open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Oilerio maršrutas

**Oilerio maršrutas** – maršrutas grafe, kuriuo galima pereiti visas jo briaunas po vieną kartą. Jei tokiu maršrutu grįžtama į pradinę viršūnę, jis vadinamas **Oilerio ciklu**, jei ne – **Oilerio keliu** arba **Oilerio grandine**. Pavadinimai kilę nuo pavardės Leonardo Oilerio, nagrinėjusio istoriškai pirmąjį tokio tipo uždavinį – Septynių Karaliaučiaus tiltų uždavinį.

## Egzistavimo sąlygos
Straipsnyje „Solutio problematis ad geometriam situs pertinentis“ Oileris įrodė, kad Oilerio maršrutas neorientuotame grafe egzistuoja tada ir tik tada, kai pastarasis yra jungusis ir turi ne daugiau nei dvi nelyginio laipsnio viršūnes. Be to, jei tokių viršūnių nėra, egzistuoja Oilerio ciklas, o jei yra dvi – Oilerio kelias.

## Oilerio maršrutų radimas
Esama įvairių Oilerio maršrutų radimo algoritmų. Vienas iš pirmųjų yra Fleury algoritmas, pasiūlytas 1883 m. Jis remiasi tuo, kad (kol įmanoma) einama briauna, kurią pašalinus grafas išlieka jungusis.

Kitas algoritmas naudoja steką. Jo užrašas pseudokodu, kuris remiasi Pascal programavimo kalba:


```pascal
{ Iš pradžių kažkokia forma duotas grafas (kintamasis „Grafas“) ir }
{ reikia rasti Oilerio maršrutą (kintamasis „OilerioMarsrutas“). }
{ Laikoma, kad jau žinoma, kad grafas turi Oilerio maršrutą. }
begin
  InicializuotiSteka(Stekas);           { Iš pradžių abu stekai tušti. }
  InicializuotiSteka(OilerioMarsrutas);

  EinVirsune := ParinktiPradineVirsune(Grafas);
  DetiISteka(Stekas, EinVirsune);

  while (StekasNeTuscias(Stekas)) do
  begin
    EinVirsune := StekoVirsune(Stekas);
    if (YraGretimuVirsuniu(Grafas, EinVirsune))
    then begin
           Virsune := KuriNorsGretimaVirsune(Grafas, EinVirsune);
           DetiISteka(Virsune);
           SalintiBriaunaIsGrafo(Grafas, EinVirsune, Virsune);
         end
    else begin
           EinVirsune := ImtiIsSteko(Stekas);
           DetiISteka(OilerioMarsrutas, EinVirsune);
         end;
  end;
end;
```


Algoritmo laikinis sudėtingumas – *O(m)*, kai *m* – grafo briaunų skaičius.

## Taikymai
Oilerio maršrutai naudojami bioinformatikoje DNR sekai atkurti iš jos fragmentų.

## Išnašos

## Papildomam skaitymui
* L. Euler „Solutio problematis ad geometriam situs pertinentis“ // „Commentarii academiae scientiarum Petropolitanae“, t. 8, 1741, p. 128–140 http://www.math.dartmouth.edu/~euler/pages/E053.html
Jemeno demografija

Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **[[Jemenas|Jemeno]] demografiją**.

**Gyventojų skaičius:** 23 822 783 (2009 m. apskaičiavimai) 

**Struktūra pagal amžių:**
**0-14 m.:* 46,2 %
**15-64 m.:* 51,3 %
**65 m. ir vyresni:* 2,5 % (2009 m. apsk.)
 
**Gyventojų amžiaus [[mediana]]:**
**bendras:* 16,8 m.
**vyrų:* 16,7 m.
**moterų:* 16,8 m. (2009 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 3,453 % (2009 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 42,14 gimimų/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 7,61 mirčių/1000 gyv. per metus (2009 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 31 % (2008 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:** + 4,9 % (2005 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas**:
**Gimimo metu:* 1,05 vyro vienai moteriai
**Jaunesniems nei 15 metų:* 1,04 vyro vienai moteriai
**15-64 metų:* 1,03 vyro vienai moteriai
**65 metų ir vyresniems:* 0,92 vyro vienai moteriai
**Visai populiacijai:* 1,03 vyro vienai moteriai (2009 apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 54,7 mirusiųjų/1000 gimimų (2009 apsk.)

**[[Vidutinė gyvenimo trukmė]]:**
**bendra:* 63,27 m.
**vyrų:* 61,3 m.
**moterų:* 65,33 m. (2009 apsk.) 

**15 m. ir vyresnių gyventojų [[raštingumas]]:**
**bendras:* 50,2 %
**vyrų:* 70,5 %
**moterų:* 30, % (2003 m. apsk.)

## Šaltiniai
*CŽV pasaulio faktų knyga: Jemenas (angliškai)
Danijos Aukso Krantas

**Danijos Aukso Krantas** (), *Danijos Gvinėja* – dalis Aukso Kranto (apytiksliai atitinka dabartinę Ganą), kuris buvo Gvinėjos įlankos pakrantėje ir buvo kolonizuotas danų. Pradžioje šią koloniją valdė Danijos Vakarų Indijos kompanija, o vėliau ji tapo karūnos kolonija.

## Istorija
Nuo 1658 m. rytiniame Aukso Krante buvo įkurtos kelios danų gyvenvietės:
* *Fort Christiansborg* (Akra/Osu: 1658–1659 balandis,1661–1680 gruodis, 1683 vasaris – 1693, 1694–1850)
* *Carlsborg* (1658 m. vasaris – 1659 m. balandžio 16 d., 1663 m. balandžio 22 d. – 1664 gegužės 3 d.)
* *Cong* (*Cong Height*: 1659 m. – 1661 m. balandžio 24 d.)
* *Fort Frederiksborg* (*Amanful* ar *Amanfro*: 1659 m. – 1685 m. balandžio 6 d.)
* *Fort Fredensborg* (*Ningo*: 1734 m. – 1850 m. kovas)
* *Fort Augustaborg* (*Tshe*: 1787 m. – 1850 m. kovas)
* *Fort Prinsensten* (*Keta*: 1780 m. – 1850 m. kovo 12 d.)
* *Fort Kongensten* (Ada: 1784 m. – 1850 m. kovas)

1663 m. balandžio 20 d. danai užgrobė *Fort Christiansborg* ir *Carlsborg* (*Cape Castle*), tuo baigdami Švedijos Aukso Kranto gyvenviečių aneksiją.
1674–1755 m. kolonistų gyvenvietes valdė *Danijos Vest Indijos ir Gvinėjos* kompanija.
1680 m. gruodį – 1682 m. rugpjūčio 29 d. portugalai okupavo *Fort Christiansborg*.

1750 m. kolonija gavo Danijos karūnos kolonijos statusą. 1782–1785 m. ją buvo okupavusi D. Britanija. 1850 m. kovo 30 d. visos Danijos Aukso Kranto gyvenvietės buvo parduotos Britanijai ir tapo Britų Aukso Kranto dalimi.

Kolonijos vyriausio administratorius nuo 1658 m. buvo vadinamas *Opperhoved* (kartasi verčiama kaip 'stoties viršininkas'). 1766 m. jį ėmė vadinti *gubernatoriumi*.

## Taip pat žiūrėkite
* Švedijos Aukso krantas

## Nuorodos
*Article about the Danish Gold Coast during the Napoleonic Wars
Prancūzijos maršalas

**Prancūzijos maršalas** () – karinis garbės vardas Prancūzijoje, suteikiamas generolams už ypatingus pasiekimus.

Prancūzijos karalystėje, Senosios santvarkos () ir Burbonų Restauracijos () metu, Prancūzijos maršalas buvo vienas iš didžiųjų Prancūzijos karūnos pareigūnų. Napoleono sukurtoje Pirmojoje Prancūzijos imperijoje buvo teikiamas **Imperijos maršalo** titulas, priskirtas didiesiems Prancūzijos imperijos didžiūnams ().

Analogiškas garbės vardas laivyne yra Prancūzijos admirolas.

## Atskyrio ženklai
Prancūzijos maršalo antpetyje yra septynios žvaigždės.

Kitas atskyrio ženklas yra mėlyno ritinio formos maršalo lazda su žvaigždėmis (Prancūzijos karalystėje vietoj žvaigždžių buvo heraldinės Burbonų lelijos () Napoleono imperijoje – ereliai). Ant lazdos lotyniškas įrašas *Terror belli, decus pacis* – „Siaubas kare, papuošalas taikoje“.
 
Šeši Prancūzijos maršalai (Šarlis de Gonto, Fransua de Bonas, Anri de Tiurenas, Klodas Hektoras Lui de Vilaras, Morisas de Saksas, Žanas de Djė) buvo gavę dar aukštesnį Prancūzijos generolo maršalo karinį garbės vardą.


Vaizdas:Musee-de-lArmee-IMG 1072.jpg|Šiuolaikinė lazda, priklausiusi Prancūzijos maršalui per II pasaulinį karą
Vaizdas:Musee-de-lArmee-IMG 1071.jpg|*Terror belli...*
Vaizdas:Musee-de-lArmee-IMG 1070.jpg|*... decus pacis*
Vaizdas:Józef ks Poniatowski CoA.svg|Kunigaikščio Juzefo Poniatovskio Pirmosios Prancūzijoos imperijos laikų herbas. Skydininkai – dvi sukryžiuotos Imperijos maršalo lazdos.
Prancūzijos generolas maršalas

**Prancūzijos generolas maršalas** ( 'Karaliaus karinių stovyklų ir armijų generolas maršalas') – aukščiausias karinis garbės vardas Prancūzijos, pagal garbę analogiškas generalisimui. Šis vardas rodė, kad jo turėtojas gali vadovauti visoms Prancūzijos armijoms. Tuo metu maršalas paprastai vadovaudavo tik vienai armijai.

Šis laipsnis galėjo būti suteiktas tik Prancūzijos maršalo vardą jau turinčiam asmeniui. Jį suteikdavo tada, kai konetablio titulas būdavo užimtas arba po 1626 m., kai konetablio titulas buvo nebenaudojamas.

## Prancūzijos generolai maršalai
Penki maršalai šį vardą gavo Senosios santvarkos () Prancūzijoje:
* hercogas *Charles de Gontaut de Biron*, 1562–1602:
** Prancūzijos admirolas – 1592 m.
** admirolas ir maršalas – 1594 m. sausio 26 d.
** Prancūzijos generolas maršalas – vardo suteikimo data nežinoma
** nubaustas mirties bausme – 1602 m.
* hercogas *François de Bonne de Lesdiguières*, 1543–1626:
** Prancūzijos maršalas – 1609 m. rugsėjo 27 d.
** Prancūzijos generolas maršalas – 1621 m. kovo 30 d.
** konetablis – 1622 m. liepos 6 d.
* vikontas *Henri de la Tour d’Auvergne de Turenne*, 1611–1675:
** Prancūzijos maršalas – 1643 m. lapokričio 16 d.
** Prancūzijos generolas maršalas – 1660 m. balandžio 4 d.
* hercogas *Claude-Louis-Hector de Villars*, 1653–1734:
** Prancūzijos maršalas – 1702 m. spalio 20 d.
** Prancūzijos generolas maršalas – 1733 m. spalio 18 d.
* grafas *Maurice de Saxe*, 1696–1750:
** Prancūzijos maršalas – 1744 m. kovo 26 d.
** Prancūzijos generolas maršalas – 1747 m. sausio 12 d.

Vienas – valdant konstituciniam Prancūzijos karaliui Liudvikui-Filipui I:
* *Nicolas Jean de Dieu Soult*, 1769–1851:
** Imperijos maršalas – 1804 m. gegužės 19 d.
** Prancūzijos generolas maršalas – 1847 m. rugsėjo 15 d.


Image:Charles-gontaut-biron.jpg|hercogas *Charles de Gontaut de Biron*, 1562–1602
Vaizdas:Francois-de-bonne-duc-de-le.jpg|hercogas *François de Bonne de Lesdiguières*, 1543–1626
Image:Henri-turenne 2.jpg|vikontas *Henri de la Tour d'Auvergne de Turenne*, 1611–1675
Vaizdas:Rigaud - Claude Louis Hector de Villars - Château de Vaux-le-Vicomte.jpg|markizas, vėliau - hercogas *Claude-Louis-Hector de Villars*, 1653–1734
vaizdas:Maurice de Saxe (1696-1750).jpg|grafas *Maurice de Saxe*, 1696–1750
Vaizdas:Nicolas Jean de Dieu Soult.jpg|*Nicolas Jean de Dieu Soult*, 1769–1851
Bulava

Žodis **bulava** gali reikšti:

* buožė – smogiamasis ginklas, paprastai metaline galva.
* ceremonininė bulava – ukrainiečių, lenkų, rusų ceremoninė buožė, rodžiusi oficialią padėtį. Bulavos buvo atamanų, vaivadų, etmonų atributas, dabar jos yra Ukrainos prezidento ir Lenkijos maršalo simbolis.
* Bulava – Rusijos povandeninio starto balistinė raketa
* Bulava () – kaimas Opolės vaivadijoje (Lenkija)


File:Mace-weapon.JPG|Buožės
File:Jan Zamoyski.jpg|Etmonas *Jan Zamoyski* su bulava
vaizdas:Buława Rydza-Śmigłego.JPG|Lenkijos maršalo *E. Rydz-Śmigły* bulava
|Raketos *Bulava*
Nuolatinis arbitražo teismas

**Nuolatinis arbitražo teismas**  – tarptautinė organizacija, įkurta 1899 m. Hagoje, Nyderlanduose. Sukurta per pirmąją Hagos taikos konferenciją specifiniams tarptautiniams ginčams spręsti. 1907 m. per antrąją Hagos taikos konferenciją teismo konvencija patikslinta ir patobulinta. Daugelis teismų vyksta konfidencialiai.

2009 m. 109 šalys jau buvo nuolatinio arbitražinio teismo narės.

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Maršalo lazda

**Maršalo lazda** - feldmaršalų ir maršalų atskyrio ženklas, valdžios simbolis. Maršalo lazda yra ritinio formos 30-40 cm ilgio strypas, paprastai gausiai papuoštas metalu, inkrustacijomis, kartais - brangakmeniais. 

Neretai kiekviena maršalo lazda turi individualų dizainą ar bent jau užrašytą savininko vardą. Maršalo lazdas iškilmingai įteikia monarchas ar valstybės vadovas. Oficialioje aplinkoje (pvz., oficialiame portrete ar statuloje) maršalas lazdą laiko dešinėje rankoje. 

Maršalo lazdos yra ar buvo praktiškai visose šalyse, kuriose tik yra maršalo ar feldmaršalo laipsniai. Hitlerinėje Vokietijoje egzistavo ir *admirolo lazda*, kurias buvo gavę grosadmirolai Erikas Rėderis () ir Karlas Denicas (). Admirolo lazdos viduje įmontuotas žiūronas. 

Lenkijos maršalai gaudavo ne maršalo lazdą, o maršalo buožę. 

TSRS maršalai lazdų neturėjo. Nuo 1940 m. buvo įvestas specialus atskyrio ženklas maršalo žvaigždė. 


vaizdas:Cane of great marshal of the Polish Crown XVII century.JPG|XVII a. Lenkijos maršalo lazda
vaizdas:Napoleonic Marshal baton.svg|Napoleono Prancūzijos Imperijos maršalo lazda
File:Preussischer Marschallsstab 1895.jpg|Prūsijos maršalo lazda (1895 m.)
vaizdas:Bundesarchiv Bild 146-1980-128-63, Erich Raeder.jpg|Grosadmirolas Erichas Rederis su admirolo lazda
File:Goering reichsmarschall baton.jpg|Reichsmaršalo H. Geringo lazda


Napoleonui I priskiriamas aforizmas: „Kiekvienas kareivis kuprinėje nešiojasi maršalo lazdą“ (t. y.., kiekvienas kareivis gali tapti maršalu').
Aura

**Aura** gali reikšti:

* aura – epileptinio priepuolio simptomas
* aura – mistikoje dvasinio žmogaus kūno variantas
* Aura – upė Suomijoje
* Aura – lengvo vėjelio deivė Senovės Graikijoje
* Aura – JAV dirbtinis žemės palydovas
* AURA – Kauno šokio teatras
* AURA – Šokio festivalis Kaune
* „Saturn Aura“ – JAV automobilių gamintojo „Saturn“ vidutinės klasės automobilis
* Ataka-Aura Minsk – Minsko futbolo klubas
* Aura – vasarinių miežių veislė
Hanišo salų konfliktas

**Hanišo salų konfliktas** – karinis konfliktas tarp Eritrėjos ir Jemeno Raudonojoje jūroje. Konfliktas vyko 3 dienas ir baigėsi Eritrėjos karine pergale, bet 1998 m. Nuolatinis arbitražo teismas teises į salas atidavė Jemenui.

## Istorija
Eritrėjos vyriausybė  davė ultimatumą Jemenui išvesti karius iš Hanišo salų. Po mėnesio trukusio ultimatumo Eritrėjos gynybinės pajėgos pradėjo išsilaipino saloje. Karo metu Eiritrėja naudojo daug įvairaus tipo karinių laivų. Kova truko 3 dienas ir baigėsi Eritrėjos karine pergale. Pasak tarptautinės ataskaitos kare žuvo nuo 3 iki 12 Eritrėjos karių, bei 15 Jemeno. 185-196 Jemeno karių ir 17 civilių buvo paimti į karinę nelaisvę, bet po kelių savaičių paleisti. Konflikto metu nukentėjo Rusijos prekybinis laivas, kuomet Eritrėjos pajėgos palaikė jį Jemeno laivu. 1996 m. pradėta byla permanentiniame arbitražiniame teisme dėl teisių į salyną. Po dvejų metų teismo nuosprendžiu salos atiteko Jemenui.

## Šaltiniai
Epipaleolitas

**Epipaleolitas** ( 'ant, virš' + paleolitas) – holoceno pereinamasis laikotarpis iš paleolito į neolitą; paleolito baigiamasis laikotarpis. Šis terminas vartojamas kalbant apie pasaulio regionus, kurie mažai arba visiškai nebuvo paveikti ledynmečio; ledynmečio įtakotuose regionuose išskiriamas mezolito laikotarpis. Epipaleolitas prasidėjo prieš maždaug 20 000 metų ir baigėsi po maždaug 10 000 metų su tam tikrais regioniniais skirtumais. Sąvoka daugiausia taikoma Artimiesiems Rytams, Anatolijai ir Kiprui, taip pat Šiaurės Afrikai bei regionams, kuriuose labai anksti prasidėjo neolito revoliucija ir poledynmečio klimato pasikeitimas turėjo nedidelės įtakos.

Epipleolito medžiotojai ir rinkėjai naudojo titnago ir obsidiano įrankius ir ginklus, kurie vadinami mikrolitais. Gyvenimo būdas daugiausia klajokliškas, nors šiuo laikotarpiu atsirado ir pirmosios nuolatinės gyvenvietės.

## Europos epipaleolitas
Ši sąvoka Rytų Europoje taip pat naudojama apibūdinti pereinamosioms iš paleolitą į mezolitą kultūroms. Šiuo atveju periodizacija skiriasi -  epipaleolito terminas vartojamas aprašant 10 000 – 7000 m. pr. m. e. (kalibruotos datos 12 000–8500 m. pr. m. e.) laikotarpį arba archeologinių kultūrų, kurioms būdingi vėlyvojo paleolito bruožai ir kurios gyvavo pereinamuoju laikotarpiu iš paleolito į mezolitą grupę. Tai preborealinio klimato laikotarpis, datuojamas 8-7 tūkstantmečiu pr. m. e. 

Europoje epipaleolito kultūros turėjo daugumą paleolito bruožų; Vidurio Europoje kartais epipaleolitui buvo priskiriama Azilio kultūra, kurios dirbiniai nuo paleolitinių skyrėsi tobulesne apdirbimo technologija ir buvo šiek tiek puošti, tačiau dar nebuvo naudojami mikrolitai, būdingi mezolitinėms kultūroms. Šiaurės Afrikoje ir Artimuosiuose Rytuose epipaleolitas reiškia paleolito baigiamąjį laikotarpį arba skiriamas kaip savarankiškas laikotarpis, kurio paminkluose gausu mikrolitinių dirbinių, Europoje tai atitinka mezolitą. Egipte ir Žemutinėje Nubijoje epipaleolitas apima laikotarpį tarp vėlyvojo paleolito ir neolito (10 000–5500 m. pr. m. e.); šiam laikotarpiui priskiriama Fajumo kultūra.

## Lietuvoje
Lietuvoje XX a. antroje pusėje buvo skiriamos epipaleolitinės kultūros, kurios pasižymėjo įvairių paleolito kultūrų samplaika (išskyrė Rimutė Rimantienė). Manoma, kultūros, vadinamos epipaleolitinėmis, per kelis šimtus metų tapo mezolitinėmis.

## Šaltiniai
Mados infekcija

**„Mados infekcija“** – didžiausias Lietuvos mados festivalis, vykstantis pavasarį Vilniaus Šiuolaikinio meno centre (ŠMC).

## Istorija

„Mados infekcija“ pirmą kartą surengta 1999 m. dizainerių grupės 7+ (Sandra Straukaitė, Seržas Gandžumianas, Aleksandras Pogrebnojus, Vida Simanavičiutė, Juozas Statkevičius, Daiva Urbonavičiutė) iniciatyva. Festivalyje savo kolekcijas demonstruoja žinomi šalies dizaineriai ir pasaulyje pripažinti mados kūrėjai, tokie kaip britai Andrew Logan, Alistair Carr ir Jean-Pierre Braganza, rusai Andrey Bartenev, Denisas Simačiovas ir Aliona Achmadulina, švedės Jojo & Malou, prancūzai Richard Rene ir Stephanie Coudert.

Didžiausiame Lietuvos mados renginyje galima išvysti ne tik žinomų dizainerių darbus. Nuo 2008-ųjų kasmet prieš „Mados infekciją“ rengiamas konkursas jauniesiems talentams, kurie, laimėję atranką, gauna teisę savo kolekciją pristatyti festivalio žiūrovams.

## Festivalio reikšmė

Per savo gyvavimo metus festivalis išpopuliarino dizainerius Agnę Kuzmickaitę, Giedrių Paulauską, Vitalį Čepkauską, Dovilę Gudačiauskaitę, Laurą Dailidėnienę, Kristiną Kruopienytę, Giedrių Šarkauską ir Sonatą Bylaitę.

## Apie festivalį spaudoje

## Šaltiniai

* Oficiali „Mados infekcijos“ svetainė 
* infekcija“ Facebook puslapyje
*  2008-ųjų „Mados infekcijos“ reklaminis klipas

## Nuorodos

* Oficiali Andrew Logan svetainė
* Oficiali Jean-Pierre Braganza svetainė
* Oficiali Andrey Bartenev svetainė 
* Oficiali Jojo & Malou svetainė 
* Oficiali Stephanie Coudert svetainė
Hanišo salos

**Hanišo salos** () – salynas Raudonojoje jūroje. Nuo 1998 m. didžiosios salos priklauso Jemenui, o teisės į šalutines salas suteiktos Eritrėjai.

## Istorija
Iki 1923 m. salos priklausė Turkijai, kai jas iki 1941 m. pradėjo administruoti italų Eritrėjos kolonija. Po Italijos kolonijinių pajėgų pasitraukimo, salose ir Eritrėjoje britų kariuomenė įkūrė savo protektoratą. 8-ajame dešimtmetyje Etiopija (su aneksuota Eritrėja savo sudėtyje) ir Jemenas paskelbė savo teises į salas.

1991 m. Eritrėja atgavo nepriklausomybę ir 1995 m. pradėjo Hanišo salų konfliktą. Permanentinio arbitražinio teismo sprendimų 1998 m. salų kontrolė suteikta Jemenui.

## Šaltiniai
Kamaranas

**Kamaranas** () – didžiausia Jemeno kontroliuojama sala Raudonojoje jūroje. Sala yra 108&nbsp;km ² ploto, 18&nbsp;km ilgio ir 7&nbsp;km pločio. Ji yra Arabijos pusiasalio šelfe ir iš trijų pusių apsupta koraliniu rifu.

XIX amžiuje salą užėmė Osmanų imperija. Pirmojo pasaulinio karo metu teritoriją pradėjo valdyti Jungtinė Karalystė. 1967 m.  Kamaranas tapo Pietų Jemeno dalmi,  bet po 5 metų sala prijungta prie Šiaurės Jemeno. 1990 m. tapo vientiso Jemeno teritorija.

## Nuorodos
*Kamarano salos tinklalapis
Maišiagalos memorandumas

**Maišiagalos memorandumas** – Maišiagaloje pasirašytas memorandumas, dėl Lietuvos ir Latvijos sienos dalies, einančios Baltijos jūra.

## Istorija

1995 m. gegužės 20 dieną prezidentas Algirdas Brazauskas ir premjeras Adolfas Šleževičius kartu su Latvijos prezidentu Gunčiu Ulmaniu ir jo atstovais pasirašė Lietuvai nenaudingą memorandumą dėl Lietuvos ir Latvijos sienos Baltijos jūroje. Šiuo dokumentu buvo aptarta, kaip dvi kaimynės pasidalins povandeninį šelfą Baltijos jūroje su galimais naftos ištekliais. Tam pasipriešino ne tik opozicija, bet ir Užsienio reikalų ministerija.

Vėliau, 1996 m. lapkričio 13 dieną A. Brazauskas paskelbė dekretą, kuriuo netiesiogiai atšaukė savo parašą po šiuo memorandumu.

## Išnašos
Rytų Afrika

**Rytų Afrika** − gamtinė sritis Afrikoje, tarp Etiopijos kalnyno, Kongo įdubos ir Zambezės žemupio.

Beveik visą šią gamtinę sritį užima > 1000 m aukščio Rytų Afrikos plokščiakalnis, suskaldytas tektoninių lūžių (Didysis riftinis slėnis). Aukštos cokolinės lygumos, gilios, siauros sprūdinės įdubos, ilgos sprūdinės pakopos, luistiniai kalnai, lavų plynaukštės, pavieniai vulkanai.

Rytų Afrikoje yra 3 aukščiausios Afrikos viršūnės: Kibo (5895 m Kilimandžaro masyve) ir Kenijos (5199 m) vulkanai, kristalinis horstas − Ruvenzoris (Margaritos viršūnė 5109 m).

Rytų Afriką sudaro šios valstybės ir teritorijos:
* Burundis
* Džibutis
* Eritrėja
* Kenija
* Komorai
* Kongo Demokratinė Respublika
* Majotas (Prancūzijos užjūrio bendrija)
* Malavis
* Mauricijus
* Mozambikas
* Rejunjonas (Prancūzijos užjūrio regionas)
* Ruanda
* Seišeliai
* Somalis
* Sudanas
* Tanzanija
* Uganda
* Zambija
* Zimbabvė

Rytų Afrikoje vyrauja musoninis subekvatorinis klimatas.

Didžiausi Rytų Afrikos ežerai:
* Viktorijos ežeras,
* Tanganikos ežeras,
* Niasos ežeras,
* Rudolfo ežeras

## Nuorodos
* Rytų Afrika (anglų k.)
Rokiškio valsčius

**Rokiškio valsčius** () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės rytų Lietuvos teritorijoje. Centras – Rokiškis, 1932 m. būstinė buvo Nepriklausomybės a. 21.

## Istorija

Valsčius minimas nuo 1499 m., kai Ldk Aleksandras savo raštu nustatė valsčiaus ribas. XVI a. pradžioje Rokiškis buvo nedidelio valsčiaus centras, kurio plėtrą skatino Vilniaus–Rygos kelias. Atkurtas XIX a. Kauno gubernijoje. 1947 m. dalis teritorijos perduota naujam Ragelių valsčiui. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Obelių rajonui (2 apylinkės) ir Rokiškio rajonui (4 apylinkės).

|-
| 1877 m. || || 8924 || 728 kiemai  || 9 seniūnijos || 182
|-
| 1923 m.  || 319 || 11 125 || 2371 || || 284 gyvenvietės 
|-
| 1932 m. || 280 || 11 993 || || 10 seniūnijos  ||
|-
| 1949-01-01  || 211 || || || 6 apylinkės  ||
|}

## Vadovai
* Ksaveras Narbutas, 1932 m.

## Suskirstymas

## Gyventojai
### Žymūs žmonės

|-
| 1886 || Steponiai || Romas Striupas, rašytojas, prozininkas || 1934
|-
| 1891 || Nadiejiškis || Jonas Kirlys, pedagogas || 1985
|-
| 1892 || Paupė || Vladas Lašas, gydytojas || 1966
|-
| 1896 || Kuosiai || Matas Mickis, agronomas || 1960
|-
| 1906 || Mitragalys || Antanas Milaknis, veterinaras || 1994
|-
| 1911 || Norkūnai || Antanas Dambrauskas, rašytojas || 1995
|-
| 1917 || Lašai || Jonas Laucė, prozininkas || 2003
|-
| 1919 || Gaidžgalė || Vladas Kavoliūnas, menotyrininkas, dainininkas || 1974
|-
| 1920 || Pagrandžiai || Monika Kriukelienė, tautodailininkė audėja || 2019
|-
| 1927 || Zyboliai || Vitas Areška, literatūrologas || 2019
|-
| 1927 || Abeliai || Eugenija Butėnienė, archeologė || 1997
|-
| 1928 || Kuosiai || Jonas Čepulis, veterinaras || 2009
|-
| 1930 || Pagrandžiai || Vytautas Jurkštas, architektas || 1984
|-
| 1932 || Obelynė || Julius Malelė, imtynininkas || 2023
|-
| 1933 || Javolinė || Vilius Jasinevičius, fotografas ||
|-
| 1933 || Šilelis || Algirdas Nagelė, matematikas || 2005
|-
| 1933 || Žiobiškis || Elvyra Baltinienė, istorikė ||
|-
| 1937 || Močiekai || Venantas Mačiekus, ekonomistas, kraštotyrininkas ||
|-
| 1942 || Steponiai || Rimantas Šavelis, rašytojas prozininkas || 2021
|}

## Šaltiniai
Miniatiūrinė keramika

**Miniatiūrinė keramika** – archeologinių tyrimų metu randami smulkūs nuo 3–4 iki 8–12&nbsp;cm aukščio ir nuo 3 iki 10–12&nbsp;cm skersmens moliniai indeliai.

## Arealas
Miniatiūrinės keramikos randama daugelyje Šiaurės, Šiaurės vakarų Europos bronzos ir geležies amžiaus laidojimo paminklų, rečiau senovės gyvenvietėse arba piliakalniuose. Gerai išdegtų indelių sienelės stačios, cilindro, kibiro formos arba profiliuotos, dažniausiai plonos. Pasitaiko ir prasčiau padarytų, storomis sienelėmis indų. Miniatiūrinės keramikos paviršius lygus, gludintas arba kiek grublėtas, dažniausiai neornamentuotas, tik nedidelės dalies puoštas smulkiomis duobutėmis, įkartėlėmis, linijomis. Manoma, ji galėjo būti naudojama buityje arba kaip įkapės. 

Rytų Baltijos regione miniatiūrinė keramika būdinga I a.– VII a. Vakarų Lietuvos kapinynams su akmenų vainikais, taip pat V a. – XI a. kuršių kapinynams, rečiau aptinkama prūsų Sembos pusiasalio, Vidurio Lietuvos kapinynuose ir Rytų Lietuvos pilkapiuose. Miniatiūrinė keramika rasta ir kai kuriuose piliakalniuose (Nemenčinės piliakalnis, Kunigiškių piliakalnis, Petrešiūnų piliakalnis). Birutės kalno papėdės gyvenvietėje miniatiūrinė keramika, 8–14&nbsp;cm aukščio puodeliai, sudarė apie pusę visos lipdytos keramikos. 

## Technika
Pagal formą skiriami 4 miniatiūrinių puodelių tipai. Indelius lipdė iš juostų; mažesnių puodelių tarpus užspaudydavo pirštais, todėl jie ne tokie dailūs, su įspaudais dugneliuose. Sujungę didesnių indų juostas, šonus glaistydavo iš viršaus žemyn. Lipdytų puodų sienelės buvo apie 1&nbsp;cm storio, o molyje pasitaikė iki 5&nbsp;mm dydžio granito priemaišų. Kur kas rečiau moliui liesinti naudotas smėlis. Ornamentas miniatiūriniams puodeliams nebūdingas, tik keletas jų turėjo įkartas briaunų viršuje.

Daugelio puodų žiedimo žymės labai neryškios. Lipdytus su žiedimo žymėmis puodus nuo lipdytų skiria tik dailesnė ir taisyklingesnė forma, kartais rievelės šonuose, charakteringai įlenkta dugno kojelė. Jie plonesnėmis sienelėmis ir didesni, geriau išdegti, molis taip pat liesintas grūstu granitu, rečiau – smėliu. Pagal indų pavidalą, proporcijas bei briaunų formas lipdytą ir su žiedimo žymėmis keramiką galima suskirstyti į 14 tipų.

## Kiti straipsniai
* Brūkšniuotoji keramika
* Grublėtoji keramika
* Lygioji keramika
* Lipdytinė keramika

## Šaltiniai
Mitkiškių lobis

**Mitkiškių lobis** – lobis, rastas 1933 m. Mitkiškių senkapiuose, Elektrėnų savivaldybės teritorijoje.

## Lobis
Mitkiškių lobis – tai XIV a. lydiniai ir monetos. Rasti 3 lietuvių trišoniai monetiniai lydiniai, penkios jų pusės, 25 Jogailos denarai, kaldinti 1388–1392 m., sidabrinė segė ir vario gabalas.

Lobis pateko į privačius rinkinius, 1964 m. Lietuvos istorijos ir etnografijos muziejus įsigijo jo dalį. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus (2 lydiniai, 3 jų pusės), Kernavės archeologijos ir istorijos muziejus-rezervatas (pusė lydinio). Spėjama, kad dalis šio lobio saugoma Lietuvos nacionaliniame muziejuje (sidabrinė pasaginė segė, 5 Jogailos denarai), Kernavės archeologijos ir istorijos muziejuje (pusė lydinio), Šiaulių Aušros muziejuje (1 Jogailos denaras), privačiuose rinkiniuose (7 Jogailos denarai, Vladimiro Algirdaičio moneta, 1 trišonis lydinys, pusė lydinio).

## Literatūra
* Adolfas Tautavičius. Papildomi duomenys apie naujus sidabro lydinių ir XIV a. antrosios pusės – XV a. pradžios Lietuvos monetų radinius Lietuvos TSR teritorijoje / Lietuvos TSR Mokslų Akademijos darbai. Serija A, 1965 m. t. 1
* Eugenijus Ivanauskas. Lietuvos pinigų lobiai, paslėpti 1390–1865 metais, Vilnius, 1995 m.

## Šaltiniai
Édith Piaf

**Edita Piaf** (, tikrasis **Džovana Gasion**, *Giovanna Gassion*, 1915 m. gruodžio 19 d. Belvilyje – 1963 m. spalio 10 d. Grase) – prancūzų dainininkė. Ji dainavo įtaigiai, emocingai; dainavimą siejo su vaidyba. E. Piaf vaidino ir kino filmuose.

## Biografija
Anot legendos, Edita Piaf gimė 1915 m. gatvėje, o pasaulį išvysti jai padėjo du policininkai. Jos alkoholikė ir prostitutė motina bei keliaujantis cirko akrobatas tėvas negalėjo padėti mergaitei kabintis į gyvenimą, ir jų keliai išsiskyrė. Per II pasaulinį karą E. Piaf su tėvais vėl susitiko. Ji džiaugėsi galėdama padėti tėvui, kuriuo rūpinosi iki pat jo mirties. Tačiau E. Piaf dažnai būdavo kviečiama į barus ar policiją parsivesti girtos motinos.

E. Piaf tapo viena garsiausių ir populiariausių prancūziškos estrados dainininkių, žinomų visame pasaulyje.

Pasaulyje ji jau buvo žinoma, kai 1951 m. pateko į didelę automobilio avariją. Bandydama palengvinti skausmą gydytojų paskirtu morfijumi ji ėmė smarkiai piktnaudžiauti ir alkoholiu.

1961 m. praradusi sveikatą ir sukaupusi paskutines jėgas, E. Piaf dar koncertavo Paryžiuje, o po pusantrų metų mirė nuo vėžio. Dėl dainininkės prieštaringai vertinamo gyvenimo Paryžiaus arkivyskupas uždraudė laikyti mišias, tačiau laidotuvių ceremonijoje dalyvavo 40 tūkstančių gerbėjų. Šarlis Aznavūras, kuriam E. Piaf buvo nemažai padėjusi, pasakojo, kad per jos laidotuves pirmą kartą po II pasaulinio karo Paryžiuje teko visiškai sustabdyti eismą.

Per trumpą karjerą E. Piaf susilaukė pasaulinės šlovės, ji buvo mėgdžiojama daugelio pasaulio artistų.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Apie Editą Piaf (anglų k.)
* Editos Piaf dainos (prancūzų k.)
* Editos Piaf nuotraukos
Mitkiškių akmuo

**Mitkiškių akmuo su „Kristaus, Marijos ir avinėlio pėdomis“** – mitologinis akmuo Elektrėnų savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Neries ir Sukros upelių santakos, ties Mitkiškių kaimu, priešais salą Neryje (kitame krante – Kernavės piliakalniai). Nuo kelio  matomas prie akmens stovintis kryžius. Akmenį žymi pastatyti ženklai. 

## Akmuo

Akmuo pilko stambiagrūdžio granito, netaisyklingos formos, 1,95 m ilgio, 1,6 m pločio ir iki 0,3 m aukščio nuo dabartinio žemės paviršiaus. Akmens paviršiuje yra 36 cm ilgio, 8–15 cm pločio ir iki 5 cm gylio įdubimas, vadinamas „Kristaus pėda“, kitas įdubimas (griovelis), vadinamas „Marijos pėda“, yra 39 cm ilgio, 4-10 cm pločio ir iki 6 cm gylio, trečiasis įdubimas – kiek pailgas, 8x5 cm dydžio ir iki 2,5 cm gylio, vadinamas „Avinėlio pėda“.

XIX a. prie šio akmens laikytos mišios, dedamos aukos. 1935 m. prie akmens buvusi aukų dėžutė.

## Legendos

Pasak padavimų, Mitkiškių akmuo buvęs kitados stovėjusios bažnyčios vietoje. Akmenį bandyta skaldyti, bet tik pradėjęs darbą akmenskaldys apakęs, o iš akmens ėmęs tekėti kraujas. Archeologinėje literatūroje Mitkiškių akmuo minimas nuo XIX a. vidurio. Laikomas šventu, tikima, kad turi gydomųjų galių.

## Šaltiniai
Nikolajus Mitkinas

**Nikolajus Mitkinas** (,  1929 m. kovo 13 d. Ivinoje, Leningrado sritis – 1998 m. vasario 9 d.) – sovietinis partinis veikėjas.

## Biografija
1953 m. baigė Karelijos-Suomijos universitetą. Nuo 1954 m. SSKP narys. 1959–1960 m. SSKP Karelijos srities komiteto sektoriaus vedėjas, 1960–1961 m. šio komiteto Politinio švietimo namų vedėjas, skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1961–1963 m. SSKP Petrozavodsko miesto komiteto sekretorius, 1963–1965 m. II sekretorius. 1968 m. baigė Visuomenės mokslų akademiją prie SSKP CK. 1968 m. istorijos mokslų kandidatas. 1968–1969 m. SSKP Karelijos srities komiteto lektorius. 1969–1984 m. SSKP CK instruktorius. 1984–1986 m. sektoriaus vedėjas. 1986–1988 m. LKP CK II sekretorius. Nuo 1986 m. LKP CK ir jo Biuro narys. Nuo 1986 m. LSSR AT narys. 1987–1989 m. SSRS Aukščiausiosios Tarybos narys.

Vadovavo tautinio atgimimo ir demokratinių procesų slopinimo akcijoms. 1988 m. sausio-vasario mėn. kovos su Vasario 16 d. minėjimu operatyvinio štabo vadovas. Nesėkmingai bandė sutrukdyti Lietuvos persitvarkymo sąjūdžio kūrimuisi, atvirai vadindamas šią organizaciją fašistine ir reikalaudamas mesti iš partijos Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narius. 1988 m. dėl bolševikinių įsitikinimų, vienvaldiškumo, asmeninių ambicijų jo atsistatydinimo reikalavo LSSR mokslų akademijos darbuotojai, Sąjūdžio mitingų dalyviai. 1988 m. rugsėjo 28 d. jo iniciatyva ir LKP CK I sekretoriaus Ringaudo Songailos pritarimu prieš taikaus mitingo Vilniuje dalyvius buvo panaudoti specialūs SSRS vidaus kariuomenės daliniai. 1988 m. spalio mėn. pirmą kartą sovietų okupacijos metais prieš SSKP CK valią LKP CK daugumos narių nutarimu atleistas iš pareigų.

## Šaltiniai

|-
Dižonas

**Dižonas** () − miestas rytų Prancūzijoje, Burgundijos–Franš Kontė regiono ir Kot Doro departamento centras. 

Miestas yra prekybos, transporto ir pramonės centras.

Mieste yra įsikūręs Burgundijos universitetas, botanikos sodas, archeologijos muziejus, Šanmolio vienuolyno (XIV a.) liekanos. Miestas yra garsus dėl savo garstyčių ir burgundiško vyno.

## Sportas
* Dijon FCO (futbolas)
Močiekiai

**Močiekiai** – kaimas Rokiškio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Žiobiškio. 

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Močiekiuose 1937 m. gimė ekonomistas, kraštotyrininkas Venantas Mačiekus.

## Šaltiniai
Žąsų kepenėlių paštetas

**Žąsų arba ančių kepenėlių paštetas** () – specialiu būdu paruoštos peršertų žąsų arba ančių kepenėlės. Viso pasaulio gurmanai jas vadina prancūzišku terminu *Foie gras* („riebios kepenys“).

Tai yra kontroversiškas maisto produktas, kurio gamyba uždrausta kai kuriose pasaulio šalyse. Dėl jo 2008 m. Prancūzijoje įkurta iniciatyvinė grupė „Stop Gavage“ („Stop peršėrimui“), kuri vėliau tapo viena didžiausių tos šalies gyvūnų teisių organizacijų „L214“. Žąsys arba antys yra priverstinai peršeriamos (prancūzų kalboje šiam procesui pavadinti vartojamas specialus terminas *gavage*) 2–4 savaites prieš skerdimą kasdien, 2–4 kartus kišant metalinį vamzdį paukščiui į gerklę ir tiekiant daugiau pašaro, nei gyvūnas sulestų natūraliai.

## Istorija
Specialiai peršertų paukščių kepenėlių paštetas buvo vertinamas dar senovės Egipte, Graikijoje ir Romoje. Dabartinio delikateso klasikiniai receptai sukurti XVIII a. pabaigoje Prancūzijoje.

## Gamyba

Nors esama ir daugybės kitokių receptų, tradiciškai *Foie gras* gaminamas pertrinant šviežias žąsų arba ančių kepenis, pridedant prieskonių, triufelių (delikatesiniai grybai, dar vadinami trumais), vyno ir smulkiai pjaustytos veršienos. Subtilesnis, švelnesnio skonio ir labiau vertinamas yra paštetas iš žąsų kepenėlių.

## Konservuotas žąsų kepenėlių paštetas
Stikliniuose indeliuose arba skardinėse dėžutėse pardavinėjamas konservuotas prancūziškas *Foie gras* būna apdorotas termiškai (110 °C temperatūroje). Jei išlaikoma stabili 10–15 °C temperatūra, konservuotas *Foie gras* nesugenda keletą metų.

## Draudimai

Dėl specifinio paukščių penėjimo būdo šio produkto gamyba kai kuriose šalyse uždrausta.

## Nuorodos
* Kaip valgyti tikrą žąsų kepenėlių paštetą ''Foie Gras'' 

## Išnašos
Bezansonas

**Bezansonas** () – miestas rytų Prancūzijoje, Burgundijos–Franš Kontė regiono ir Dubsas departamento centras. Bezansono oro uostas. Didžiausias Prancūzijos laikrodžių gamybos centras. Išplėtota tekstilės, chemijos, popieriaus, porceliano, tiksliosios mechanikos pramonė. Mineralinių vandenų kurortas. Didelis regiono kultūros ir švietimo centras. Nuo 1691 m. veikia Bezansono universitetas. Archeologijos, istorijos, dailės muziejai. Plėtojamas turizmas.

## Istorija

I amžiuje pr. m. e. keltų genties sekvanų centras *Vezoncionas*. 58 m. pr. m. e. jį nukariavo Cezaris. Nuo II a. – arkivyskupijos centras.

Nuo 1184 m. – tapo Šventosios Romos imperijos laisvuoju miestu, kuriame rezidavo buvo Bezansono arkivyskupija, taip pat rinkdavosi miestiečių valdžia.

Nuo XIV a. miesto istoriją lėmė Burgundijos kunigaikštystė, kurios kunigaikščiai valdė taip pat ir Burgundijos grafystę, buvusią aplink Bezansoną. Burgundijos kunigaikščiai ne kartą nesėkmingai bandė paimti miestą. Nepaisant to, Bezansonas buvo priverstas prašytis Burgundijos globos, nors nepriklausomybės niekada neatsisakė. Po Burgundijos kunigaikštystės žlugimo, Bezansono globą perėmė Burgundijos grafai Habsburgai. Nuo XVII a. Bezansone įtaką paveldėjo Austrijos Habsburgų atšaka.

1651 m. miestas neteko laisvojo miesto teisių. Pasibaigus Trisdešimtmetis karui, 1674 m. prijungtas prie Prancūzijos ir ilgainiui tapo Franš Kontė provincijos sostine. Apie 1800 m. pradėta plėtoti laikrodžių gamybą.

## Architektūra
Išlikę romėnų arkos, amfiteatro, akveduko griuvėsiai. Šv. Jono katedra, Šv. Pauliaus ir Šv. Pranciškaus Ksavero bažnyčios. Renesansiniai miesto Rotušės ir Teismo rūmai. XVII a. mieste pastatyta citadelė, kuri 2008 m. buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

## Sportas
Ilgą laiką populiariausis sporto šakos mieste buvo rankinis ir krepšinis. XX a. pabaigoje išaugo ledo ritulio populiarumas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficialus puslapis
*https://www.insee.fr/fr/statistiques/4269674?geo=COM-25056
Želtiškiai

:: *Apie kaimą Molėtų rajone žr. [[Želtiškiai (Molėtai)]]*.

**Želtiškiai** – kaimas Anykščių rajono savivaldybėje, 3 km nuo Skiemonių.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kiaušai

**Kiaušai** – kaimas Anykščių rajono savivaldybės rytinėje dalyje, 8 km į rytus nuo Anykščių. Senos kaimo kapinaitės.

## Etimologija

Manoma, jog kaimo pavadinimas XIX a. viduryje kilo nuo čia gyvenusios Kiaušų giminės pavardės. Iki tol, o kartais ir XX a. pradžioje, vietovė buvo vadinama ***Kaniūkiškiu***.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Jonas Kuprionis (1901–1982), miškininkas, pedagogas, žurnalistas.

## Šaltiniai
Kleopas Vytautas Michalauskas

**Kleopas Vytautas Michalauskas** (1890 m. spalio 27 d. Telšiai – 1943 m. rugsėjo 27 d. Stolbai, Jakutija) – Lietuvos kariuomenės karininkas, pulkininkas leitenantas.

## Biografija
1916–1918 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, 1917 m. baigė Konstantino karo mokyklą Kijeve. Grįžęs į Lietuvą nuo 1918 m. gruodžio mėn. Lietuvos kariuomenės savanoris. 1919 m. sausio – birželio mėn. dirbo Krašto apsaugos ministerijos štabe. 1919 m. birželio mėn. – Lietuvos delegacijos narys per derybas su Lenkijos atstovais Vilniuje ir Gardine Lietuvos-Lenkijos demarkacijos linijai nustatyti. Dalyvavo kovose su Lenkijos kariuomenės daliniais, 1920 m. rugsėjo – gruodžio mėn. buvo jos nelaisvėje. 1920–1926 m. tarnavo artilerijos daliniuose. 1925–1929 m. išklausė Lietuvos universiteto Teisių fakulteto kursą.

1926–1927 m. Vyriausiojo kariuomenės štabo ypatingųjų reikalų karininkas, 1927–1933 m. – Mažeikių karinės srities viršininkas, 1933–1940 m. Biržų apskrities karinis komendantas, 1935–1940 m. dar ir Biržų šaulių rinktinės vadas. 1930 m. pulkininkas leitenantas.

1940 m. birželio mėn. TSRS okupavus Lietuvą, 1940 m. birželio – gruodžio mėn. Vilkaviškio apskrities karinis viršininkas. 1941 m. birželio mėn. NKVD suimtas, ištremtas į Staro Bardinską (Altajaus kraštas), 1942 m. – į Bykovą (Jakutija). 1943 m. rugsėjo mėn. suimtas, žuvo lageryje.

## Įvertinimas
* 1932 m. – Gedimino 3 laipsnio ordinas

## Šaltiniai
Ietigalis

**Ietigalis**, *[[ietis|ieties]] antgalis, smaigalys* – ieties priekinio galo įtaisas, skirtas nukauti ar žeisti priešininką ar medžiojamą gyvūną, taip pat - pramušti šarvus. Ietigaliai yra dažnai archeologiniuose tyrimuose randami archeologiniai radiniai.

## Istorija
Ietigaliai žinomi nuo akmens amžiaus. Iš pradžių vienas ieties galas buvo nusmailinamas arba apdeginamas, vėliau prie jo pradėta tvirtinti 20–30&nbsp;cm ilgio, kartais 40–60&nbsp;cm ilgio ietigalį. Ankstyviausi ietigaliai gaminti iš titnago mikrolitų, vėliau iš kaulo ir rago, o paplitus metalams juos imta lieti iš bronzos ir žalvario, kaldinti iš geležies ir galiausiai iš raštuoto Damasko plieno. Kai kurių ietigalių įmovos buvo inkrustuojamos brangiaisiais metalais. 

## Klasifikacija
Pagal formą ir tvirtinimo prie koto būdą ietigaliai skirstomi į įmovinius ir įtveriamuosius. Ietigalį sudaro plunksna ir įmova arba įtvaras. Labiausiai buvo paplitę ietigaliai su karklo lapo pavidalo ir rombo formos plunksnomis. Kiek rečiau naudoti ietigaliai su profiliuotomis ištęsto trikampio formos ir lanceto pavidalo plunksnomis, kurių skersinis pjūvis – lęšio, rombo, ištęsto rombo formos, arba su briauna. Svaidomųjų iečių ietigaliai daryti su viena arba dviem užbarzdomis – jos kliudė ištraukti ietį iš kūno arba skydo. 

## Lietuvoje
Lietuvoje paleolite, mezolite ir neolite naudoti įtveriamieji titnaginiai lauro lapo pavidalo, trikampiai, smailūs ir siauri kauliniai ar raginiai ietigaliai. Bronzos amžiuje pradėta gaminti įmovinius žalvarinius ir į juos panašius kaulinius ietigalius. Geležies amžiuje paplito įmoviniai, rečiau įtveriamieji geležiniai ietigaliai. I tūkstantmečio pirmajai pusei būdingi ietigaliai su plačiomis, dažnai iškilia briauna, plunksnomis. Naudoti karklo, lauro lapo, trikampio profiliuotomis ir pailgos širdies formos plunksnomis ietigaliai. Nuo 2 tūkstantmečio pradžios paplitus šarvams, imta gaminti plieninius ietigalius su siaura, ilga arba trumpa rombine plunksna, XI a. – XII a. pradėti naudoti Damasko plieno ietigaliai. II a. – XVI a. pradžioje ietigalių randama kapinynuose, piliakalniuose ir gyvenvietėse; II a. – XVI a. kapuose dažniausiai randama po du ir daugiau skirtingų formų geležinių ietigalių. 


Vaizdas:Arrow and spear heads - from-DC1.jpg|Strėlių antgaliai ir ietigaliai
Image:Spearhead of Müncheberg.png|Miunchebergo ietigalis
Image:Sudan Dinka Spearheads.jpg|Sudano dinka genties ietigaliai
Image:Bronze spearhead mold.JPG|Formos bronziniams ietigaliams lieti pusė (D. Britanija)
File:TurveySpearheadBedfordMuseum.JPG|Vikingų geležinis ietigalis
File:SMWM - Bronzezeit Lanzenspitze 1.jpg|Bronzinis ietigalis (Austrija)
File:Landesmuseum für Kärnten Speerspitzen 01.JPG|Bronziniai ietigaliai (Austrija)
File:Yari04.JPG|Japoniškos ieties jario ietigalis


## Šaltiniai
Ietis (dalinys)

**Ietis** – viduramžių ir vėlesnių laikų Europos šalių kariuomenių mažiausias taktinis vienetas.

## Istorija
VIII–XVI a. Vakarų Europoje ietį dažniausiai sudarė 4-10, kartais ir daugiau karių raitelių, vienas jų – sunkiai šarvuotas riteris, jį rėmė 1-2 lengviau ir keli lengvai šarvuoti kariai. XII–XV a. Rytų Europos, pirmiausia rusų žemių, ietį sudarė apie 10, kartais ir kelios dešimtys karių. XIII–XVI a. pradžioje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje ietį atitiko ginkluotas karys raitelis, jo ginklanešys ir kariai tarnai, padėję rengtis kautynėms, dažnai – ir per jas. Ietis galėjo veikti savarankiškai arba kartu su kitomis didesnio karinio dalinio (pvz., vėliavos) ietimis.

## Šaltiniai
Protoistorija

**Protoistorija** periodas tarp priešistorės ir istorijos pradžios, kurio metu kultūra ar civilizacija dar nėra sukūrusi rašto, tačiau kitos kultūros jau ją mini savo rašytiniuose šaltiniuose.

Pavyzdžiui, Europoje protoistorinėmis gali būti laikomos keltų ir germanų gentys, kai jos pradėtos minėti graikų ir romėnų tekstuose.
Vasilas Sicharulidzė

**Vasilas Sicharulidzė** (; g. 1968 m. gegužės 30 d. Tbilisyje) – Gruzijos diplomatas ir politikas. Buvęs Gruzijos ambasadorius JAV (2006–2008 m.). Gruzijos gynybos ministras (2008–2009 m.). Nuo 2009 m. rugpjūčio 27 d. – Gruzijos prezidento patarėjas užsienio reikalams.

Gimė Tbilisyje. 1993 m. baigė Tbilisio valstybinį medicinos universitetą, 1993–1995 m. dirbo psichiatru.

Trumpai dirbo vykdomuoju direktoriumi Gruzijos Atlanto taryboje – organizacijoje, vienijančioje Gruzijos nevyriausybines organizacijas, dirbančias integracijos į Europos Sąjungą bei NATO klausimais. Po to 1996–2000 m. dirbo Gruzijos parlamento aparate vadovaujančiu specialistu gynybos ir saugumo klausimais.

2000–2002 m. vadovavo Gruzijos Užsienio reikalų ministerijos NATO skyriui ir dirbo Gruzijos misijos prie NATO būstinės Briuselyje vadovo pavaduotoju. 2004 m. jis dirbo Gruzijos Nacionalinio saugumo tarybai, o 2005–2006 m. buvo gynybos ministro pavaduotojas.

2006 m. kovo mėn. V. Sichuralidzė buvo paskirtas Gruzijos ambasadoriumi JAV, Kanadoje ir Meksikoje. 2008 m. gruodį buvo atšauktas ir paskirtas Gruzijos gynybos ministru vietoj Davito Kazerašvilio, kurio elgesį Pietų Osetijos karo metu sukritikavo opozicija. V. Sicharulidze išbuvo ministru aštuonis mėnesius, prižiūrėdamas Gruzijos ginkluotųjų pajėgų atstatymą po karo metu patirtų smūgių.

2009 m. rugpjūčio 27 d. jį gynybos ministro poste pakeitė buvęs jo pavaduotojas Bačas Achalaja, artimas prezidento Micheilo Saakašvilio ir įtakingo vidaus reikalų ministro Vano Merabišvilio sąjungininkas. Šį sprendimą kritikavo opozicija.

Sicharulidzė tapo Gruzijos prezidento patarėju užsienio reikalams.

|-

## Nuorodos
Jaučio uolos urvas

**Jaučio uolos urvas** () – neolito urvas Čekijoje, apie 15&nbsp;km į šiaurę nuo Brno, vienas iš Moravijos karsto urvų sistemos urvų. 

## Tyrimai
1872 m. čekų archeologas Jindržichas Vankelis (*Heinrich Wankel*) pradėjo kasinėti urvo prieangį. 1932–1939 m. jį ištyrė Robertas Burkhardtas. 1990 m. ištirti antropologiniai ir archeologiniai radiniai. 

Urvo prieangyje rastas labai gerai išlikęs kapas. Jame kartu su vadu buvo palaidota keturiasdešimt, manoma, per ritualines apeigas nužudytų jaunų moterų, lobis, kurį sudarė juvelyriniai dirbiniai, daugiausia ginklai ir papuošalai. Kapas buvo įrengtas pomirtiniam gyvenimui: rasta gyvūnų kaulų, audinių ir grūdų liekanų, indų, tarp jų – iš metalo juostos padarytas indas, varinė jaučio statulėlė, taip pat stiklo ir gintaro karolių. Radinius saugo Vienos gamtos ir istorijos muziejus. 
Greta Jaučio uolos urvo yra speleologų lankomas urvas. 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Jaučio uolos urvas Býčí skála
* Jaučio uolos urvas svetainėje Turistika.cz
* Jaučio uolos urvas svetainėje Archeolog.cz
Pitonas (mitologija)

**Pitonas** graikų mitologijoje - gyvatė - Delfų žemės drakonas. Dažnai vaizduotas graikų skulptūroje ir keramikoje ant vazų kaip gyvatė. Pitonas žinomas daugiausiai kaip chtoninis Apolono priešininkas, kurį dievas užmuša Delfuose.

Egzistuoja įvairių Pitono gimimo ir mirties versijų. Pagal Higiną Dzeusas sugulė su deive Leto, vėliau gimė Artemidė ir Apolonas. Hera pasiuntė Pitoną persekioti Leto, kad ji negalėtu pagimdyti, ten kur švietė saulė. Todėl kūdikis Apolonas nuėjo pas Pitoną iki pat Parnaso kalno, kur gyvatė buvo įsikūrusi. Jis persekiojo gyvatę iki pat Gajos orakulo Delfuose, kur nukovė drakoną.
Sofijos pasirinkimas

***Sofijos pasirinkimas*** () – 1982 m. amerikiečių drama, pasakojanti lenkų imigrantės Sophie ir jos audringo meilužio, gyvenančių tame pačiame name su jaunu rašytoju, istoriją. Filme vaidina Meryl Streep, Kevin Kline ir Peter MacNicol. Alan J. Pakula režisavo filmą ir parašė scenarijų pagal William'o Styron'o romaną tuo pačiu pavadinimu.

Filmas laikomas geriausiu Meryl Streep pasirodymu, už kurį ji laimėjo Oskarą kaip geriausia aktorė. Filmas buvo nominuotas Oskarui už geriausią kinematografiją (Néstor Almendros), kostiumų dizainą (Albert Wolsky), geriausią muziką (Marvin Hamlisch) ir scenarijų (Based on Material from Another Medium) (Alan J. Pakula).

## Aktoriai
* Meryl Streep - Zofia (Sophie) Zawistowski
* Kevin Kline - Nathan Landau
* Peter MacNicol - Stingo
* Rita Karin - Yetta
* Josh Mostel - Morris Fink

## Apdovanojimai ir nominacijos
**[[Oskaras|Oskarai]]**
*Geriausia aktorė (Streep, **laimėjo**)
*Geriausia kinematografija (nominacija)
*Geriausias kostiumų dizainas (nominacija)
*Geriausia muzika (Hamlisch, nominacija)
*Geriausias scenarijus – adaptuotas (Pakula, nominacija)

**BAFTA apdovanojimai** 
*Geriausia aktorė (Streep, nominacija) 
*Geriausias naujokas (Kline, nominacija)  

**[[Auksinis Gaublys|Auksiniai Gaubliai]]**
*Geriausia aktorė – Drama (Streep, **laimėjo**)
*Geriausias draminis filmas (nominacija)
*Metų žvaigždė kino filme - Vyras (Kline, nominacija)

**Writers Guild of America**
*Geriausia drama (Adapted from Another Medium) (Pakula, nominacija)

## Nuorodos
*
Juknaičių Alkos kalnas

**Juknaičių Alkos kalnas** – aukštumos viršūnė (aukštis 32,9 m) Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, apie 0,7&nbsp;km į vakarus nuo Juknaičių kaimo, 0,78&nbsp;km į pietvakarius nuo geležinkelio Klaipėda-Pagėgiai, 0,17&nbsp;km į šiaurės rytus nuo kelio Klaipėda-Jurbarkas. 

## Kalnas
Kalnas beveik suardytas; jo šlaitai buvę statūs, dabar apardyti ariant, o šiaurės rytų šlaitas nukastas kasant smėlį. Išliko tik apie 33 x 25 m dydžio, šiek tiek aukštesnis (apie 3 m) už gretimą lauką pakilimas. Alkos kalno žvalgomuosius tyrimus 1963 m. atliko Istorijos instituto archeologai. Į šiaurės vakarus nuo kalno buvo senovės gyvenvietė; rasta lipdytos keramikos grublėtu ir lygiu paviršiumi.

## Legendos
Pasakojama, kad ant kalno buvo aukuras ir kunigaikščio rūmai, kuriuose gyvenęs valdovas su dukra Laimute. Gyventojams apsikrikštijus, senieji dievai įnirto ir per vieną puotą žmonės ir pastatai su dideliu trenksmu kalne prasmego. 

Pasak kito padavimo, Alkos pilyje gyvenęs bajoras su gražuole dukterimi, kuri pamilusi gretimos pilies jaunikaitį ir prieš tėvo valią slapčia po šventvietės didžiuoju ąžuolu susituokė. Tėvas nusprendė priimti krikštą ir dukterį išleisti už riterio. Buvo įsakyta nukirsti ąžuolą. Bekertant apsiniaukė dangus, ėmė žaibuoti, kilo baisi audra ir pilis su visais gyventojais prasmego į atsivėrusią prarają; kalnas imtas vadinti Alkanu kalnu. 

Senovėje ši vieta garbinta vietos gyventojų. Pasak padavimų, kiekvienas praeidamas nusiimdavo kepurę ir sakydavo „Labas vakaras, ponas Alkos kalne“. Jei žmonės to nedarydavę, nematoma ranka numušdavusi nuo galvos kepurę. Kalnas buvo mėgstamas žmonių, jaunimas jį dažnai lankydavo pavasarį ir vasarą. 

## Šaltiniai