvaro sodybos, vad. Teodoravu, koplyčia** – koplyčia, esanti Tauragės rajone, Batakių seniūnijoje, Lankininkų kaime, 2 km į pietryčius nuo Batakių, 0,5 km į rytus nuo kelio . Koplyčia stovi buvusio Lankininkų (Teodoravo) dvaro sodybos teritorijoje. Valstybės saugomas architektūros paminklas.

Koplyčios pastatas prastos būklės, užkonservuotas: atlikta fotofiksacija, aklinai uždarytos angos,  uždengtas laikinas stogas, išvalytos prieigos. 2011 m. atlikti konstrukcijų tyrimai, renkant duomenis statinio konservavimo projektui. 
 
## Istorija

Per 1863 m. sukilimą prie Teodoravo dvaro vyko sukilėlių ir kazokų susirėmimas, kuriame dalyvavo  Batakių bažnyčios vikaras kun. Jonas Rajauskas. Už tai buvo įkalintas Kauno kalėjime, kur 1867 m. mirė. 1864 m. caro valdžia už ginkluotą pasipriešinimą nugriovė Batakių dvaro koplyčią, o Teodoravo dvaro koplyčią uždarė ir neleido joje melstis. Nukryžiuotojo skulptūra ir joje buvę paveikslai buvo perduoti Batakių bažnyčiai, o koplyčia pritaikyta bitininko poreikiams, naudota kaip sandėlis.

## Architektūra

Koplyčia neogotikos stiliaus. Statinys mūrinis, kompaktinis, aštuonkampio plano, vienanavis. Pamatai smulkių lauko akmenų mūro, įgilinti 0,7 m. Sienų ir pamatų pado plotis 0,5 m. Sprendžiant iš likusios autentiškos sijos, kurios skerspjūvis 23x23 cm, ir neišlikusių sijų angų, perdanga buvusi medinė. Grindys buvo sudėtos iš medinių lentų. Stogo konstrukcija prarasta. Pagal išlikusią ikonografinę medžiagą, stogas buvo dengtas skarda. Sienos sumūrytos iš mažai išdegtų keraminių plytų. Piliastrams ir karnizams panaudotos geriau išdegtos keraminės pilnavidurės plytos. Fasadus puošia puskolonės su profiliuotų plytų kapiteliais. Sienos tinkuotos iš vidaus ir išorės. Sovietmečiu sumūrytas silikatinių plytų kaminas. Įėjimo durys įrengtos pietvakarių fasade, nuo ponų namo pusės. Langų angos smailiaarkės, staktos stačiakampės.

## Šaltiniai
Lankininkų dvaras

**Lankininkų (Teodoravo) dvaras** – buvusio dvaro sodyba, išlikusi  Lankininkų kaime (Batakių sen.), Tauragės rajone, 2 km į pietryčius nuo Batakių, 0,5 km į rytus nuo kelio . Sodyba įsiterpusi tarp Batakių ir Čiuteikių kaimų, ant Ančios upės dešiniojo kranto, į vakarus nuo Batakių geležinkelio tilto. Valstybės saugomas architektūros ir kraštovaizdžio paminklas.

## Istorija

Anksčiau Lankininkai buvo vadinami Teodoravu. Dvaro sodyboje aplink centrinį ponų namą telkėsi gyvenamieji dvaro darbininkų namai ir ūkiniai pastatai: svirnai, kalvė, dvaro koplyčia ir kt.

Šalia Teodoravo vyko 1863 m. sukilimo susirėmimai su kazokais. 1964 m caro valdžia uždarė dvaro koplyčią.

Lankininkų (Teodoravo) dvaro sodyba priklausė Steponui Chžonstauskui. Lietuvoje Chžonstauskų giminė įsikūrė dar XVI a. pradžioje. XIX a. antroje pusėje Batakių valsčiuje jie turėjo tris dvarus. Po Teodoravą valdžiusio dvarininko mirties turtai atiteko jo žmonai Onai Chžonstauskienei (Kryžentauskienei). Po žemės reformos 1922 m. dvaro žemių valdos buvo apkarpytos, pagrindiniu pajamų šaltiniu tapo pieno gamyba ir vaismedžių medelynas.

Po pirmosios sovietų okupacijos 1940 m. savo dvarą su visu inventoriumi O. Chžonstauskienė savanoriškai pagal raštą perdavė naujajai valdžiai ir tokiu būdu išvengė tremties. Jai buvo leista toliau gyventi buvusio dvaro sodyboje. Dvarininkei buvo paskirtas nedidelis kambarėlis, kur ji sulaukė senatvės, kol 1964 m. buvo apgyvendinta Adakavo senelių prieglaudoje. Čia ji praleido paskutinius savo gyvenimo metus. Sovietmečiu dvaro rūmuose veikė pradinė mokykla. Vėliau ponų namas ir urėdo namas paversti daugiabučiais namais.

## Architektūra

Vertinga sodybos tūrinė erdvinė kompozicija, kurią formuoja išlikę statiniai: medinis ponų namas centrinėje sodybos dalyje, šalia esanti mūrinė koplyčia, mediniai svirnas ir urėdo namas (griuvėsiai), teritorijos želdiniai. Medžiais apsodinta privažiavimo kelio trasa, vedanti link gyvenamojo namo, dveji apvažiavimo ratai parteryje. Šiaurės vakariniame teritorijos pakraštyje leidžiasi Ančios upės slėnio šlaitai.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
Mielaičiai (Kuršėnai)

**Mielaičiai** – buvęs viensėdis Šiaulių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Kušleikių.

## Istorija

Panaikintas 1986 m. spalio 20 d.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kloniai (Vilnius)

**Kloniai** – buvęs kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, į pietryčius nuo Rokantiškių.

## Istorija

1968 m. prijungti prie Rokantiškių.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Naujamiestis (Druskininkai)

**Naujamiestis** (anksčiau ***Paganka, Pagonija***) – Druskininkų miesto dalis, naujas miesto rajonas Ratnyčios upės dešiniajame krante, pradėjęs kurtis XX a. pradžioje, plėtotas iki II pasaulinio karo ir sovietmečiu. Abiejose M. K. Čiurlionio gatvės pusėse susiformavęs stambus prekybos centras (dengta turgavietė, universalinės parduotuvės „Rytas“ ir „Raigardas“), gyvenamieji kvartalai. Yra tipiniai gyvenamieji namai tarp V. Krėvės, Vytauto, Veisiejų ir M. K. Čiurlionio gatvių (gyvenamojo kvartalo autorė – architektė A. Kontarovič). Vaikų sanatorija „Saulutė“.

## Istorija

XX a. tarpukariu tai buvo rytinis Druskininkų priemiestis, sovietmečiu prijungtas prie miesto. 2005 m. VLKK nepritarė Druskininkų Naujamiesčio keitimui vardu *Pagonija*, kadangi slaviškuose šaltiniuose fiksuotas pavadinimas nesietinas su lietuvių žodžiu *pagonis*.

## Šaltiniai
Eunėjas

**Eunėjas** () – graikų mitologijos personažas, Jasono ir Hipsipilės, Lemno salos karalienės, sūnus.

Iš Lemno salos Eunėjas per Trojos karą graikus aprūpindavęs vynu. Laivai, gabenantys vyną, į achajų stovyklą atvykę dešimtaisiais karo metais. Dalį vyno Eunėjas padovanojęs Agamemnonui ir Menelajui, likusią dalį pardavinėjęs kariams.

Iš Patroklo už sidabrinę urną išpirkęs belaisvį trojėną Likaoną.

Euneidai, žymi Lemno salos kitarininkų šeima, kildino save iš Eunėjo.

## Išnašos
Milaičių ąžuolas

**Milaičių ąžuolas** – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinis ąžuolas, augantis Jurbarko rajone, Eržvilko seniūnijoje, Milaičiių kaime, 0,6 km į pietvakarius nuo kelio . Pasiekiamas privažiuojamuoju keliu link ūkininko sodybos. Ąžuolas auga šalia sodybos kiemo, supamas praretintų medžių ir krūmų, Viržuonos dešiniajame krante, už 200 m į šiaurės rytus nuo jos santakos su Šaltuona. Tarp ąžuolo ir gyvenamojo pastato išlikę senosios sodybos pamatai. Medis lnformacine rodykle nepažymėtas.

Milaičių ąžuolas patenka į Jurbarko miškų urėdijos teritoriją. Paskelbtas saugomu Aplinkos ministro 1999 m. lapkričio 3 d. įsakymu Nr. 345.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 5,95 m
* Medžio aukštis – 28,5 m

Už 1 km į vakarus (link Pašatuonio) prie Šaltuonos auga saugomas Avietiškių ąžuolas.

## Šaltiniai
Merkinės partizanų koplyčia

**Merkinės partizanų koplyčia** – Lietuvos partizanų ir jų rėmėjų memorialinio komplekso koplyčia, esanti Varėnos rajone, Merkinėje, Kryžių kalnelyje šalia miestelio kapinių. Skirta toje vietoje užkastiems (yra ir palaidotų) 1944-1953 m. žuvusiems Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio Dainavos apygardos partizanams atminti.

## Istorija

Memorialas iškilo buvusiame stadione 1989-1994 m. Čia pastatyti kryžiai skirti motinoms, tėvams, broliams, seserims, ištisoms šeimoms, vokiečiams, ukrainiečiui, kovojusiems Lietuvos partizanų gretose. Šioje vietoje pokariu stribai ir sovietų kareiviai užkasdavo nužudytus ir nukankintus Lietuvos Laisvės kovų dalyvius. Merkinės krašto miškuose pokaryje veikė žinomi partizanai ir jų vadai: Juozas Vitkus-Kazimieraitis,  Lionginas Baliukevičius-Dzūkas, Adolfas Ramanauskas-Vanagas ir kt. Daugumos žuvusiųjų kūnai būdavo numetami ant miestelio aikštės grindinio, vėliau užkasami žvyrduobėse. Žvyrduobės sovietmečiu buvo traktoriais sulygintos ir paverstos stadionu. Lietuvai atgavus nepriklausomybę, įkurtas vienas didžiausių memorialas Lietuvoje, kuriame stovi koplyčia, daugiau kaip 200 kryžių, įamžintas per 400 Dzūkijos partizanų atminimas.

Pagrindinio Merkinės kryžių kalnelio akcento - koplyčios statyba vyko pora metų, o 1994 m. spalio 9 d. ją pašventino kunigai Alfonsas Svarinskas, Rokas Algimantas Puzonas ir Robertas Grigas. Remiantis partizanų, KGB archyvų duomenimis, 1998 m. koplyčios papėdėje ant granito plokščių buvo iškalta apie 400 partizanų pavardžių.

## Architektūra

Koplyčios ir paminklinių plokščių autoriai skulptorius Albertas Donatas Belevičius, architektė Gražina Petrušienė. Statinys kryžiaus formos plano, vieno tarpsnio, viršuje užbaigtas 4 trikampiais frontonėliais. Uždengtas daugiašlaičiu stogu su  skardos danga. Iškyla centrinis kvadratinis bokštelis su viduje pakabintu varpu, dengtas keturšlaičiu stogeliu su viršuje įmontuotu metaliniu kaltiniu kryžiumi. Kampuose stovi keturi keturkampiai bokšteliai, keturšlaičiais stogeliais, su viršuje įmontuotais metaliniais kaltiniais kryžiais. Statinio perdanga gelžbetoninė. Keturios keturkampio plano gelžbetoninės kolonos kryžmai sujungtos pertvaromis.

Ant dviejų tarpsnių betoninių pjedestalų stovi 4 medinės skulptūros: vakarinėje nišoje - Kristaus, pietinėje nišoje - Pietos, rytinėje nišoje - Švč. Mergelės Marijos su Kūdikėliu, šiaurinėje nišoje - Sopulingosios Dievo Motinos. Koplyčią iš 4 pusių supa betoniniai laiptai. Iš keturių koplyčios pusių ant nuožulnių betoninių pagrindų sudėtos akmeninės atminimo plokštės su iškaltais partizanų vardais, pavardėmis, kitais tekstais.

## Taip pat skaitykite

* Merkinės kapinių koplyčia

## Šaltiniai
Antinojas (mitologija)

**Antinojas** () – graikų mitologijos personažas, Eupeito iš Itakės sūnus.

Antinojas buvęs vienas iš Penelopės jaunikių. Kol Odisėjas buvo išvykęs, Antinojas pabandęs užvaldyti karalystę ir kėsinęsis atimti gyvybę Telemachui. Sugrįžęs Odisėjas apsimetęs elgeta, Antinojas jį įžeidęs, sviedęs į jį suolelį kojoms. Taip Antinojas tapęs pirmuoju iš jaunikių, kritusių nuo Odisėjo rankos.

## Išnašos
Barstyčių Raganos kalnas

::*Apie kalną [[Juodkrantė]]je žr. [[Raganų kalnas]]* 

**Barstyčių Raganos kalnas** – miške stūksantis kalnelis, esantis Skuodo rajone, Barstyčiuose, 170 m į šiaurės vakarus nuo kelio , 100 m į pietvakarius nuo Barstyčių miestelio kapinių. Šiaurės rytų pusėje nuo kalno plyti šlapia pieva, kitose pusėse – pievos, dirbami laukai. Barstyčiuose Raganos kalnas žmonių labai mėgstamas, kasmet ant jo deginami Joninių laužai.

Kalnas pavadintas pasakų ir sakmių būtybės raganos vardu. Valstybės saugomas kultūros paminklas, nuo 2000 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Teritorija užima 0,9 ha plotą. Kalnas pusrutulio formos, kiek pailgas, orientuotas šiaurės vakarų – pietų rytų kryptimi, iškylantis aukščiau aplinkinių kalnelių. Jo ilgis – 95 m, plotis 75 m, aukštis 8-10 m. Apaugęs eglėmis ir pušimis. Papėdėje pastatytas paminklo ženklas. Šiaurės rytiniame krašte buvo įrengta Barstyčių mokyklos šaudykla.

## Padavimai

Kartą čia medžiojo vienas žemaičių kunigaikštis. Atėjus nakčiai, jis įsirengė nakvynę ant kalvos tarp miškų. Vidurnaktį pasirodė didelė ragana su trim ragais ir paragino kunigaikštį skubėti namo, nes jo pilį rengėsi užpulti priešai. Taip buvo išgelbėta kunigaikščio pilis, ir gerosios raganos garbei kalneliui suteiktas jos vardas. Pagal kitą pasakojimą, ant kalnelio sudegino raganą, ir kalnas taip pavadintas.

Ant kalno vykdavusio raganų puotos. Jos puotauti ir linksmintis sulėkdavusios iš Laumių kaimo ežerėlio. Pasakojama ir apie papėdės durpynuose gyvenusias raganas. Jos ten mėgdavo maudytis, o naktį pakilusios ant viršukalnės pasiutusiai šokdavusios iki pirmųjų gaidžių, o paskui vėl grįždavusios į durpynus.

Senovėje ragana negavo vietos gyventi tarp žmonių, tai ir įsikūrė miškuose ant šio kalnelio. Po to raganai nežinia kur išvykus, jos vietoje liko gyventi sena ragana.

Anksčiau pro kalną žmonės nakties metu bijodavo praeiti, nes buvo pasakojama daug atsitikimų. 

## Literatūra

* Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės. Žemaitija. Vilnius: Diemedis, 1998.https://etalpykla.lituanistikadb.lt/object/LT-LDB-0001:B.03~1998~1523289575718/B.03~1998~1523289575718.pdf

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Trijulė – velnias, laumė ir ragana – įsikūrė Barstyčiuose
Avietiškių ąžuolas

**Avietiškių ąžuolas** – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinis ąžuolas, augantis Jurbarko rajone,  Eržvilko seniūnijoje, Avietiškių kaime, 0,6 km į pietvakarius nuo kelio . Pasiekiamas privažiuojamuoju keliu link naujos sodybos, paėjus nuo jos pamiške 100 m į pietryčius. Ąžuolas supamas kitų medžių ir krūmų, iškyla stačiame Šaltuonos dešiniojo kranto šlaite, 100 m į vakarus nuo intako Velbės. Patenka į Jurbarko miškų urėdijos teritoriją. Informacine rodykle nepažymėtas.

Paminklinis medis paskelbtas saugomu Aplinkos ministro 1999 m. lapkričio 3 d. įsakymu Nr. 345.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 4,70 m
* Medžio aukštis – 26,0 m

Už 1 km į rytus (link Ežvilko) netoli Šaltuonos auga saugomas Milaičių ąžuolas.

## Šaltiniai
Puokės kalno koplyčia

**Puokės kalno koplyčia** – Skuodo rajone, Barstyčių seniūnijoje, ant Puokės alkakalnio stovinti medinė koplyčia. Pasiekiama iš kelio  (1,3 km į šiaurės rytus). Ji stovi ant mišku apaugusios kalvos, senosiose neveikiančiose kapinėse. Koplyčia prastos būklės, mažai naudojama.

Vieta įtraukta į Kultūros vertybių registrą, koplyčia paženklinta senuoju „liaudies dailės paminklo“ ženklu.

Kalną juosia markapių laikų akmenų tvoros fragmentai. Sakoma, kad čia buvo laidojama maro metais. Be didesnės koplyčios, čia dar stovi keli mediniai kryžiai, kelios koplytėlės.

## Galerija

Puokės kalno koplyčia, profilis.JPG|Koplyčios pastatas
Puokės kalno koplyčia, vidus.JPG|Koplyčios viduje
Puokės kalno koplyčia, juosta.JPG|Austa juosta su įrašu
Puokės kalno koplyčia, lenta.JPG|Lenta su paveikslo aukotojų vardais (1917 m.)
Puokės kalno koplyčia, ženklas.JPG|„Liaudies dailės paminklo“ lentelė


## Šaltiniai
Transportinis lėktuvas

**Transportinis lėktuvas** – sunkesnis už orą orlaivis, skirtas gabenti krovinius. Tokio tipo orlaiviai dažniausiai neturi sėdimųjų vietų ir yra su didesnėmis durimis patogesniam krovinių įkrovimui. Transportinius lėktuvus naudoja krovinių oro linijų bendrovės, kartais įprastos avialinijos, dažnu atveju ir karinės oro pajėgos.

Transportiniai lėktuvai turi savybes, kurios leidžia juos atskirti nuo keleivinių lėktuvų – platesnis ir didesnis korpusas, aukščiau pakelti sparnai, daugiau važiuoklės elementų, aukštai pakelta galinė lėktuvo dalis, leidžianti įkrauti krovinius.

Kompanijos „The Cargo Facts Consulting“ skaičiavimais, pasaulinis transportinių lėktuvų skaičius kils nuo 1782 2019 m. iki 2920 po 20 metų.

## Istorija
Pirmieji orlaiviai, kurie skraidino krovinius, buvo skirti oro pašto gabenimui nuo 1911 m. Pradžioje lėktuvai nebuvo pritaikyti specialiai tik kroviniams gabenti, tačiau vėliau buvo pradėti naudoti tik šiai paskirčiai skirti orlaiviai.

XX amžiaus pradžioje lėktuvai buvo pradėti naudoti karinio personalo ir krovinių gabenimui. 1921 m. Jungtinėje Karalystėje šiam tikslui buvo sukurtas biplanas „Vickers Vernon“.

II pasaulinio karo metu vokiečiai sukūrė pirmąjį tik kroviniams gabenti skirtą lėktuvą „Arado Ar 232“. 1939 m. Vokietija pirmą kartą „Junkers Ju 90“ lėktuve įtaisė pakeliamą galinę rampą krovinių pakrovimui.

Pokarinė Europa taip pat prisidėjo prie krovininių lėktuvų vystymo. Ypač didelis dėmesys tokių orlaivių tobulinimui vyko Berlyno blokados ir Šaltojo karo metu. Vėliau buvo pristatyta įvairių specialiai kroviniams gabenti skirtų lėktuvų. Kai kurie iš jų išsiskyrė savo ypatybėmis – turėjo judantį traukinių skyrių ar aukštai pakeltą galinę dalį patogesniam krovinių įkrovimui. 

Labiausiai šiai pramonei padėjo vystytis turbo propelerinių variklių sukūrimas. Vienas pirmųjų šios klasės lėktuvų „Lockheed C-130 Hercules“ buvo pristaytas 1956 m., tačiau dėl savo puikių charakteristikų iki šiol sėkmingai naudojamas. Šiuo metu sukurta apie 40 skirtingų šio orlaivių tipų ir jis naudojamas labai įvairioms paskirtims – kroviniams, kariams gabenti, medicinos pagalbai, gelbėjimo paieškoms, gaisrų gesinimui, moksliniams tyrimams ir pan.

Strateginio transportinio lėktuvo klasė tapo labai svarbia ir ypač čia išsiskiria 1970 m. JAV sukurtas „C-5 Galaxy“ ir keli Tarybų sąjungos orlaiviai. Būtent Tarybų sąjungos kūrėjai sukonstravo didžiausią ir galingiausią transportinį lėktuvą „Antonov An-225“. Pradžioje JAV kurtas „Boeing 747“ buvo paskirtas tai pačiai krovininių lėktuvų klasei kaip ir C-5, tačiau vėliau buvo nuspręsta turėti atskiras versijas keleiviams ir kroviniams.

2007 m. pasirodžius orlaiviui „Airbus A380“ buvo priimami užsakymai ir krovininiam šio tipo orlaiviui, o pagal krovinių tūrį jis nusileido tik An-225.

„Airbus“ kompanija savo kitų orlaivių dalims gabenti naudoja ypač didelį „Beluga XL“ lėktuvą.

## Transportinių lėktuvų palyginimas

## Šaltiniai
Vilniaus metropolitenas

**Vilniaus metropolitenas** – planuojamas ir projektuojamas metropolitenas Lietuvos sostinėje – Vilniuje.

## Istorija
Teigiama, kad svarstymų ir planų Vilniuje statyti metro būta jau tarybiniais laikais. Juos paskatino Maskvoje priimta direktyva, pagal kurią visose sąjunginių respublikų sostinėse turėtų būti pastatyti metro. Buvo imtasi ir tiriamųjų darbų: nuo Geležinkelio stoties iki Gedimino prospekto kasti 50 m gylio šuliniai, imti grunto pavyzdžiai.

Nuo 2007 metų Vilniuje vyksta diskusijos dėl tolimesnio miesto viešojo transporto plėtros būdo pasirinkimo. 2008 m. pradėti kurti du sprendimai: greitasis tramvajus arba metro. 2011 m. pabaigoje buvo priimtas galutinis sprendimas greitajam tramvajui, nes jis yra pigesnis ir labiau atitinkantis miesto keleivių srautą, tačiau metro kūrimo klausimas nebuvo išbrauktas iš darbotvarkės.

Greitojo tramvajaus rėmėjas buvo buvęs Vilniaus meras – Artūras Zuokas (2001–2007 metų kadencijos metu); paskesnis meras – Juozas Imbrasas (2007–2009) – optimaliausiu sprendimu laikė metro.

2014 metų vasarį Lietuvos Vyriausybė pritarė parengtam metropoliteno statybų koncesijos naudojimo įstatymo projektui, bet tuometė Lietuvos Respublikos prezidentė Dalia Grybauskaitė, tokį sprendimą vetavo.

2018 m. Lietuvos Respublikos Seimas priėmė naują metro plėtros aktą, kuris įsigaliojo 2020 m. sausio 1 d. Šis aktas leidžia privatiems investuotojams pradėti metro tranzito sistemų statybas Lietuvoje. Projektus turėtų įgyvendinti savivaldybės, kurios galėtų nupirkti iki 50 procentų statybos bendrovių akcijų. Projektai būtų vystomi bendradarbiaujant arba koncesijos būdu valstybei ir privačioms įmonėms.

Lietuvos Respublikos vyriausybė 2021 metų balandžio 14 dieną pritarė Susisiekimo ministerijos parengtai išvadai, kuria siūloma nepritarti Seimo nutarimo projektui Vilniaus metropoliteno projektą pripažinti ypatingos valstybinės svarbos projektu.

## Linijos
Siūlomos pirmosios trys metro linijos:

## Diskusija dėl metropoliteno Vilniuje poreikio
Nors visuomenėje vyrauja nuomonė, jog metro projektas yra per didelė našta Lietuvos ekonomikai ir nėra reikalingas, tačiau Vilniaus metro šalininkai teigia, jog besivystančiam miestui jis gyvybiškai svarbus. Metro Vilniuje išspręstų ne tik ekologines problemas, tačiau ir sumažintų eismo spūstis, nes, kaip tikimasi, daugiau žmonių naudotųsi viešuoju transportu, sumažėtų eismo užimtumas ir CO2 išmetimas Vilniuje.

## Metro sajūdis
Lietuvoje veikia ir Vilniaus metropoliteno entuziastų sąjūdis, teikiantis įvairius projektus valdžios institucijoms, taip pat vystantis ir pačią metro projektavimo idėją. Vilniaus metro sąjūdį įkūrė inžinierius Juozas Zykus (1941 - 2021). 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė