open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Šaulviečiai

**Šaulviečiai** (, nuo 1938 m. liepos 16 d. *Lichtenhöhe*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ***Ševeliovas***, ) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 16 km į pietvakarius nuo Ragainės, 15 km į pietus nuo Tilžės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės teritorija.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1993–2008 m. Novo Kolchoznojė apylinkės kaimas, prijungtas prie Kanašo.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Denisovo žmogus

**Denisovo žmogus** – priešistorinis hominidas, kurio palaikai rasti Sibire, Denisovo urve (Altajaus kraštas).

Šio tipo žmonės gyveno maždaug prieš 500–30 tūkst. metų, o jų arealas sutapo su neandartaliečių ir šiuolaikinių žmonių (*[[Homo sapiens]]*) gyvenamąja teritorija. Iš Denisovo žmogaus palaikų rasta (2008 m.) tik dalis pirštakaulio ir dantis (didesnis, nei neandertaliečių ir šiuolaikinių žmonių). Tačiau iš šių negausių radinių pavyko nustatyti šio žmogaus DNR. Nustatyta, kad Denisovo žmogaus mitochondrinė DNR skiriasi nuo šiuolaikinio žmogaus 385 nukleotidais, tačiau neandertaliečių ir *Homo sapiens* skirtumas yra 202 nukleotidai.

Manoma, kad Denisovo žmonės ir neandartaliečiai atsiskyrė prieš 500–400 tūkst. metų. Denisoviečiai, neandertaliečiai ir šiuolaikiniai žmonės galėjo kilti iš *[[Homo heidelbergensis]]* arba bendro protėvio su šia rūšimi, gyvenusio prieš 750–600 tūkst. metų. Veikiausiai viena *Homo heidelbergensis* grupė iš Afrikos migravo į Vakarų Aziją ir Europą, kur evoliucionavo į neandertaliečius, o kita – į rytus, kur evoliucionavo į denisoviečius. Iš likusiųjų Afrikoje kilo šiuolaikiniai žmonės.

Rasta Denisovo žmogaus ir *Homo sapiens* hibridizacijos požymių. Tibetiečių, melaneziečių ir Australijos aborigenų genome rasti 3-5 % Denisovo žmogaus žinomo genomo dalies, o europiečių ir azijiečių populiacijose šis skaičius svyruoja tarp 1-4 %.

## Išnašos

## Taip pat skaitykite
* Tauriojo elnio urvo žmonės
Prochladnojė

**Prochladnoje** vadinamos gyvenvietės:

## Rusija

Kaliningrado srityje:
* Kalnininkai Slavsko rajone,
* Kragava Zelenogradsko rajone.
Timiriazevas

**Timiriazevu** vadinamos gyvenvietės:

## Rusija

Kaliningrado srityje:
* Raušininkai (Timiriazevas) Bagrationovsko rajone,
* Joneikiškė Slavsko rajone.
Vasilijus Radlovas

**Vasilijus Radlovas** (*Василий Васильевич Радлов*, tikr. ***Vilhelmas Frydrichas Radlovas*** (*Friedrich Wilhelm Radloff*); 1837 m. sausio 5 d. – 1918 m. gegužės 12 d.) – vokiečių kilmės Rusijos etnografas, archeologas, švietėjas, vienas iš lyginamosios tiurkologijos pradininkų.

## Biografija

Gimė Vokietijoje, baigė filosofiją Berlyno universitete. Susidomėjo kalbotyra, Uralo ir Altajaus kalbomis ir 1858 m. išvyko į Rusiją, Sankt Peterburgą. Iš ten išvyko į Barnaulą dėstyti kalbas vietos gimnazijoje. Gyvendamas Altajuje rinko vietinių tautų folklorą, užrašinėjo dainas, domėjosi kalbomis. Radlovas išmoko vietines tiurkų kalbas, keliavo į Vidurinę Aziją, Tuvą. Nuo 1866 m. pradėjo publikuoti savo tyrimų rezultatus. Be kalbų ir papročių Radlovas taip pat domėjosi ir archeologija, atliko kasinėjimus 150-yje kurganų.

1871 m. Radlovas dirbo Kazanėje, buvo vietinių tiurkų tautų mokyklų inspektorius. Šis darbas jam ledo tyrinėti Pavolgio tiurkų kalbas ir papročius. 1890 m. Vasilijus Radlovas tapo mokslų akademijos nariu bei Azijos muziejaus Peterburge direktoriumi. Radlovas tęsė tiurkų kalbų tyrinėjimą, 1886 m. lankėsi Kryme, kur tyrinėjo Krymo totorių kalbą, o 1887 m. Lietuvoje ir Voluinėje rinko informaciją apie karaimų kalbą.

1891 m. Radlovas suorganizavo ekspediciją į Mongoliją, kur atrado seniausius rašto paminklus tiurkų kalba – Orchono runų raštus. Su danų kalbininko Vilhelmo Tomsono pagalba Rodlovas šiuos raštus iššifravo. 1898 m. tyrinėjo uigūrų kalbą ir kultūrą. 1903 m. įkūrė Vidurinės ir Rytų Azijos tyrinėjimo komitetą, taip pat nuolat bendradarbiavo su Rusijos geografais, orientalistais.

Vasilijus Radlovas mirė 1918 m., palaidotas Smolensko kapinių liuteronų dalyje.

## Bibliografija
* *Proben der Volkslitteratur der turkischen Stamme Südsibirien*, 1866–1896, 7 t.;
* *Vergliechende Grammatik der nordlichen Turksprachen. Th. I. Phonetik.*, 1882–1883 m.;
* *Worterbuch der Kinai-Sprache*, 1874 m.;
* *Анализ болгарских числительных имен, в известиях Албекри и др. авторов*, 1878 m.,
* *Die Lautalternation und ihre Bedeutung für die Sprachenentwickelung*, 1882 m.;
* *Zur Sprache der Komanen*, 1884–1885 m.;
* *Versuch eines Worterbuches der Turkdialecte*, 1988 m.,
* *Die altturkischen Inschriften der Mongolei*, 1894, 1899 m.;
* *Observations sur les Kirghis*, 1864 m.;
* *Мифология и миросозерцание жителей Алтая*, 1883 m.,
* *Ethnographische Übersicht der Turkstamme Sibiriens und der Mongolei*, 1884 m.;
* *Aus Sibirien*, 1884 m.;
* *Das Schamanemtum und seine Kultus*, 1885 m.;
* *Сибирские древности*, 1888 m.;
* *Altas der Altertumer der Mongolei*, 1892 m.
Genčų senosios kapinės

**Genčų senosios kapinės**, vadinamos *Senkapiais, Kapeliais, [[Markapiai]]s*  – neveikiančios kapinės centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Genčuose (Kretingos seniūnija), 0,78 km į šiaurės vakarus nuo Paupio gatvės tilto per Skroblupį, Tūbausių tvenkinio rytinio pakraščio pusiasalyje.

## Kapinės

Ovalo plano, pailgos rytų - vakarų kryptimi, 30 m ilgio, 15 m pločio, apjuostos lauko akmenų tvora, kurios išlikę pavieniai stambesni akmenys. Rytinėje dalyje stovi koplytėlė, priekiniu fasadu atsukta į pietus. Laidojimo žymių nesimato.

Teritorijos plotas – 0,05 ha.

### Koplytėlė
Stačiakampė stačiasienė, vienkamarė, atvira iš vienos pusės, su dvišlaičiu stogeliu. Sienos tašytų akmenų blokelių mūro, nugariniame ir šoniniame fasaduose aklinos, o priekyje įrengtos vienvėrės lentinės durelės. Frontonas trikampis, aklinas, statmenų lentų. Stogas medinės konstrukcijos, apskardintas. Virš kraigo kyla geležinis kaltinis kryželis.

## Istorija
Kapinės buvo įrengtos Akmenos kairiojo kranto aukštumos kyšulyje. Veikė nuo XVI a. iki XVIII a. pabaigos. Laidoti Genčų kaimo gyventojai, daugiausia mirę nuo maro ir kitų užkrečiamų ligų. Dėl to kapines pradėta vadinti Maro kapeliais.

Mirusiuosius pradėjus laidoti Kretingos parapijos kapinėse, apleistuose kaimo kapeliuose iki pat XX a. trečiojo dešimtmečio pradžios retsykiais laidoti savižudžiai, nekrikštai, skenduoliai, infekcinių ligų aukos.

Kapines juosė akmenų pylimas, kuris tarpukariu ir sovietmečiu apardytas akmenis panaudojant statyboms. Nuo seno kapinėse stovėjo keletas monumentalių, kryžmiškų kryžių, o priešais juos – medinė koplytėlė  su Švč. Mergelės Marijos ir 2 angelų skulptūromis. Senajai koplytėlei sunykus, Jonas Kontrimas 1934 m. pastatė mūrinę, o abipus jos – porą ąžuolinių kryžių. 

1944 m. palei kapinių šiaurinį pakraštį vokiečių kariai buvo išsikasę apkasus.

1988 m. įrengus Tūbausių tvenkinį, aukštumos kyšulys su kapinėmis tapo sala, o 2010–2011 m. pastačius Tūbausių hidroelektrinę ir sumažėjus vandens lygiui – virto pusiasaliu.

Pasakojama, kad prie kapinių vaidendavosi, vėlyvą vakarą ar naktį nei vienas žmogus nedrįsdavęs pro jas praeiti. Į pietus nuo kapinių ariamoje dirvoje buvo randama žalvarinių papuošalų ir žmonių kaulų.

1985 m. kapinių aplinką tyrinėjo Jonas Stankus (Lietuvos istorijos institutas). Archeologinių radinių ar kultūrinio sluoksnio nerasta.

Saugotinas kultūros paveldo objektas. 1972–1984 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR515).

## Šaltiniai

## Nuorodos
*Kretingos krašto enciklopedija: Genčų senosios kapinės (Markapiai)
Skroblupis

**Skroblupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Akmenos intakas.

## Etimologija
Upėvardis kilo iš skroblo medžio pavadinimo.

## Geografija
Ištakos yra Šatilgalio kaimo pietvakarinėje dalyje. Teka šiaurės vakarų – vakarų kryptimi palei Aukštkalvių, Ruginių, Rūtų daržo, Degimalio miškus. Iki Genčų upelis melioruotas, paverstas kanalu, o toliau vingiuoja natūraliu slėniu. Upelį kerta geležinkelis Klaipėda–Vilnius, keliai Kretinga–Salantai ir Tūbausiai–Genčai. Į Akmeną įteka Genčų vakarinėje dalyje, 42,8 km nuo jos žiočių.

Dešiniajame krante yra Ruginių senosios kapinės, kairiajame – Genčų Medsėdžių senosios kapinės ir Genčų I Velnio akmuo.

Intakas – Šakalė (kairysis).

Gyvenvietės: Šatilgalis, Aukštkalviai, Ruginiai, Genčų Medsėdžiai, Genčai.

## Nuorodos
* Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius
Varupis (Akmena)

**Varupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Akmenos intakas.

## Geografija
Ištakos yra Didžiųjų Žalimų kaimo šiaurės rytinėje dalyje. Teka vakarų – šiaurės vakarų kryptimi skersai Vaineikių miško, jo šiauriniu pakraščiu. Į Akmeną įteka Akmenalių kaimo rytinėje dalyje, 56,2 km nuo jos žiočių.

Didžiųjų Žalimų kaime dešiniajame krante stovi kryžius šioje vietoje žuvusiems Kardo rinktinės štabo nariams, o kairiajame krante esančios sodybos kieme – kryžius paskutiniajam Lietuvos partizanui Pranui Končiui.

Gyvenvietės: Didieji Žalimai, Akmenalės.

## Etimologija
Šaknis *var-/ver-* siejama su žodžiais *varyti* („šalinti, ginti, vyti“), *verti* („durti, smeigti, kišti“),  („bėgti“),  („sukti, kreipti, lenkti“). Tačiau taip pat ši šaknis gali būti susieta su *virti* („verstis, kunkuliuoti“), *varus* („lengvai suverdąs“), *verėnas* („viralas“) arba su bendraindoeuropietiška šaknimi  („vanduo, lietus, upė“, plg.  „vanduo“, av. *vār* „lietus“, toch. *wär* „vanduo“).

## Nuorodos
* Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius
Pazyryko kultūra

**Pazyryko kultūra** – geležies amžiaus archeologinė kultūra, datuojama tarp VI ir III a. pr. m. e., priklausė skitų grupei. Identifikuojama pagal Pazyryko kapinyno, esančio Ukoko plokščiakalnyje (Altajaus Respublika), radinius. Šios kultūros žmonės gyveno ne tik Altajuje, bet ir Kazachstane bei Mongolijoje.

Pazyryko kultūros žmonės vertėsi ganykline gyvulininkyste. Žymius savo mirusius laidojo medinėse trobelėse. Nešiojo veltinius kailinius. Rasta gerai išsilaikiusių Pazyryko kultūros mumijų, 1993 m. rastas „Ukoko princesės“ kūnas (su sudėtinga tatuiruote). Taip pat kurganuose rasta žvėrių ir paukščių statulėlių, seniausias pasaulyje žinomas kilimas ir kiti tekstilės dirbiniai, 3 m aukščio karieta. Dauguma Pazyryko kultūros dirbinių eksponuojama Ermitaže.


Image:Pazyryk carpet.jpg|Pazyrykų kilimas - seniausias pasaulyje  
Image:Pazyryk felt carpet.jpg|Pazyrykų kilimo fragmentas
Image:Mummy of the Ukok Princess.jpg|Ukoko princesė
Slavsko miesto gyvenvietė

**Slavsko miesto gyvenvietė** () – miesto gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Slavsko municipaliniame rajone. Centras – Slavskas. 2011 m. buvo 7 544 gyventojai, iš jų 5 835 mieste.

## Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi pietvakariuose su Bolšakovo kaimo gyvenviete, šiaurėje su Timiriazevo kaimo gyvenviete, rytuose su Sovetsko miestu, pietryčiuose su Nemano rajono Žilino kaimo gyvenviete.

Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką.

Kaliningrado srities įstatymu Nr. 261  Slavsko miesto gyvenvietę sudaro:    
* Slavskas, miestas,
* Gastelovas, gyvenvietė,
* Maiskojė, gyvenvietė,
* Prigorodnojė, gyvenvietė,
* Priozerjė, gyvenvietė,
* Sosnovojė, gyvenvietė,
* Sosniakai, gyvenvietė.

## Šaltiniai
Raudonupis (Akmena)

**Raudonupis** – upelis  Vakarų Lietuvoje, šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, kairysis Akmenos intakas. Upių, ežerų ir tvenkinių kadastro Nr. 20010420.

## Etimologija
Teka molinga dirva, todėl dėl raudonos molio spalvos pavadintas *Raudonupiu*.  

## Geografija
Ištakos yra Barzdžių Medsėdžių kaimo pietrytinėje dalyje, šalia Kniūkštos miško. Teka vakarų kryptimi skersai Barzdžių Medsėdžių ir Mažųjų Žalimų kaimų bei Vaineikių miško. Į Akmeną įteka Knėžų kaimo centrinėje dalyje, 59,2 km nuo jos žiočių. 

Gyvenvietės: Barzdžių Medsėdžiai, Mažieji Žalimai, Knėžai.

## Nuorodos
*Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius
* Upių, ežerų ir tvenkinių kadastras
Vinkšnupis

**Vinkšnupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Akmenos intakas.

## Etimologija
Upėvardis kilo iš vinkšnos medžio pavadinimo.

## Geografija
Ištakos yra Didžiųjų Žalimų kaimo žemių pietrytinėje dalyje. Teka vakarų kryptimi skersai Vaineikių miško, centrine jo dalimi. Į Akmeną įteka 1 km į šiaurės rytus nuo Vaineikių kaimo, Darataičių kaimo pietrytinėje dalyje, 53,8 km nuo jos žiočių. 

Dešiniajame krante yra Darataičių I senosios kapinės.

Gyvenvietės: Didieji Žalimai, Vaineikių Medsėdžiai, Darataičiai.

## Nuorodos
*Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius
Bolšakovo kaimo gyvenvietė

**Bolšakovo kaimo gyvenvietė** () – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Slavsko rajone. Centras – Bolšakovas. 2011 m. 6 564 gyventojai.

## Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje su Timiriazevo kaimo ir Slavsko miesto gyvenvietėmis, rytuose su Nemano rajono Žilino ir Černiachovsko rajono Kalužskojės kaimo gyvenvietėmis, pietuose su Kamenskojės kaimo gyvenviete, vakaruose su Polesko rajono Zalesjės ir Golovkino kaimo gyvenvietėmis.

Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką.

Kaliningrado srities įstatymu Nr. 261 Bolšakovo kaimo gyvenvietę sudaro:    
* Bolšakovas, gyvenvietė,
* Desantnojė, gyvenvietė,
* Dzeržinskojė, gyvenvietė,
* Dubrovka, gyvenvietė,
* Gromovas, gyvenvietė,
* Krasnaja Dubrava, gyvenvietė,
* Krasnojė, gyvenvietė,
* Krasnoznamenskojė, gyvenvietė,
* Malinovka, gyvenvietė,
* Ochotnojė, gyvenvietė,
* Pobedinas, gyvenvietė,
* Podubjė, gyvenvietė,
* Privolnojė, gyvenvietė,
* Pridorožnojė, gyvenvietė,
* Sovetskojė, gyvenvietė,
* Urožainojė, gyvenvietė,
* Vesnovas, gyvenvietė,
* Vysokojė, gyvenvietė.

## Šaltiniai
Genčų II kapinynas

**Genčų II kapinynas** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 12262, senas registro kodas – A1820, naujai išaiškinamų kultūros paminklų sąrašo Nr. IP2409A, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR516) – kapinynas centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Genčų šiaurės vakariniame pakraštyje, 0,4 km į šiaurės rytus nuo Akmenos ir Kunigupio santakos, Tūbausių tvenkinio vakariniame krante.

## Kapinynas
Įrengtas Akmenos dešiniojo kranto aukštumoje. Užima apie 65 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ilgio, 25 m pločio žemės plotą. Jo rytinė dalis palei upės skardį apaugusi medžiais ir krūmais, likusi – dirvonuoja. Per kapinyną praeina kaimo keliukas.

1972–1988 m. – respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR516). 1993 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą (IP2409A), 2004 m. paskelbtas kultūros vertybe (A1820), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

Teritorijos plotas – 0,36 ha.

1 km į pietvakarius yra Genčų I kapinynas.

## Tyrimai
Išaiškintas 1962 m. Žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas).

1983 m. Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas (tyrimų vadovas Jonas Stankus) ištyrė 281 m² plotą. Rasti 5 nedegintų ir 18 sudegintų mirusiųjų kapai. Degintinių kapų radiniai liudija, kad ne visos ir ne visada įkapės buvo deginamos kartu su mirusiuoju. Griautinių kapų duobių kontūrai neišlikę, įkapės negausios, atsidengė 20–55 cm gylyje. Didesnę jų dalį sudaro papuošalai: apgalvių įvijų, antkaklių, karolių, segių, smeigtukas, apyrankių, žiedų, įvijų. Nežymią dalį įkapių sudarė įvairios paskirties darbo, buities įrankiai ir ginklai.

Kapinynas datuojamas IX–XII a., priskiriamas kuršių materialinei kultūrai.

Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus, pavienių radinių turi Kretingos muziejus.

## Šaltiniai
Jenisiejaus kirgizai

**Jenisiejaus kirgizai** (arba senovės kirgizai, ) – senovės tiurkų tauta, gyvenusi Sajanų-Altajaus kalnų regione. Dilinų palikuonys ir šiuolaikinių chakasų, altajiečių, tuvių bei kirgizų protėviai.

Kirgizai pirmą kartą minimi kinų istoriko Sima Čiano „Didžiojo istoriko užrašuose“, kadangi kirgizai buvo susiję su Šiongnu valstybe. IX a. kinų šaltinyje senovės kirgizai aprašomi kaip europidai (šviesios odos, rudaplaukiai, aukšti, mėlynakiai). Kinai manė, kad jie turėjo savo valstybę Dziankun (堅昆) arba Dzegu (結骨), kurią sudarę drauge su dilinais.

V-VIII a. Jenisiejaus kirgizai įėjo į Žoužanų, Tiurkų, Uigūrų kaganatus. Valdant uigūrams buvo 100 tūkst. kirgizų šeimų ir 80 tūkst. karių. Nuo kirgizų žemių iki kagano būstinės buvo 300 li arba 40 dienų kupranugariais kelio. Jenisiejaus kirgizai palaikė ryšius su Tangų dinastija, 650 ir 683 m. nusiuntė savo pasiuntinius į Kiniją.

840 m. kirgizai, vadovaujami kagano Ažės, įveikė juos iki tol valdžiusius uigūrus ir sukūrė Kirgizų kaganatą. 841 m. į kirgizų žemes atvyko kinų pasiuntinys ir plačiai aprašė senovės kirgizus. 924 m. Kirgizų kaganatas subyrėjo į keletą valstybių. 1207 m. senovės kirgizus užkariavo Čingischanas. Dalis Jenisiejaus kirgizų patraukė į pietus, prie Tianšanio kalnų. Šie kirgizai, susimaišę su mongolais davė pradžią šiuolaikiniams kirgizams.

Jenisiejaus kirgizai ir pietų kirgizai galutinai atsiskyrė XIV a. kai Rytų Mogolistano valdovas Ilčigdajus perkėlė dalį tautos prie Ilio upės. Likę kirgizai palaipsniui suskilo į chakasus ir altajiečius. XVII a. Jenisiejaus kirgizai sudarė 4 ulusų konfederaciją, į kurią įėjo Altyro ulusas, Altysaro ulusas, Isaro ulusas, Tubos ulusas. Jie apie 100 metų atsilaikė prieš rusus, puldinėjo ostrogus. Tačiau 1703 m. buvo priversti persikelti į Minusinsko įdubą. Dalis senovės kirgizų palikuonių persikėlė į Kiniją (Heilogdziangą) ir dabar vadinami Fuju kirgizais.

Jenisiejaus kirgizai vertėsi klajokline gyvulininkyste, augino javus, medžiojo. Išgavo bei apdirbo auksą, geležį, alavą. Tikėjimas buvo šamanistinis. Jų kalba buvo panaši į uigūrų, turėjo raštą (greičiausiai tiurkų runas).
Oliškai (Monkų apskritis)

**Oliškai** () – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Monkų valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.

## Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Urianchajai

**Urianchajai** () – etnonimas, kuriuo mongolai apibūdino į šiaurę nuo jų gyvenusias tautas. Šis terminas keletą kartų minimas Slaptojoje mongolų istorijoje.

XIII a. persų istorikas Rašidas ad Dinas mini miškų urianchajus, gyvenančius beržo tošies palapinėse, medžiojančius su slidėmis ir besilaikančius atokiai taigoje nuo kitų tautų.

XVIII a. mongolai urianchajais vadino visas Sibiro tautas, tiek samojedų, tiek tiurkų, tiek mongolų kilmės. 1757 m. Čingų dinastija savo žemių šiaurėje įsteigė keletą urianchajų teritorijų. Tuvius mongolai vadino Mončag uriachajais, Altajuje gyvenusias tautas, susijusias su oiratais vadino Altajaus urianchajais.

Urianchajais kai kuriuose senuose šaltiniuose vadinami jakutai, taip pat XIX a. buvo toks kalmukų klanas.
Fosforitai

**Fosforitai** – tai nuosėdinė uoliena, turinti P2O5 ir tinkama tolesniam sodrinimui. 

## Sudėtis

Fosforitai sudaryti iš  apatitų grupės mineralų, kuriuose gausu fosfatų. Fosforituose daugiausia yra kalcio fosfatų, jie sudaro 15–20 %.  

Fosforitai yra jūrinės ir kontinentinės kilmės. Juos taip pat sudaro ir nefosfatiniai mineralai, iš kurių pagrindiniai – glaukonitas, dolomitas, kalcitas, kvarcas, antraeiliai – piritas, hidroksidai ir kt. Esama organinės kilmės medžiagų – ichtiofaunos, moliuskų, reptilijų liekanų.

## Paplitimas

Pasauliniai ištekliai 1984 m. sudarė 42,8 mlrd. t., iš jų 968,8 mln. t. – buvusios TSRS teritorijoje. Daugiausiai fosforitų turi JAV, Peru, taip pat Marokas bei kitos šiaurės Afrikos ir Artimųjų Rytų šalys.

Pramoniniu būdu išgaunamų fosforitų randama ir Baltijos baseine – Estijos Mardu, Leningrado srities Kingisepo telkiniuose. Čia kvarcinio smėlio su fosfatais sluoksnių storis sudaro 1–2 m. Iškasamos žaliavos yra palyginti „liesos“ (6–14 % P2O5), bet gerai pasiduodančios sodrinimui flotacijos būdu (28–30 % P2O5). 

## Panaudojimas

Didžioji fosforitų dalis (iki 90 %) panaudojama kaip žaliava fosforo druskų ir trąšų gamybos pramonėje, kita dalis – juodojoje ir spalvotojoje metalurgijoje, stiklo ir keramikos gamyboje.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Fosforito formulė
* Fosforitų kilmė ir susidarymas (rusų k.)
* Fosforitų telkiniai Šiaurės Amerikoje
Jonas Vėževičius

**Jonas Vėževičius** (m. 1482 m.) – LDK didikas.

## Biografija

Pirmąkart minimas 1432 m.
 
Apie tėvo veiklą duomenų nėra. Brolis – Glebas. 
## Šeima
Žmona – nežinomo vardo Sudivojaus Valimantaičio duktė. Jų duktė – Ona, ištekėjusi už Petro Jonaičio Mangirdaičio.

Giminystės ryšiai (tas pats herbas) siejo su Manvydais.

## Valstybės tarnyba

1452–1470 m. – valdovo maršalka. 1453 m. – Brėslaujos seniūnas. 1460–1470 m. – Smolensko vietininkas. Apie 1465 m. – Trakų vaivada.

Kartu su savo giminaičiais Jurgiu Gedgaudu ir Jonu Manvydaičiu po Žygimanto Kęstutaičio perversmo pasirinko Švitrigailos stovyklą, tačiau 1432 m. Ašmenos mūšio metu pateko į Žygimanto nelaisvę.

|-

## Šaltiniai

Rimvydas Petrauskas "Lietuvos Diduomenė XIV a. Pabaigoje – XV a. " 306 psl.
Aukštutinė Salda

**Aukštutinė Salda** – Rusijos miestas Sverdlovsko srityje, Aukštutinės Saldos miesto apygardos administracinis centras. Miestas įsikūręs prie Saldos upės (Tagilo deš. intakas), 176 km nuo Jekaterinburgo. Miestas turi 47,4 tūkst. gyventojų (2010 m.).

## Istorija

Aukštutinė Salda savo amžių skaičiuoja nuo 1778 m., turtuolių Demidovų giminei čia pastačius metalurgijos gamyklą, kuri pagarsėjo kokybiško plieno produkcija.

Miesto teisės gyvenvietei suteiktos 1938 m.

## Pramonė

Aukštutinė Salda – išvystytos pramonės miestas. Čia įsikūrusi stambiausia pasaulyje titano ir jo lydinių gamybos įmonė *Корпорация ВСМПО-АВИСМА*. Kitos stambios įmonės: ketaus liejimo gamykla, namų statybos kombinatas ir kt.

## Nuorodos

* Aukštutinės Saldos miesto apygardos tinklalapis
* Aukštutinė Salda svetainėje „Moj gorod“
Petras Jonaitis Mangirdaitis

**Petras Jonaitis Mangirdaitis** (m. po 1497&nbsp;m.)&nbsp;– LDK didikas.

## Biografija

Pirmąkart minimas 1476&nbsp;m.

Tėvas&nbsp;– Jonas Petraitis Mangirdaitis, Petro Mangirdaičio sūnus. Buvo vedęs dukart: pirma žmona buvo Jono Vėževičiaus duktė Ona (vaikai gimė iš šios santuokos), antra&nbsp;– kunigaikščio Aleksandro Jurgaičio Alšėniškio duktė Ona. Sūnus Jonas. Duktė Sofija ištekėjo už Stanislovo Petraičio Kiškos.

Pagrindinė tėvoninė valda buvo Ivija (Ašmenos pavietas).

## Valstybinė tarnyba

1476–1482&nbsp;m.&nbsp;– Brėslaujos seniūnas. 1480–1482&nbsp;m.&nbsp;– valdovo maršalka. 1486–1489&nbsp;m.&nbsp;– Lucko seniūnas. 1487–1489&nbsp;m. Voluinės žemės maršalka. 1490–1497&nbsp;m.&nbsp;– Trakų vaivada. 1491–1497&nbsp;m.&nbsp;– žemės maršalka.

Lietuviška XVI a. tradicija jį vadino Lietuvos etmonu, kuris prieš mirtį į šias pareigas LDK valdovui Aleksandrui rekomendavo kunigaikštį Konstantiną Ostrogiškį. Greičiausiai vienu metu buvo LDK kariuomenės vadas.

1482&nbsp;m. gegužės 30 d. jo žmona dotavo Vilniaus katedros Švč. Trejybės koplyčią. 1499&nbsp;m. gegužės 12 d. sūnus Jonas, vykdydamas paskutinę tėvo valią, užrašė kelias valdas Ivijos bažnyčiai.

## Šaltiniai

Rimvydas Petrauskas "Lietuvos Diduomenė XIV a. Pabaigoje&nbsp;– XV a. " 261 psl.

|-
Rygos geležinkelio stotis

**Rygos geležinkelio stotis** – pagrindinė Latvijos geležinkelio stotis, įkurta Rygos miesto centre. Svarbus geležinkelio mazgas.

## Istorija

Stotis buvo pastatyta 1861 m. pagal architekto Johann Felsko projektą, išplėsta 1885 m. pagal G. Shel projektą. 2 pastatai (stotys) buvo naudojami XIX amžiuje – viena į Daugpilį, kita – Jūrmalos link. Rekonstruota 1914 m. ir veikė iki XX a. 7 dešimtmečio. 1960 m. duris atvėrė pirmasis stoties pastatas, 1965 m. – antrasis. Metams bėgant, stotis buvo daug kartų rekonstruota.

## Šaltiniai
Liepojos lėlių teatras

**Liepojos lėlių teatras** () – lėlių teatras, esantis Latvijoje, įkurtas 1989 metų pradžioje, kuomet lėlių teatras buvo tarsi studija, nuo 1992 metų tapusi Liepojos miesto lėlių teatru, tačiau nuo 1999 metų. Apie tai vietos valdžios Ltd Liepojos lėlių teatras. Spektakliai režisuojami daugiausiai vaikams. Repertuare – klasika kaip „Trys paršiukai“,  „Snieguolė“, taip pat nominuoti tarptautiniams festivaliams „Saldus sapnas“ ir „Angelų pasakos“, o suaugusiems – „Televizinis žvaigždių šou“,  „Via vitae“. Vyksta renginiai vaikams miestuose ir bendruomenėse, taip pat įvairiems svečiams. Teatras taip pat yra keleto vietinių ir tarptautinių teatro festivalio organizatorius.

Adresas: Zivju iela 1, Liepāja.

## Nuorodos
* Teatro tinklalapis  (latvių, rusų, anglų k.)
Liepojos geležinkelio stotis

**Liepojos geležinkelio stotis** () – didžiausia geležinkelio stotis Kuržemės regione Latvijoje, Liepojoje. Linijos Jelgava–Liepoja galinė stotis. Daugiausia aptarnauja krovininius traukinius (Liepojos uostą), dukart per savaitę vyksta keleiviniai traukiniai į Rygą (2020 m. duomenimis). Stoties pastatas – vienas seniausių Latvijoje, jame įsikūrusi ir Liepojos autobusų stotis.

## Istorija

Stotis pagal architekto P. M. Berčio projektą pastatyta 1871 m., tiesiant Liepojos–Romnų geležinkelio atkarpą. Tai buvo I klasės stotis. Tuo metu ji buvo vadinama „mūrine pilimi dykumoje“, kadangi aplink stotį nebuvo namų. Palaipsniui Liepojos miestas „artėjo“ link stoties, aplink ją pradėtos statyti gamyklos ir dviejų aukštų mediniai namai. Apsigyveno žmonės iš visos Rusijos, emigrantai, laukę laivų, išvykstančių į Ameriką. Liepojos geležinkelio stotis buvo paskutinė, važiuojant iš Rusijos gilumos. Stoties trečiame aukšte tuo metu veikė stačiatikių šventovė. 1903 metais į Liepojos stotį atvyko pats caras Nikolajus II.

1897 m. stotyje nutiesti 600 mm vėžės keliai statybinių medžiagų transportavimui į statomą Karo uostą, 1922 m. prie jų prijungtas Dubenių–Rucavos siaurukas (prailgintas iš Dubenių stoties iki Liepojos). 1900 m. iš Liepojos nutiestas 1000 mm siaurukas į Aizputę. Siaurukas turėjo savo atskirą stotį, bet jo keliai kirtosi su Liepojos stoties plačiojo geležinkelio kelynu. 1929 m. prie stoties prijungta Liepojos–Glūdos linija, 1932 m. – 750 mm vėžės Liepojos–Alsungos siaurukas. Iki 1939 m. visus Liepojos siaurukus pertvarkė į 750 mm vėžę, o 1944 m. Alsungos liniją prailgino iki Ventspilio ir po karo pertvarkė į platųjį geležinkelį. Sovietmečiu visi siaurukai išardyti. Ilgą laiką stotis buvo padalinta į dvi dalis: keleivinę ir krovininę.

XX a. paskutiniame dešimtmetyje sumažėjus keleivių srautui nutrauktas traukinių eismas į Ventspilį (1996 m.) ir Vainiuodę (1998 m.), abi linijos uždarytos, Ventspilio linija 2009 m. išardyta. 2001 m. uždarytas ir keleivinių traukinių maršrutas į Ryga, 2005 m. atnaujintas.

## Šaltiniai
Vaškinis popierius

**Vaškinis popierius** () – popierius, atsparus ir nelaidus vandeniui, nes paveiktas vašku. 

Dar viduramžiais buvo imta tepti popierių riebalais, kad jis pasidarytų pusskaidris ir/ar atsparus drėgmei. Vaškinio popieriaus išradimas priskiriamas Tomui Edisonui, nors *Gustave Le Gray* vaškinį popierių jau naudojo fotografijoje. Vaškinis popierius plačiai naudojamas virtuvėje dėl nelipimo, į jį vynioja laikomą maistą (pvz., sausainius), kad šis nesudrėktų ar neperdžiūtų. Taip pat jį naudoja mene ir amatuose.

## Maisto gamyba
Vaškinio popieriaus naudojimas:
* Mikrobangėse: vaškiniu popieriumi galima pridengti maistą, kad kaitinamas mikrobangėse jis netikštų. Mikrobangos vaškinio popieriaus neveikia (nes šis neturi vandens), tad šis nekaista ir, normaliai vartojant, negali užsidegti mikrobangės viduje. Todėl vaškinis popierius mikrobangėse tinkamesnis negu plastikinės plėvelės, kurios aukštoje temperatūroje gali išsilydyti, ar juo labiau aliuminio folija. 
* Orkaitėse: vaškinis popierius paprastai kepimui netinka, nes ima smilkti. Vaškinį popierių galima vartoti, jei šį uždengia tešla.

## Kitoks panaudojimas

* Tradiciškai skutyklių peiliukai (skustukai) vyniojami į vaškinį popierių, kad apsisaugoti nuo jų ašmenų. 
* Iš vaškinio popieriaus padaryti žaisliniai popieriniai laiveliai ilgiau laiko, nes netyžta vandenyje. 
* Anksčiau į vaškinį popierių pakuodavo kramtomosios gumos gabalėlius. 

## Aplinkos apsauga
Vaškinis popierius yra biologiškai irus, nors biologinės kilmės vaškas gamtoje išsilaiko gana ilgai. Irimo trukmė pailgėja, jei naudojamai naftos kilmės parafinai. 

Vaškinis popierius netinka makulatūrai.
Boguševo Šv. Paraskevo cerkvė

**Boguševo Šv. Paraskevo cerkvė** () – nebeegzistuojanti stačiatikių cerkvė Boguševo kaime. Cerkvė pastatyta XVI a. antroje pusėje. Cerkvė priklausė unitams. Istoriniuose šaltiniuose minima kad jau 1774 m. cerkvėje nebebuvo laikomos pamaldos, nes visi kaimo gyventojai tapo katalikais. Tarpukariu cerkvė buvo išardyta, o 1940 m. visiškai nugriauta.

## Literatūra

* G. Sosna, A. Troc-Sosna: Zapomniane dziedzictwo. Nie istniejące już cerkwie w dorzeczu Biebrzy i Narwi. Białystok: Orthdruk, 2002. ISBN 83-85368-94-9.
Šašaičių I senosios kapinės

**Šašaičių I senosios kapinės**, vadinamos *Maro (Marų) kapeliais, Kapeliais* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24244, senas registro kodas - L577) – neveikiančios kapinės pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Šašaičių kaime (Žalgirio seniūnija), 2,5 km į šiaurės rytus nuo kelio Jokūbavas–Raguviškiai, Minijos dešiniajame krante.

## Kapinės
Įrengtos šlaite, dirbtinai suformuotoje, iš rytų į vakarus nežymiai žemėjančioje terasoje. Netaisyklingo stačiakampio suapvalintais kampais plano, pailgos šiaurės – pietų kryptimi, 31 m ilgio, 27 m pločio, apjuostos žemių pylimo. Į rytus nuo kapinių iškastas apie 4 m pločio ir 1,4 m gylio griovys, o pietų pusėje yra griova.

Kapinės neveikiančios, apaugusios medžiais, laidojimo žymių nėra. Jose guli sunykusio kryžiaus (aukštis – 3,21 m) ir koplytstulpio (aukštis – 4,6 m) stiebai. Koplytstulpyje įrėžta 1878 m. data.

Teritorijos plotas – 0,13 ha, perimetras – 153 m.

1,1 km į šiaurės vakarus yra Šašaičių II senosios kapinės. 

## Istorija
Veikė XVI–XVIII a., laidoti Šašaičių kaimo gyventojai. XIX–XX a. pr. jose buvo pakasami savižudžiai, neatpažinti skenduoliai, nekrikštyti mirę kūdikiai. 1917 m. palaidoti nuo vidurių šiltinės mirę kaimo gyventojai. Vadinamos *Kapeliais, Senkapiais, Maro kapeliais, Marų kapeliais*. Nuo seno jose buvo statomi monumentalūs kryžiai ir koplytstulpiai. Paskutinis koplytstulpis statytas 1878 m., kryžius – 1914 m. 

1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV551). 1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L577), 2005 m. – pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.       

### Tyrimai
1935 m. žvalgė Petras Bortkevičius, 1982 m. – Ignas Jablonskis ir Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1990, 1991 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė). 

1974 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginis žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų institutas, 1995 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas.

## Šaltiniai

* Kretingos rajono gamtos ir kultūros paminklų ir saugotinų objektų katalogas. - Vilnius: Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1976

## Nuorodos
*Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 1, ap. 1, b. 19. – L. 236 
* Kultūros vertybių registras
Ventspilio tarptautinis radioastronomijos centras

**Ventspilio tarptautinis radioastronomijos centras** (*VIRAC*, , ) – Radioastronomijos tyrimų įstaiga, esanti Irbenėje, 30 km šiauriau nuo Ventspilio (Latvija). Priklauso Europos radiointerferenciniam tinklui (EVN). Centre yra radioteleskopas.

Dalyvavo kuriant pirmąjį latvišką palydovą „Venta-1“.

## Istorija
1971 m. įsteigta kosminės žvalgybos stotis „Žvaigždė“ (, taip pat vad. „Žvaigždutė“, *Звёздочка*). Centras vadintas „Ventspilis-8“ (*Вентспилс-8*). 1994 metais pasitraukus sovietinei kariuomenei buvo pavaldus Latvijos mokslų akademijai. 2004 metais perduotas Ventspilio universitetiniam koledžui (Ventspilio aukštoji mokykla).

Direktorius Valdis Avotiņš.

## Nuorodos
* Ventspils High-Technology Park: Ventspilio tarptautinis radioastronomijos centras
Advogato

**Advogato** buvo socialinio tinklo svetainė, skirta atvirą kodą kuriantiems programuotojams bei aktyviausiems jo naudotojams. Advogato yra sena bendruomenė, kurios nariais yra arba praeityje buvo daugelis plačiai žinomų atviro kodo kūrėjų ar rėmėjų (*Richard M. Stallman*, *Eric Raymond*, *Alan Cox*, *Bruce Perens*, *Jamie Zawinski* ir kiti). Svetainė buvo įkurta 1999 m ir veikė iki maždaug 2016 m.

## Pasitikėjimo metrikų sistema
2008 m apie *Advogato* vis dar buvo rašoma jog tai beveik vienintelis pasaulyje realių naudotojų (ne anoniminių paskyrų) reputaciją priskiriantis socialinis tinklas, ar bent jau vienintelis toks iš tiesų didelis. Tais metais buvo rašoma jog tinklas turėjo 52981 reputacijos ryšius. Buvo 17489 „meistrai“, 21977 „pakeleiviai“, 8817 „naujokai“ ir 4698 „stebėtojai“.

Kiekvienas narys panorėjęs galėjo suteikti kitam nariui kokį nori rangą, tačiau jo sprendimo svoris priklauso nuo to, kokį rangą turi pats suteikėjas. Todėl jei, pavyzdžiui, du nauji naudotojai vienas kitam priskirs aukščiausią rangą niekas nuo to nepasikeis. Rango lygis „atitekėdavo“ nuo keleto pačių žinomiausių narių kuriais neabejotinai pasitikima ir pasiskirstydavo po visą bendruomenę pagal tai, kaip patys dalyviai vertina vieni kitus. Šie rangai po to buvo gerai matomi daugelyje svetainės vietų (ties blogais, pasisakymais ir pan.) 

## Straipsniai
Visi nariai galėjo rašyti blogus (dienoraščius) tačiau tik aukštesniųjų rangų turėtojai gali rašyti straipsnius. Nauji straipsniai pasirodydavo pirmajame svetainės puslapyje. Juos galima buvo aptarti su straipsniu susijusioje diskusijoje. 

Svetainė taip pat leido kurti „projektus“ kurie buvo tiesiog Wiki – redaguojami puslapiai. Kiekvienas narys pats nuspręsdavo, kokiam projektui ir kiek rimtai jis priklauso.

## Kitos taisyklės
Išskyrus visiškai kraštutinius atvejus, pasisakymai šioje svetainėje buvo kitų narių netrinami ir neredaguojami. Kam nors išsakius nelabai vykusius teiginius, kiti dalyviai paprastai kreipdavosi prašydami pataisyti ar paaiškinti. Savo paties pasisakymus buvo galima trinti bei redaguoti kiek norint.

## Šaltiniai
Nerešlas (upė)

**Nerešlas** () – upė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Monkų apskrityje. Dešinysis Narevo intakas. Upės ištakos yra Žygimanto Augusto ežere.

## Literatūra

* Palenkės vaivadijos upių aprašymas (lenk.) .
Kulešės Šv. Klaros parapija

**Kulešės Šv. Klaros parapija** () - parapija įkurta 1995 m. Parapija priklauso Balstogės arkivyskupijai, Monkų dekanatui. 1936 m. kaime pastatyta koplyčia, kuri per II psaulinį karą buvo sugriauta. 1975 m. buvo duotas leidimas kaime statyti bažnyčią. 1976 m. buvo pradėta statyti nauja bažnyčia, kuri baigta statyti 1977 metais. Apie 1 km nuo bažnyčios yra 1988 m. įkurtos 1.2 ha ploto parapijos kapinės.
## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.).
Rezeknės technologijų akademija

**Rėzeknės technologijų akademija** (), pirmiau **Rėzeknės aukštoji mokykla** (*Rēzeknes Augstskola*) – aukštoji mokykla, 1993 m. įkurta Latvijos universiteto bei Rygos technikos universiteto Rėzeknės filialo bazėje. Studijų programos – filologija, istorija, pedagogika ir vadyba, inžinerija ir teisė. 3 300 studentų, 172 darbuotojai.

## Fakultetai
* Pedagogikos
* Humanitarinių ir teisės mokslų (HTF)
* Inžinerijos
* Ekonomikos

HTF veikia Baltų filologijos centras.

## Nuorodos
* Rezeknės technologijų akademija
Ventspilio aukštoji mokykla

**Ventspilio aukštoji mokykla** () – 1997 m. Ventspilyje įkurta Latvijos valstybinė aukštoji mokykla. 3 fakultetai. 800 studentų, 88 darbuotojai. Rektorius Jānis Eglītis.

Adresas: *Inženieru iela 101a*.

## Fakultetai
* Ekonomikos ir vadybos (Dekanas  Ivars Brīvers)
* Informacinių technologijų (Dekanė Dr. Gaļina Hiļķeviča)
*Vertimo studijų (Dekanas  prof. Jānis Sīlis)

## Nuorodos
*  Ventspilio aukštoji mokykla
Džuči

**Džuči** (, 1188–1227 m.) – vyriausiasis Čingischano sūnus, karvedys, dalyvavęs Vidurinės Azijos užkariavime, pirmasis Aukso Ordos (tuomet Džuči uluso) valdytojas.

Džuči gimė Čingischano ir jo pirmosios žmonos Bortė šeimoje. Tiesa, Slaptojoje mongolų istorijoje keliamos abejonės, ar iš tiesų Džuči buvęs Čingischano sūnumi. 1207 m. Čingischanas išsiuntė Džuči nukariauti į vakarus nuo Baikalo gyvenusias tautas. Šios be kovos pasidavė mongolams. Netrukus Džuči pagalba į Mongolų imperiją pateko buriatai, oiratai, Jenisiejaus kirgizai ir kt. Sibiro tautos. Už tokius nuopelnus Čingischanas paskyrė Džuči valdyti jo užkariautas žemes. Šios žemės sudarė Džuči ulusą – Aukso Ordos ištakas.

1213 m. Džuči su tėvu ir broliais dalyvavo žygyje prieš Dzin dinastiją Kinijoje. Šiame žygyje mongolai plėšė turtingus kinų miestus, išžudė daug taikių gyventojų. 1217 m. Džuči dalyvavo malšinant kirgizų sukilimą. Nuo 1219 m. kartu su Čingischanu ir broliais dalyvavo Vidutinės Azijos ir Irano užkariavime. Paskutiniais savo gyvenimo metais Džuči konfilktavo su tėvu. Tiksli mirties data nežinoma, spėjama kad tarp 1225 ir 1227 m.

Džuči palaidotas mauzoliejuje dab. Kazachstane, Karagandos srityje. 1946 m. archeologai atkasė jo palaikus.

Pasak Rašido ad Dino, Džuči turėjo 14 sūnų. Iš jų 3 vėliau tapo Džuči uluso valdytojais: Orda Chanas, Batijus ir Berkė. Sūnūs Šeibanas ir Tuka Timūras buvo karvedžiais.
Pranciškus Juozapas I

**Pranciškus Juozapas I** (1830 m. rugpjūčio 18 d. Šionbrune prie Vienos – 1916 m. lapkričio 20 d. Šionbrune prie Vienos) – Austrijos imperatorius.

## Valdymas
Austrijos imperatoriaus Ferdinando I įpėdinis; šis atsistatydino 1848 m., per Austrijos revoliuciją. Revoliuciją numalšinti pavedė kunigaikščiui Švarcenbergui, kuris sukilimą slopino padedamas Rusijos kariuomenės. 1851 m. atšaukė Kovo konstituciją ir ėmė valdyti pagal atnaujintą absoliutinio centralizmo sistemą. Užsienio politika taip pat nebuvo sėkminga. Krymo karu (1853–1856 m.) pablogino santykius su Rusijos imperija. Dėl didėjančio nacionalistų spaudimo prarado Lombardiją (1856 m. mūšis prie Zolferino), o 1866 m. – Veneciją. Pralaimėjęs Prūsijai (1866 m. prie Kionigreco), buvo pašalintas iš Vokietijos sąjungos. 1867 m. susvyravus centralizuotam valdymui, buvo priverstas taikytis su Vengrija ir sukurti dvigubą Austrijos – Vengrijos monarchiją. Vėliau glaudžiau bendravo su Vokietija (Trijų imperijų sąjunga) ir vykdė aktyvią prieš Rusijos bei Serbijos interesus nukreiptą Balkanų politiką (1908 m. įvykdyta Bosnijos ir Hercegovinos aneksija). Tai kėlė įtampą ir galiausiai išprovokavo Pirmąjį pasaulinį karą.

## Šaltiniai

## Nuorodos

## Galerija
Kašlykas

**Kašlykas** () arba **Iskeras** (*İskär*), **Sibiras** (*Sibir*) – viduramžių miestas vakarų Sibire, Sibiro chanato sostinė. Jis buvo Irtyšiaus dešiniajame krante, prie Sibirkos upės žiočių, 17 km aukščiau šiandieninio Tobolsko.

Miestas susikūrė dar ikimongoliniais laikais. Čia gyveno įvairios tautos ir gentys nuo pat bronzos amžiaus pradžios. XIII a. Iskeras jau buvo svarbia gyvenviete. Nuo 1224 m. tapo Džuči valdomo uluso dalimi. Manoma, kad XIII a. čia buvusi uluso valdovo Šibano būstinė. 1367 m. miestas pažymėtas italų brolių Piciganių žemėlapyje kaip „Sibiras“.

1468 m. miestas tapo Sibiro chanato dalimi, o 1495 m. Mahmetas Taibuga, nugalėjęs Šibanidus, perkėlė sostinę iš Čingi Turos į Kašlyką. 1563 m. Šibanidai valdžią atgavo, bet sostinė liko ten pat. 1582 m. miestą užpuolė Jermako armija, bet chanato valdovai iš Kašlyko pabėgo. Vėliau nugalėjus Jermaką, Kašlyke su Kazachų chanato parama bandė įsitvirtinti Taibuginai. Po 1588 m. mūšių Tobolske miestas buvo apleistas ir nuplautas Irtyšiaus upės. XX a. pr. Kašlyko vietoje dar buvo plytų ir akmenų liekanų.
Nerčinskas

**Nerčinskas** – Rusijos miestas Užbaikalės krašte, Nerčinsko rajono administracinis centras, išsidėstęs kairiajame Nerčios krante, 7 km atstumu nuo santakos su Šilka, 305 km atstumu į rytus nuo Čitos. Miestas turi 14 tūkst. gyventojų (2010 m.).

## Istorija

Nerčinskas užėmė patogią strateginę vietą pasiekti Kiniją ir Amūrą, jis buvo tapęs svarbiu prekybiniu Užbaikalės centru. 1670 m. čia pasirodė pirmasis kinų karavanas. Nerčinskas  buvo pirmas iš Užbaikalės miestų, gavęs teisę turėti savo herbą valdant Petrui I.
 
Gyvenvietės istorija prasideda nuo 1653 m., kai čia kazokai, vadovaujami sotniko, Sibiro keliautojo, Piotro Beketovo, pastatė medinę tvirtovę – Neliudskio ostrogą, vėliau sudegusį ir atstatytą 1657 m. kaip Nerčinsko ostrogą. Po kazokų mūšių, ginant ostrogus nuo kinų antpuolių, 1689 m. buvo sudaryta Nerčinsko sutartis tarp Rusijos ir Kinijos – pirmoji rusų politinė sutartis su Čingų dinastija.

XIX–XX a. Nerčinskas pagarsėjo kaip politinės katorgos ir tremties vieta. Čia buvo ištremti revoliucionieriai, dekabristai, kiti carinės valdžios priešai, kurie buvo verčiami dirbti sidabro, švino kasyklose. Tarp jų buvo ir keli tūkstančiai ATR 1831 ir 1863 m. sukilimų dalyvių .

Nuo XVIII a. vidurio po gydymo į Nerčinską būdavo ištremiami sergantieji sifiliu . Rusijos pilietinio karo metais miestą buvo užėmę japonų interventai.

## Pramonė

Nerčinske gyvavusios mašinų gamybos ir kelios maisto pramonės įmonės po TSRS žlugimo sunyko, iki 1990 m. veikė aerouostas. Vėliau įsikūrė kelios su žemės ūkiu susijusios įmonės. Orientuojamasi į kultūros ir istorijos objektų atstatymą, turizmą.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Nerčinsko rajonas
* Apie miestą Užbaikalės enciklopedijoje
* Neoficiali Nerčinsko svetainė
* Nerčinsko kazokų pulkas
* Nerčinsko istorija
Ričardas III

**Ričardas III** (1452 m. spalio 2 d. Foderingėjuje – 1485 m. rugpjūčio 22 d. prie Bosforto Lesteršyre) – Anglijos karalius.

## Biografija
Paskutinis karalius iš Jorkų giminės. Karūnuojant vyresnįjį brolį Eduardą IV, gavo Glosterio hercogo titulą. Mirus karaliui, pareiškė pretenzijas į sostą. 1483 m. įsakė nužudyti savo sūnėną – realiausią pretendentą į sostą, o visus kitus, kurie prieštaravo, – pašalinti. Taip įgijo karališkąją valdžią.

## Valdymas
1483 m. balandžio 9 d. mirė Edvardas IV, kai jo sūnui Edvardui V buvo dvylika metų. Ričardas tapo karalystės lordu protektoriu ir apribojo karalienės įtaką. Wiljamo Hastingso skatinamas jis iš Jorkšyro persikėlė į Londoną. Per dvejus metus trukusį viešpatavimą neįstengė Anglijoje atkurti taikos: nuo 1455 m. vyko „Raudonosios ir Baltosios rožių“ karas tarp Lankasterių (raudona rožė skyde) bei Jorkų (balta rožė skyde). Žuvo 1485 m. mūšyje prie Bosforto. Anglijos karūna atiteko iš Tiudorų kilusiam Henrikui VII. Kupinas teroro Ričardo viešpatavimas paskatino V. Šekspyrą parašyti to paties pavadinimo dramą..

## Šaltiniai

## Nuorodos


AnaNeville.jpg|Ričardo III žmona Ana Nevil
Sarkofag Ryszarda III.jpg|Ričardo III sarkofagas
Kučiumas

**Kučiumas** (, m. ~1605 m.) – paskutinis Sibiro chanato chanas (1563–1598 m.). Aktyviai priešinosi rusų invazijai į Sibirą, skleidė islamą tarp totorių.

Kučiumas priklausė Šibanidų dinastijai, jo tėvas buvo Mortaza. 1554 m. Kučiumas paskelbė karą chanatą valdžiusiems broliams Jadegarui ir Bekbulatui, kurie buvo tapę Rusijos vasalais. 1563 m. Kučiumas nugalėjo Jedegarą ir tapo chanu. 1573 m. jis surengė reidą į Permę, taip pat puldinėjo kitus rusų ostrogus ir miestus. Netrukus rusai pasiuntė kazokų armiją į Sibiro chanatą.

1582 m. Jermako vadovaujami kazokai Čiuvašų kyšulio mūšyje įveikė Kučiumą ir užėmė sostinę Kašlyką. Kučiumas pasitraukė į stepes, kur pergrupavo savo pajėgas ir 1584 m. netikėtai užpuolė Jermaką. Kazokai buvo privesti atsitraukti, o Kučiumas grįžo į Kašlyką. Chanas nesėkmingai bandė sujungti kariaujančius klanus, vėliau pats bandė įkurti savo chanatą. 1590 m. Kučiumas atakavo totorius, mokančius duoklę rusams. 1591 m. rusai pagrobė sūnų Abdul Chairą. Vėliau su jo pagalba rusai bandė sudaryti taiką su Kučiumu, tačiau šis atsisakė tapti rusų vasalu. 1598 m. Irmenio mūšyje rusai užpuolė Kučiumo stovyklą, pagrobė 5 jo sūnus, nužudė brolį ir 2 anūkus. Pats Kučiumas pabėgo, bet vėliau mirė (mirties data ir vieta nežinoma).
Hugo Celmiņš

**Hugo Celmiņš** (1877 m. spalio 30 d. Lubanoje, Latvija – 1941 m. liepos 30 d. Maskva, Rusija) – latvių politikas, diplomatas, dukart buvęs premjeru (*[[Latvijas Zemnieku Savienība]]*).

## Biografija
1899–1903 m. Rygos politechnikos institute baigė ekonomikos studijas, nuo 1900 metų priklausė studentų korporacijai „Talavija“. 1903–1904 metais Berno universitete (Šveicarija) baigė matematikos studijas. Studijavo bei tyrinėjo Danijoje, Švedijoje, Vokietijoje. I pasaulinio karo metu tarnavo savanoriu.

Nuo 1918 metų Konstitucinio Susirinkimo (Satversmes sapulce), o vėliau ir Saeima narys. 1920–1921 m. premjeras Kārlis Ulmanis pakvietė dirbti žemės ūkio ministru. Nuo 1923 m. ministras pirmininkas.

Apdovanotas Lačplėšio karo ordinu, LDK Gedimino ordinu, Estijos, Suomijos, Lenkijos ir Prancūzijos valstybiniais apdovanojimais.

## Nuorodos
* Biografija
Monkų dekanatas

**Monkų dekanatas** () – tai vienas iš 13 katalikų Balstogės arkivyskupijos dekanatų. Dekanas – Tadeusz Horosz.

## Parapijos

Dekanate yra 8 parapijos:

* Daunarų Šv. Angelų Motinos parapija – Daunarų Placas;
* Gelčino Šv. Marijos parapija – Gelčinas;
* Goniondzo Šv. Agneškos parapija – Goniondzas;
* Kulešės Šv. Klaros parapija – Kulešė;
* Laskoveco Jėzaus širdies parapija – Laskovecas;
* Monkų Šv. Čenstakavos ir Šv. Kazimiero parapija – Monkos;
* Monkų Šv. Brolio Alberto Chmelovskio parapija – Monkos;
* Tžcianų Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija – Tžcianai.

## Nuorodos

* Aprašymas apie dekanatą (lenk.).
Jasnojės kaimo gyvenvietė

**Jasnojės kaimo gyvenvietė** () – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Slavsko rajone. Centras – Jasnojė. 2011 m. 4 864 gyventojai.

## Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Apima buvusias Jasnojės ir Prochladnojės apylinkes. Ribojasi šiaurėje su Lietuvos Respublikos Šilutės rajono savivaldybės Rusnės seniūnija, rytuose su Usėnų ir Stoniškių seniūnija, pietuose su Slavsko rajono Timiriazevo kaimo gyvenviete ir Polesko rajono Golovkino kaimo gyvenviete, vakaruose – Kuršių marios. Kitame Nemuno krante – Nemuno deltos regioninis parkas.

Gyvenvietės taryba renkama 5 metams, ją sudaro 10 deputatų, kurie iš savo tarpo renka tarybos pirmininką.

Kaliningrado srities įstatymu Nr. 261 Jasnojės kaimo gyvenvietę sudaro:    
* Jasnojė, gyvenvietė,
* Chrustalnojė, gyvenvietė,
* Diunojė, gyvenvietė,
* Gorodkovas, gyvenvietė,
* Jasnopolianka, gyvenvietė,
* Levoberežnojė, gyvenvietė,
* Malyjė Berežkai, gyvenvietė,
* Moskovskojė, gyvenvietė,
* Mostovojė, gyvenvietė,
* Mysovka, gyvenvietė,
* Plodovojė, gyvenvietė,
* Pričalai, gyvenvietė,
* Privalovka, gyvenvietė,
* Prochladnojė, gyvenvietė,
* Razdolnojė, gyvenvietė,
* Razlivas, gyvenvietė,
* Višniovka, gyvenvietė.

Kaimo gyvenvietėje veikia du pašto skyriai, Jasnojės ir Prochladnojės vidurinės mokyklos, 4 vaikų darželiai, Jasnojės muzikos mokykla, Jasnojės poliklinika ir ligoninė, 6 akušeriniai punktai, du kultūros namai, 6 klubai, 7 bibliotekos, paauglių klubas „Antropos“. Yra 23 prekybos įmonės, 4 pirtys. Automobilinių kelių ilgis 113 km, visi su kieta danga. Didžiausios įmonės – kolūkis „Rybak Baltiki“, UAB „Diunojė“ ir žemės ūkio artelė „Berežki“.

Istorinis architektūros paminklas – Kaukėnų bažnyčia, pastatyta 1704–1708 m. Yra 5 kultūros paveldo objektai, visi Jasnojėje, tarp jų Kaukėnų bažnytinė mokykla. Vietinės reikšmės kultūros paveldas – broliškos tarybinių karių kapinės Jasnojėje ir Razdolnojėje.

## Šaltiniai