open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Marišas

**Marišas** (*Mariś*) – dievas etruskų mitologijoje. Šios dievybės funkcijos nėra aiškios; kai kada Marišas laikomas romėnų karo dievo Marso atitikmeniu, tačiau pastarąją dievybę etruskų mitologijoje atitinka Laranas.  Pasak amerikiečių istorikės Nancy de Grummond, Marišas yra romėnų genijaus atitikmuo. 

Ant Pjačencos kepenų (bronzinio avies kepenų modelio) Marišo vardas įrašytas dukart, kartą paminėtas Maljane aptiktoje švininėje lentelėje. Sutinkami įvairūs šios dievybės vardai arba epitetai – *mariś menitla*, *mariś turans*, *mariś halna*, *mariś husrnana*, *mariś isminthians*. Jais pavadinti ant etruskų veidrodžių vaizduojami kūdikiai (galbūt Larano ir Turan vaikai, auklėjami Menrvos).  Ant vieno iš tokių veidrodžių pavaizduoti du kūdikiai, vieną iš jų (*mariš halna*) laiko Leinth. Marišas vaizduotas ne tik keleto kūdikių pavidalu, bet ir kaip barzdotas vyras, jaunuolis.

## Šaltiniai
Britų biblioteka

**Britų biblioteka** () – didžiausia valstybinė biblioteka Jungtinėje Karalystėje, įsikūrusi Kamdene, Londone. Tai didžiausia biblioteka pasaulyje pagal sukauptą fondą. Britų bibliotekoje saugomi visų Jungtinės Karalystės teritorijoje išleidžiamų leidinių privalomieji egzemplioriai. Bibliotekos veiklą reguliuoja Jungtinės Karalystės kultūros, medijos ir sporto departamentas.

## Istorija
1973 m. liepos 1 d. pagal 1972 m. Britanijos bibliotekų aktą, nuo Britų muziejaus atskirta ir oficialiai įkurta Britų biblioteka. 1998 m. birželio 25 d. Karalienė Elžbieta II oficialiai atidarė dabartinį bibliotekos pastatą, kuris įtrauktas į architektūros saugomų objektų sąrašą.

Nuo 2008 m. reto naudojimo kolekcijos perkeltos į filialą Boston Spa (Lidso priemiestis, Vakarų Jorkšyras).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Privalomasis egzempliorius

**Privalomasis egzempliorius** – spausdinto leidinio arba kito dokumento egzempliorius, kurį leidėjas pagal įstatymą privalo pristatyti bibliotekoms ir kitoms valstybinėms organizacijoms fondų kaupimui, leidinių kontrolei, bibliografinei apskaitai ir saugojimui. Būna nemokami, apimantys beveik visus valstybėje ar tam tikroje teritorijoje išleistus leidinius, ir mokami, apimantys tik pačius vertingiausius leidinius. Privalomieji egzemplioriai gali būti spausdinti (knygos, periodiniai leidiniai, žemėlapiai ir kiti) ar kiti leidiniai (garso ir vaizdo įrašai, mikroformos, elektroniniai ištekliai ir kiti). Yra visos šalies privalomieji egzemplioriai ir atskirų jos teritorijų (apskričių, rajonų) bei žinybiniai (valstybinio valdymo šakų) privalomieji egzemplioriai.

Pirmieji privalomieji egzemplioriai įvesti 1537 m. Prancūzijos nacionalinėje bibliotekoje, 1588 m. – Rygos miesto bibliotekos (dabar Latvijos nacionalinė biblioteka) fondui komplektuoti, 1661 m. – Švedijoje, 1663 m. – Vokietijoje (Bavarijoje), 1710 m. – Anglijoje.

## Lietuvoje
Lietuvoje pirmasis privalomasis egzempliorius paskirtas Vilniaus universiteto bibliotekai 1780 m. Nuo 1904 m. galiojo Rusijos įstatymas, pagal kurį Vilniaus viešajai bibliotekai buvo skiriamas Rusijos Šiaurės vakarų krašto leidinių privalomasis egzempliorius. Pagal Lietuvos Respublikos 1919 m. Spaudos įstatymą kiekviena leidykla privalėjo pristatyti apskrities viršininkui kiekvieno leidinio 8 egzempliorius, pagal 1936 m. Spaudos įstatymą – valdžios įstaigoms po 10 egzempliorių. Valdžios įstaigos juos paskirstydavo bibliotekoms ir knygynams. Sovietmečiu privalomųjų egzempliorių pristatymo ir paskirstymo tvarka dažnai keisdavosi. 

Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę, nuo 1993 m. bibliotekoms ir valdžios įstaigoms buvo skiriama 19 privalomųjų egzempliorių, vėliau penki: Lietuvos nacionalinei Martyno Mažvydo bibliotekai – du, Kauno apskrities viešąjai, Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių ir Vilniaus universiteto bibliotekoms – po vieną egzempliorių iš visų leidinių, kurių tiražas viršija 100 egzempliorių. Lietuvos aklųjų bibliotekai privalomas vienas aklųjų raštu spausdinto leidinio ir garsinio dokumento egzempliorius, Lietuvos technikos bibliotekai – vienas standartų, techninių reglamentų ir patentų egzempliorius. Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka kaupia ir saugo Elektroninių išteklių archyvą, kuriam elektroninių išteklių internete leidėjai taip pat pateikia po privalomąjį egzempliorių.

## Šaltiniai
* Žydruolė Jonuškienė, Privalomasis egzempliorius, Visuotinė lietuvių enciklopedija, 2020 m. sausio 3 d.
Neokonfucianizmas

**Neokonfucianizmas** ( 'Songų-Mingų racionalusis idealizmas') – konfucianizmo paveikta kinų mąstymo tradicija, IX a. sukurta Han Ju ir Li Ao, o XI a. išplėtota Džou Duni. Neokonfucianizmas iškilo Songų ir Mingų dinastijų valdymo laikais.

Neokonfucianizmas buvo bandymas reformuoti konfucionizmą, atsisakant mistinių daoizmo bei budizmo elementų, paveikusių Konfucijaus mokymą Hanių dinastijos laikais. Nors neokonfucionistai naudojo kai kurias daoizmo ir budizmo sąvokas, bet jų metafizinį turinį taikė ne soteriologiniams, o racionalistinės etinės filosofijos tikslams.

Neokonfucianizmas daugiausia nagrinėjo ontologijos, kosmologijos, pažinimo, antropologijos, psichologijos problemas. Pagrindiniai mokymai apie principą (*li siue*), mokymas apie širdį (*sin siue*), mokymas apie kelią (*[[dao]] siue*). Neokonfucianizmo mokyklos nevienodai aiškino visa reguliuojančio principo () kilmę. Džu Si manė, kad li kartu su gyvastimi, materija (či, ) sudaro dualistinę porą, tuo tarpu Vang Jangmingas li laikė vienatine pasaulio įvairovę kuriančia jėga, o či – tik li padariniu. Pasak jo, žmogaus širdis yra viso pasaulio gyvavimo prielaida, taip pat intuiciją priešpriešino protui, teigė prote glūdinčias įgimtas idėjas. Vėliau Dai Čingas atmetė li metafizines prielaidas ir laikė šią kategoriją daiktų tvarka, kuri atskleidžiama analitiniu tyrimu.

Neokonfucianizmas nesudarė vieningo mokymo, tačiau skirtingų šios tradicijos sekėjų filosofiją vienijo tikėjimas tikrove, jos suprantamumu, racionalumu, humanizmas (tikėjimas žmogumi, sociumu). Tikima, kad įmanoma dermė tarp individualumo ir visumos.

Neokonfucianizmas Edo laikotarpiu paplito Japonijoje, XV a. – Vietname ir Korėjoje (Džiosono dinastijoje tapo valstybine ideologija). Kinijoje XIX a. pab., kai šalis susidūrė su Europos kultūrine ir militaristine invazija, neokonfucianizmas imtas traktuoti kaip atgyvenusi ideologija. 1911 m. Kinijos Respublika jį išbraukė iš mokymo programų, o įsigalėjus komunistams uždrausta. Nuo XX a. vid. pradėtas plėtoti modernusis neokonfucianizmas. Jo atstovai (Siong Šili, Tan Dziuni, Feng Joulanas, Mou Dzongsanas, Vingcit Čanas, Čunging Čengas, Li Dzehou, Tu Veimingas) nagrinėja asmens padėtį visuomenėje, žmogaus ir gamtos ryšius, neokonfucianizmo ir didžiųjų pasaulio religinių ir filosofinių tradicijų sąveiką, konfucianistinių socialinių politinių idealų statusą dabartiniame pasaulyje, neokonfucianizmo vaidmenį Rytų ir Pietryčių Azijos socialiniame, politiniame, kultūriniame suklestėjime. Pabrėžia tikslo siekimą, kolektyvinę atsakomybę, asmeninių interesų aukojimą kolektyviniams, valdantįjį elitą siūlo sudaryti iš gabiausių ir sąžiningiausių žmonių.

## Šaltiniai
Kel

**Kel** (*Cel*) – viena iš deivių motinų etruskų mitologijoje, galbūt žemės deivė, atitinkanti graikų Gają. Įrašuose ant votų vadinama *Cel Ati* („Motina Žemė“).

Šios deivės vardas įrašytas ant Pjačencos kepenų (bronzinio avies kepenų modelio). Be to, aptiktos penkios bronzinės apžadinės statulėlės, dedikuotos Cel. Kiekvienoje iš jų įrašyta *mi celś atial celthi* („aš [priklausau] motinai Cel [šiame] Cel prieglobstyje“). Orvjete, Kaničelos šventvietėje, aptiktuose įrašuose minima deivė Vei gali būti vienas iš Cel vardų. Pačios deivės Cel atvaizdų neaptikta, tačiau Populonijoje rastas etruskų veidrodis, vaizduojantis Cel sūnų – milžiną Kelsklaną ( – „Kel sūnus“).

Be Cel, etruskų mitologijoje būta ir daugiau deivių motinų – Turan ati, Mater Matuta ir kt.

## Šaltiniai
Edvinas Vaškelis

**Edvinas Vaškelis** (g. 1996 m. birželio 20 d.) – Lietuvos tinklininkas, žaidžiantis Vokietijos aukščiausioje *Bundeslygoje*.

## Karjera
Profesionalią sportinę karjerą pradėjo Šiaulių Elga komandoje. Nuo 2019 m. žaidžia Vokietijos aukščiausioje lygoje.

2014 m. atstovavo Lietuvą 2014 m. jaunimo vasaros olimpinėse žaidynėse.

### Profesionalūs klubai
*  Šiaulių Elga (2014–2016)
*  Flamingo Volley-SM Tauras (2016–2017)
*  Pärnu Võrkpalliklubi (2017–2018)
*  Decospan Volley Team Menen (2018–2019)
*  TK Rūta (2018–2019)
*  Volleyball Bisons Bühl (2019–2021)

## Šaltiniai
Čiauša

**Čiauša** – upelis Lietuvoje, Šiaulių rajone; Ventos dešinysis intakas. Prasideda miškelyje prie Biručių kaimo, teka į vakarus. Įteka į Ventą 301,2 km nuo jos žiočių, 2 km į rytus nuo Varputėnų.

Intakas – Žiurkupis (kairysis).

Visa vaga ištiesinta. Ant upės sudarytas Mingėlių tvenkinys (2,5 km nuo žiočių) ir Gilvyčių tvenkinys (4,2 km). Kaimai prie Čiaušos: Šemetiškiai, Užčiaušiai, Gilvyčiai, Mingėliai.

Upėvardis *Čiáuša*, spėjama, yra kuršizmas (<**Kiauša* < *kiaušas, kiaušinis*).

## Šaltiniai
Dabruotas

**Dabruotas** (*Dabruotė*) – upelis Žemaitijoje, Šiaulių ir Telšių rajonuose; Upynos dešinysis intakas (Virvytės baseinas). Prasideda Luinių durpyne, Užpelkių miške. Teka vakarų, pietvakarių kryptimi per šlapias pievas. Įteka Upynon 2,3 km nuo jos žiočių, Kaunatavos pietiniame pakraštyje.

Intakas – Ožupis (kairysis).

Visa vaga ištiesinta. Šalia žiočių – Kaunatavos tvenkinys. Prie Dabruoto įsikūrę Girkautai, Felicinava.

Upėvardis *Dabruotas* kilęs nuo žodžio *dabras* ('bebras').

## Šaltiniai
Bronislovas Jamontas

**Bronislovas Jamontas** (, 1886 m. rugpjūčio 5 d. Dokudavo(s) kaime, netoli Lydos, Rusijos imperija – 1957 m. vasario 4 d. Torunė, Lenkija) – menotyros mokslų daktaras, profesorius, vienas Torunės Mikalojaus Koperniko universiteto Dailės fakulteto steigėjų.

## Biografija

Bronislovas Jamontas gimė 1886 m. rugpjūčio 5 d. Dokudavos kaime, netoli Lydos, dabartinės Baltarusijos teritorijoje. Ūgtelėjęs mokėsi Vilniaus gimnazijoje, 1907 m. – Vilniaus piešimo mokykloje pas Ivaną Trutnevą ir Ivaną Rybakovą. 1909–1910 m. studijavo teisę Sankt Peterburgo universitete, kartu lankė paskaitas Peterburgo imperatoriškoje dailės akademijoje. Po dvejų metų metęs studijas sugrįžo į Vilnių. Dirbo piešimo mokytoju dvaruose.

1909 m. aplankė Krokuvą ir Zakopanę, bendravo su Jano Stanislavskio grupės dailininkais. 

1921–1928 m. Jamontas dėstė piešimą Vilniaus gimnazijose. 1920–1934 m. su pertraukomis tęsė dailės mokslus Vilniaus Stepono Batoro universitete.

Vilniaus universiteto senatas Jamontą du kartus apdovanojo piniginėmis premijomis už Pranciškonų bažnyčios Vilniuje (1933 m.) Ir Stačiatikių bažnyčios Drohobyče (1934 m.) paveikslus. Kai Jamonto materialinės sąlygos pagerėjo, jis galėjo įgyvendinti seną svajonę išvykti į užsienį. 1928 m. Jamontas išvyko į Paryžių ir Briuselį, po dvejų metų – į Italiją, kurioje lankėsi daugiausiai Romoje ir Florencijoje. Grįžęs į Vilnių 1931 m. Jamontas buvo priimtas į universiteto Peizažo tapybos studijos asistento pareigas. 1936 m. jis dirbo Ferdinando Ruščico padėjėju. 1937 m. Jamontas tapo profesoriumi ir išdirbo Stepono Batoro universitete iki 1939 m.

1945 m. Jamontas išvyko gyventi į Lenkiją. Buvo vienas Torunės Mikalojaus Koperniko universiteto Dailės fakulteto steigėjų. 1946 m. tapo pirmuoju šio fakulteto dekanu. Tų pačių metų rugpjūčio mėn. jam suteiktas kraštovaizdžio ir natiurmorto profesoriaus vardas. 1953 m. Jamontui suteiktas menotyros mokslų daktaro vardas. 1955 m. Jamontas apdovanotas Lenkijos atgimimo ordino kavalieriaus kryžiumi.

## Kūryba

Bronislovas Jamontas buvo vienas žymiausių tarpukario Lietuvos romantinės pakraipos dailininkų. Jis kūrė kompozicijas su architektūros, gamtos motyvais. Labiausiai ištyrinėta 1930-ųjų metų laikotarpio Jamonto tapyba, kai jis subrendo kaip dailininkas. Buvo minimas parodų apžvalgose, publikacijose.

## Nuorodos
Daudžgirių upelis

**Daudžgirių upelis** (*Daudžgirio griovys*) – upelis šiaurės Lietuvoje, Biržų rajone; Tatulos dešinysis intakas (Mūšos baseinas). Prasideda laukuose buvusio Karklinų kaimo vietoje. Teka į šiaurę dirbamais laukais, lygiagrečiai su Tatula ir Juodupe. Įteka Tatulon 18,5 km nuo jos žiočių, priešais Daumėnus.

Baseinas labai siauras, žymesnių intakų nėra. Visa vaga ištiesinta. Prie upelio įsikūrę Jagaudžiai, Šniukščiai, Daudžgiriai, Patatuliečiai, Pagiriai.

## Šaltiniai
Daugupis (Gynia)

**Daugupis** – upelis Lietuvoje, Kauno rajone; Gynios kairysis intakas (Nevėžio baseinas). Prasideda šalia Paparčių sodų, teka į šiaurę Babtų–Varluvos miškais. Įteka į Gynią (Pociūnų tvenkinį) 17,1 km nuo jos žiočių, šalia Vigių.

Intakas – Alksnupis (dešinysis).

Beveik visa vaga ištiesinta. Prie Daugupio įsikūrę Paparčiai, Padaugupis.

Upėvardis *Daugupis* kildinamas iš žodžių *daug* ('apsčiai, gausu'), *daugus* ('apstus, gausus') ir *upė*.

## Šaltiniai
Debrėstis

**Debrėstis** (*Debrėstas*) – upelis šiaurės Lietuvoje, Akmenės rajone; Šventupio dešinysis intakas (Ventos baseinas). Prasideda šalia Kruopių miestelio, ties Dovydžiais. Teka laukais į pietvakarius, toliau – į šiaurės vakarus. Įteka į Šventupį 1,3 km nuo jo žiočių, faktiškai – į Sablauskių tvenkinio įlanką ties Sablauskiais.

Visa vaga ištiesinta. Kruopiuose sudarytas mažytis Kruopių tvenkinys. Prie Debrėsčio įsikūrę Kruopiai, Saunoriai I, Mergeluičiai.

Upvardis *Debrėstis* greičiausiai kilęs nuo žodžių, *debras, debrus, dabras* ('bebras'), nors sietas ir su *dubr-* šaknies vandenvardžiais (plg.  'mišku apaugusi gili dauba; griova, raguva').

## Šaltiniai
Derėžnyčia

**Derėžnyčia** (*Derežnyčia*) – upelis Lietuvoje, Varėnos rajone; Merkio kairysis intakas. Prasideda Varėnos miesto III tvenkinyje, ties Varėnos rytiniu pakraščiu, prie Vilniaus–Gardino geležinkelio. Teka į šiaurės vakarus, visas aukštupys užtvenktas (Varėnos II tvenkinys, Varėnos I tvenkinys), toliau srūva pro Dainavos girią pelkėtu slėniu. Įteka Merkin 40,1 km nuo jo žiočių, priešais Salovartės kaimą.

Derėžnyčia juosia šiaurinę Varėnos miesto dalį. Nemaišytina su kita Derėžnyčia arba Derežna, tekančia per Mergežerį.

Upėvardis laikomas slavizmu iš  „vieta, kur apdorojama mediena, karnos, žievės“.

## Šaltiniai
Stanislovas Algis Kavaliauskas

**Stanislovas Algis Kavaliauskas** (1938 m. sausio 29 d. Panevėžyje – 2020 m. balandžio 28 d. ten pat) – Lietuvos dviratininkas, daugkartinis Lietuvos dviračių sporto čempionas, dviračių sporto treneris.

## Biografija

1959 m. baigė Panevėžio berniukų gimnaziją, 1961 m. Panevėžio hidromelioracijos technikumą. Dirbo techninės priežiūros inžinieriumi, kultūros ir sporto rūmų direktoriaus pavaduotoju Panevėžio statybos treste.

1994–2004 m. dirbo Panevėžio kūno kultūros ir sporto skyriaus instruktoriumi. Buvo daugkartinis Lietuvos čempionas dviračių sporto, slidinėjimo, ultratriatlono distancijose. Sporto meistras dviračių ir slidinėjimo sporte. Dviračių kroso pirmenybių laimėtojas (1962 m.), dalyvavo Tautų spartakiadose Maskvoje 1963 ir 1967 m.

1999–2003 m. buvo Lietuvos tautinio olimpinio komiteto generalinės asamblėjos nariu.

Vadovavo Panevėžio bėgimo ir slidinėjimo sporto klubui „Rambynas“, nuo 1999 metų Panevėžyje organizuodavo gruodžio 31 d. tradicinius naujametinius bėgimus.

Buvo Panevėžio dviračių sporto klubo „Ekstrimas“ įkūrėjas ir vadovas. Daugiau kaip 10 metų visuomeniniais pagrindais treniravo šio sporto klubo jaunuosius BMX dviratininkus. Pats savo jėgomis įrengė BMX trasą Panevėžyje.

Už indėlį į Panevėžio miesto bendruomenės sveikatinimą, pavyzdinę visuomeninę veiklą 2006 metais buvo išrinktas „Metų panevėžiečiu“ kūno kultūros ir sporto srityje. Kavaliauskas buvo apdovanotas Kūno kultūros ir sporto departamento aukso medaliu, Panevėžio miesto savivaldybės ir Panevėžio kūno kultūros ir sporto centro medaliais „Už nuopelnus Panevėžio sportui“.

## Nuorodos
Dindžiakė

**Dindžiakė** (*Dzindzakė*) – upelis Lietuvoje, Alytaus ir Prienų rajonuose; Verknės kairysis intakas. Prasideda miškelyje šalia Gerkiškių. Teka į šiaurę, nedidelį atstumą prateka Vėžiongirės (Birštono savivaldybė) pakraščiu. Įteka Verknėn 15,5 km nuo jos žiočių, ties Karveliškėmis.

Intakai: Skaptutis (dešinysis), Bandos upelis (kairysis).

Aukštupio vaga ištiesinta. Gyvenvietės prie Dindžiakės: Punios rytiniai pakraščiai, Pabaliai, Vėžionys, Kurmoniškės, Karveliškės.

Upėvardžio *Dindžiakė̃* (dzūk. *Dzindzakė*) pavadinimas neaiškus. Antrasis sandas siejamas su žodžiu *akis*, pirmasis – abejotinai kildinamas iš *džindžė* ('naminė degtinė').

## Šaltiniai
Dirsteika

**Dirsteika** – upelis Vakarų Lietuvoje, Klaipėdos rajone; Veiviržo dešinysis intakas. Prasideda šalia Ablingos kaimo, teka laukais į pietvakarius. Patekusi į Vėžaitinės miškus daro kilpą šiaurėn, tada teka į pietus. Įteka Veiviržan 42,1 km nuo jo žiočių, 1 km nuo Antkopčio.

Aukštupio ir vidurupio vaga ištiesinta. Netoli upelio įsikūrę Žadeikiai ir Žemguliai, įkurtas Ablingos lurdas.

Upėvardis gana neaiškios kilmės, bandomas sieti su žodžiais *[[dirsė]]* ('tokia piktžolė') arba  ('sumanus, šaunus, drąsus').

## Šaltiniai
Phersipnei

**Phersipnei** arba **Phersipnai** – požemio pasaulio deivė etruskų mitologijoje; atitinka graikų Persefonę ir romėnų Prozerpiną. Sutuoktinis – Aita (graikų Hado atitikmuo).

Phersipnei kultas nėra paliudytas, kaip ir jos sutuoktinis Aita, ši deivė tebuvo mitologinė figūra. Drauge su Aita pavaizduota etruskų kapaviečių piešiniuose, kaip antai *Tomba Golini I* (Orvjetas) bei *Tomba dell’Orco II* (Tarkvinija), taip pat ant Orvjete aptikto sarkofago (dievybių vardai nėra įrašyti). Be to, rastas šią deivę vaizduojantis veidrodis (čia ji įvardyta Prosepnai).

Kai kada vaizduota su gyvatėmis plaukuose.

## Šaltiniai
Nutirpinimas

**Nutirpinimas** (, ) – maisto ruošimo būdas tirpdant maisto (dažniausiai mėsos) kepimo apnašas nuo keptuvės dugno ir tuo pačiu panaudojant jas padažo ar sriubos ruošimui. Kai mėsa kepama keptuvėje ar kitame inde, prie indo sienelių ir dugno prikimba sukepusių cukrų, angliavandenių ar proteino dalelių, lieka ištirpusių riebalų.

Prancūzų kulinarinėje tradicijoje šios apnašos vadinamos *sucs*, nuo lotynų kalbos žodžio *succus* (sakai). Iškepus mėsą, ji išimama ir į kaitinamą keptuvę įpilama skysčio – daržovių ar mėsos sultinio, vyno ar brendžio. Skystis veikia kaip mėsos kepimo likučių tirpiklis, kartu sugerdamas paskrudusių mėsos kepimo likučių skonį. Keptuvė kaitinama, nuolat maišant skystį, kol keptuvės apnašos ištirpsta ir substancija pasiekia reikiamą, dažnai sirupišką tirštumą. Gauta substancija, prancūziškai vadinama *foundation* (pagrindu), toliau naudojama padažo ruošimui pridedant žolelių, sviesto ar daržovių, miltų ar kitų priedų.

Nutirpinimas yra daugelio padažų receptų sudėtinė dalis. Nutirpinimas naudojamas ir kepant daržoves – ypač karamelizuojant svogūnus.

## Šaltiniai
Valstybinė biblioteka

**Valstybinė biblioteka** arba **nacionalinė biblioteka** – vyriausybės įkurta pagrindinė šalies informacijos saugykla, renka ir saugo visą su šalimi susijusią literatūrą, išleistą šalyje ar užsienyje. Skirtingai nuo viešųjų bibliotekų valstybinės dažniausiai neskolina knygų į namus. 

Valstybinės bibliotekos paprastai būna didžiausios šalyje. Kai kurių šalių regionai, ar teritorijos, neturinčios politinio suvereniteto, bet siekiančios saugoti ir puoselėti savo kultūrinį išskirtinumą, turi savo valstybines bibliotekas su visais valstybinių bibliotekų požymiais, įskaitant ir privalomąjį egzempliorių. Europos valstybinės bibliotekos dalyvauja „Europos bibliotekos“ skaitmeniniame projekte.

Pagal dydį ir rinkinių įvairovę žymiausios iš pasaulio valstybinių bibliotekų – Britų biblioteka (įkurta 1753 m.; iki 1973 m. Britų muziejaus sudėtyje), Prancūzijos valstybinė biblioteka (1461 m.) ir Kongreso biblioteka Jungtinėse Valstijose (1800 m.). Kitos žymesnės valstybinės bibliotekos: Rusijos valstybinė biblioteka (1862 m.), Belgijos karališkoji biblioteka (1837 m.),  Olandijos karališkoji biblioteka (1798 m.), Romos nacionalinė centrinė biblioteka (1875 m.), Australijos nacionalinė biblioteka (1960 m.), Kinijos nacionalinė biblioteka (1909 m.), Japonijos nacionalinė parlamento biblioteka (1872 m.). Lietuvoje valstybinės bibliotekos statusą turi Lietuvos nacionalinė Martyno Mažvydo biblioteka.

Pirmosios valstybinių bibliotekų užuomazgos atsirado iš karalių sukauptų rinkinių asmeninėse bibliotekose. Valstybinės bibliotekos sparčiau pradėjo kurtis formuojantis nacionalinėms valstybėms XVIII a. pab. – XIX a.

## Šaltiniai
Nacionalinė BMX arena

**Nacionalinė BMX arena** – sportinė BMX arena Mančesteryje, Anglijoje. Arena atidaryta šalia Mančesterio velodromo ir yra Nacionalinio dviračių sporto komplekso dalis.

## Istorija
2011 m. rugpjūtį arena oficialiai atidaryta. Arena atidaryta šalia Mančesterio velodromo ir tapo antruoju objektu Nacionalinio dviračių sporto komplekso plėtros projekte. Statybų vertė – 24 mln. £.

2013 m. arenoje vyko pasaulio superkroso taurė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Dotamas

**Dotamas** – upė Lietuvoje, Vilkaviškio rajone; Širvintos dešinysis intakas (Šešupės baseinas). Prasideda pelkaitėje prie Skroblų kaimo, aukštupyje prateka Dotamų ežerą. Teka laukais į šiaurės vakarus, vidurupyje pasuka šiaurėn. Įteka į Širvintą 38,1 km nuo jos žiočių, šalia Sausininkų.

Intakai: Matrasinė, Pūstežeris (kairieji).

Aukštupio vaga ištiesinta. Kaimai prie Dotamo: Rūkštėnai, Dotamai, Karpiejai, Šilbaliai.

Upėvardžio *Dótamas* kilmė neaiški – galėtų būti kilęs nuo Dotamų kaimo (< iš germaniško asmenvardžio *Dotas* < *Doht, Todemann*), nors neatmetama ir sąsaja su  'skystas, takus; tekėti'.

## Šaltiniai
Knygų namelis

**Knygų namelis** – viešojoje erdvėje įrengta miniatiūrinė biblioteka, kurioje galima skaityti knygas ir jas mainyti, kai kuriais atvejais – ir pasiimti su savimi. Knygų namelio idėja yra išplitusi bent į 91 šalį.

## Idėjos kilmė ir vystymas
Neatlygintino dalinimosi knygomis idėjos ištakos siekia 2009 m., kai Hudsone, Viskonsine (JAV) gyvenantis Todas Bolis sumanė ant vejos šalia savo namų suręsti vieno kambario namuką, kuriame būtų laikomos knygos, taip pagerbiant neseniai mirusią savo motiną, buvusią mokytoją ir knygų mylėtoją. T. Bolis idėja pasidalino su partneriu Riku Bruksu ir ėmė plėsti tinklą vidurio vakarų Jungtinėse Valstijose. Laikui bėgant idėja išplito už JAV ribų. Todo Bolio įkurta *[[Little Free Library]]* 2012 m. buvo oficialiai pripažinta ne pelno siekiančia organizacija.

Pirmoji bibliotekėlė (nr. 3756) įsteigta 2012 m. Vilniuje, Antakalnyje, Tramvajų gatvėje. Ją įrengė Milda Varnauskaitė. Lietuvoje knygų nameliai pirmiausia buvo įrengti kai kuriose autobusų stotelėse. Vėliau analogiški knygų nameliai įkurti ir kitose viešose vietose – autobusų stotyse, miestų centruose, kitose vietose. 2019 m. rugsėjo 24 d. knygų namelis buvo įrengtas ir šalia Šiaulių tardymo izoliatoriaus.

Knygų namelių oficialia registracija ir – daugeliu atveju – steigimu rūpinasi ne pelno organizacija *Dalinkis knyga*. Organizacijos teigimu, idėjos tikslas yra „skatinti raštingumo ugdymą ir meilę skaitymui, kurti nemokamą knygų mainų tinklą Lietuvoje ir už jos ribų; susieti bendrumo jausmą, dalinimosi įgūdžius ir kūrybiškumą perduodant tai iš kartos į kartą.“

Nors knygų namelių idėja vertinama dažniausiai teigiamai, yra sulaukta ir kritikos. Idėją kritiškai vertino Riursono universitete (Torontas, Kanada) bibliotekininke dirbanti Jane Schmidt, tvirtinusi, kad Kanadoje ši idėja labiau prieinama pasiturintiems kanadiečiams.

## Kai kurios knygų namelių vietos Lietuvoje

Nėra tikslių duomenų, kiek knygų namelių yra įrengta Lietuvos teritorijoje. Kai kurių vietos:
* Lukiškių aikštė Vilniuje – Lukiškių aikštė, Antakalnis (M. K. Oginskio g. skveras), skveras prie Šv. Kotrynos bažnyčios
* Kaune – Studentų skveras (Donelaičio gatvė)
* Klaipėdoje – Klaipėdos autobusų stotis, dalis autobusų stotelių
* Šiauliuose – Šiaulių tardymo izoliatorius
* Plungė – Parkelis (A. Jucio gatvė)
* Kėdainiai – Gegučių parke
* Radviliškis – autobusų stotyje
* Visagine – Paplūdimio teritorija, Vladimiro Ščiurovo skverelis (III mikrorajonas), miesto ligoninė
* Rokai – Kauno raj. Rokų seniūnijos parkelyje (Nemuno g. 14, Rokų k., Kauno r.)
* Dūkštose – netoli Neries parko.

## Panašios dalinimosi daiktais iniciatyvos
2019 m. birželio 15 d. Vilniuje įsikūrė dalijimosi daiktais stotelė, kur galima atnešti ir palikti arba pasiimti stambesnių gabaritų daiktus, pavyzdžiui, baldus.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Idėjos „Dalinkis knyga“ internetinė svetainė
Stamfordas (Anglija)

**Stamfordas** () – miestas Jungtinėje Karalystėje, Rytų Anglijoje, Linkolnšyro grafystėje.

## Istorija
658 m. mieste įkurtas vienuolynas, kuris vėliau sugriautas danų įsiveržimo metu. 922 m. miestas minimas Anglosaksų kronikose. 1086 m. miestas minimas Paskutiniojo teismo knygoje.

X a. gyvenvietėje dominavo danai, buvo išvystyta puodininkystė. 1075 m. minima normanų pilis. 1082 m. Vilhelmo I Užkariautojo ir Vilhemo iš Kalė įsakymu atstatytas Stamfordo Šv. Leonardo vienuolynas. XII a. pastatyta iki šių dienų funkcionuojanti Stamfordo Visų Šventųjų bažnyčia. 1484 m. pilis galutinai nugriauta. 1532 m. atidaryta Stamfordo mokykla. 1848 m. kovo 20 d. pradėjo veikti Stamfordo geležinkelio stotis.

2013 m. „The Sunday Times“ įvardino Stamfordą kaip vieną iš keturių geriausios gyvenimo kokybės gyvenviečių Anglijoje.

## Filmavimo vieta

Dėl išlikusios išskirtinės akmeninės architektūros Stamfordas dažnai naudojamas televizijos ir kino filmų filmavimui:

;Televizija
* *Middlemarch* (1994)
* *My Mad Fat Diary* (2013–2015)

;Filmai
* *[[Puikybė ir prietarai]]* (2005)
* *[[Da Vinčio kodas (filmas)|Da Vinčio kodas]]* (2006)
* *The Golden Bowl* (2000)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Kazlų Rūdos Jurgio Dovydaičio viešoji biblioteka

**Kazlų Rūdos Jurgio Dovydaičio viešoji biblioteka** – savivaldybės biudžetinė įstaiga. Bibliotekoje yra Vartotojų aptarnavimo ir informacijos, Dokumentų komplektavimo skyriai, 10 struktūrinių padalinių (filialų) kaimuose. Bibliotekos internetinės svetainės skiltyje „Kraštotyra“ pristatomos žymių kraštiečių biografijos.

## Istorija

Kazlų Rūdoje viešoji biblioteka pradėjo kurtis XX a. tarpukariu. Tuomet įvairioms draugijoms, organizacijoms  priklausė nedidelės bibliotekėlės, knygynai. 1940 m. pabaigoje įsteigta Kazlų Rūdos valsčiaus biblioteka, kai buvo nacionalizuotos įvairių organizacijų bibliotekos: jaunalietuvių, šaulių, Kazlų Rūdos parapijos ir kitų. Šių bibliotekų turėtos knygos buvo konfiskuotos ir perduotos besikuriančiai valstybinei bibliotekai. 1941 m. ši turėjo 2073 knygas.

1950 m. biblioteka tapo rajonine, Kazlų Rūdai gavus miesto teises ir tapus rajono centru. 1962 m. panaikinus Kazlų Rūdos rajoną, biblioteka reorganizuota į Kazlų Rūdos miesto biblioteką, pavaldžią Kapsuko (dabartinės Marijampolės) rajono bibliotekai.

2000 m. įsteigus Kazlų Rūdos savivaldybę, biblioteka tapo Kazlų Rūdos savivaldybės viešąja biblioteka. 2004 m. pradėta diegti Lietuvos integrali bibliotekų informacinė sistema (LIBIS). Įgyvendinant projektą „Bibliotekos pažangai“, 2011 m. sukurtos kompiuterizuotos darbo vietos skaitytojams ir darbuotojams visuose struktūriniuose padaliniuose. 2018 m. darbuotojų ir skaitytojų iniciatyva biblioteka pavadinta kraštiečio žinomo tautosakos rinkėjo Jurgio Dovydaičio vardu. 2019 m. duomenimis,  bibliotekos paslaugomis naudojosi 25 procentai gyventojų, t. y. 2890 registruotų vartotojų.

## Padaliniai

2021 m. kovą biblioteka turėjo 10 padalinių.

|-
| || Antanavo filialas || Bagotosios g. 4, Antanavas || Antanavo seniūnija || Įkurta 1945 m.
|-
|  || Ąžuolų Būdos filialas || Marijampolės g. 22, Ąžuolų Būda || Kazlų Rūdos seniūnija || Įkurta 1952 m., veikia buvusios Ąžuolų Būdos mokyklos pastate.
|-
| || Bagotosios filialas || Šilo g. 55, Bagotoji || Kazlų Rūdos seniūnija || 
|-
|  || Bebruliškės filialas || Aušros g. 2, Bebruliškė || Kazlų Rūdos seniūnija || Įkurta 1956 m.
|-
|  || Būdos filialas || Liepų g. 2, Būda || Jankų seniūnija || 
|-
| || Jankų filialas || Ąžuolų g. 4, Jankai || Jankų seniūnija || Veikia buvusio vaikų darželio pastate.
|-
|  || Jūrės filialas || Stoties g. 19, Jūrė || Kazlų Rūdos seniūnija || Įkurta 1945 m.
|-
| || Jūrės kaimo filialas || Medelyno g. 4, Jūrės kaimas || Kazlų Rūdos seniūnija || Biblioteka veikia UAB „Jūrės medis“ patalpose.
|-
| || Plutiškių filialas || Mokyklos g. 5, Plutiškės || Plutiškių seniūnija || Veikia seniūnijos pastate.
|-
| || Višakio Rūdos filialas || Ąžuolo g. 1, Višakio Rūda || Kazlų Rūdos seniūnija || 
|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Kazlų Rūdos Jurgio Dovydaičio viešoji biblioteka. Kvb.lt (tikrinta 2022-03-06).
* Kazlų Rūdos savivaldybės viešajai bibliotekai suteiktas Jurgio Dovydaičio vardas. 2018-06-05, Suduvosgidas.lt (tikrinta 2022-03-06).
Tuchulcha

**Tuchulcha** – mirties demonas etruskų mitologijoje.

Pavaizduotas *Tomba dell'Orco* kapavietės (Tarkvinija) piešinyje. Tuchulchos išvaizda grėsminga: jis panašus į žvėrį, su plėšriojo paukščio snapu, asilo ausimis, suveltais plaukais, demoną apsivijusios gyvatės, dvi iš jų tarsi ragai kyšo viršum jo kaktos. Tuchulchos oda – pūvančios mėsos spalvos. Demonas graso ant uolos sėdinčiam ilgaplaukiam jaunuoliui vardu These (atitinka graikų Tesėją), kuris vilki himatiją; priešais jį sėdi Piritojus. Piešinio motyvas – Tesėjo ir Piritojaus požemio pasaulyje patiriamos negandos (čia jie nusileidę pagrobti Persefonės).

Aptikta vazų, ant kurių pavaizduoti į Tuchulchą panašūs paukščio bruožų turintys demonai, tačiau jie nėra įvardyti.

## Šaltiniai
Ivanas Rybakovas

**Ivanas Rybakovas** (; 1870 m. Kalugos gubernija, Rusijos imperija – 1942 m. Mednogorskas, Rusijos TFSR) – Vilniaus piešimo mokyklos dėstytojas, tapytojas.

## Biografija
Ivanas Rybakovas gimė 1870 m. Kalugos gubernijoje, Rusijoje. 1889–1894 m. jis mokėsi Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje, 1895–1898 m. studijavo – Sankt Peterburgo imperatoriškoje dailės akademijoje. 1899 m. baigė ir šios akademijos pedagogikos kursus. Baigęs studijas, atvyko į Vilnių. Dėstė piešimą Vilniaus chemijos – technologijos mokykloje. 1899 m. Rybakovas tapo Ivano Trutnevo padėjėju Vilniaus piešimo mokykloje.

Ivanas Rybakovas kartu su kitais tapytojais 1902 m. Vilniuje įkūrė dailės būrelį ir 1908 m. Vilniaus dailės draugiją.

Po Trutnevo mirties Ivanas Rybakovas buvo paskirtas Vilniaus piešimo mokyklos vedėju, tačiau šias pareigas ėjo neilgai. Kitaip nei I. Trutnevas, Rybakovas mokinius skatino studijas tęsti Paryžiuje, ne Sankt Peterburge. Jo oficialus nušalinimas nuo vadovo pareigų buvo grindžiamas „pažangumo kritimu ir visišku disciplinos smukimu”. Buvo mėgiamas mokinių. 1912–1915 m. Rybakovas buvo vadovavo Vilniaus dailės draugijos aukštesniajai dailės mokyklai, kuri populiariai buvo vadinama Rybakovo mokykla.

Nuo 1913 m. Ivanas Rybakovas išvyko į užsienį, keliavo po Prancūziją, gyveno Turkestane, Rusijoje.

## Kūryba
Ivanas Rybakovas tapė portretus, buitinio žanro paveikslus, natiurmortus. 1904 m. nutapė ikonų Vilniaus Lukiškių kalėjimo cerkvei. Yra nutapęs Vilniaus apylinkių peizažų. Kūryboje rėmėsi plenerizmu, impresionizmu, „tapybiniu realizmu“. Žinomi kūriniai: „Verandoje“ (1910), „Mickūnų dvarelis“ (1910).

## Nuorodos
Aleksandras Stabrovskis (Liubičius)

**Aleksandras Stabrovskis** (slapyvardis „Liubičius“) (, 1839 m.  – 1863 m. liepos 21 d.) – Rusijos imperijos armijos karininkas, kadetas, vienas 1863 m. sukilimo Trakų apskrityje organizatorių ir vadų. 

Aleksandras Stabrovskis buvo kilęs iš turtingų dvarininkų šeimos. Jaunystėje mokėsi Breste, tarnavo kadetų korpuse Sankt Peterburge. Nuo 1863 m. pradžios Aleksandras Stabrovskis prisidėjo prie 1863 m. sukilimo, organizavo jį Trakų apskrityje ir šioje aspkrityje buvo vienas iš sukilimo vadų. Subūrė apie 200 sukilėlių būrį. Dalyvavo mūšiuose prie Palimšių dvaro, taip pat mūšyje Rūdininkų girioje. Pagal kai kuriuos šaltinius sužeistas 1863 m. liepos 21 d., Stabrovskis pabėgo į užsienį ir 1864 m. pradžioje mėgino grįžti į sukilimą, tačiau Prūsijos pasienyje buvo paimtas į nelaisvę. Remiantis kitais šaltiniais, Aleksandras Stabrovskis žuvo mūšyje 1863 m. liepos 21 d.

## Nuorodos
Józef Tokarzewicz

**Juzefas Tokarževičius** (, slapyvardžiai – „Hodi“, „Bazyli Niebiest“; 1841 m. sausio 8 d. Bielskas, Lenkijos Karalystė – 1919 m. rugpjūčio 9 d. Mazovijos Grodziskas, Lenkijos Karalystė) – lenkų publicistas, prozininkas, vertėjas ir literatūros kritikas, 1863 m. sukilimo dalyvis, būrio vadas, išeivijos aktyvistas.

## Biografija

Jozefas Tokarzevičius gimė 1841 m. sausio 8 d. Bielske, Lenkijoje stačiatikių cerkvės valdytojo ir miesto mero Basilijaus ir jo žmonos Joanos šeimoje.

Pradinį išsilavinimą Jozefas Tokarzevičius įgijo gimtajame mieste parapijinėje mokykloje. Mokėsi Drohičine, gimnaziją baigė Balstogėje. Baigęs gimnaziją 1860 m. Tokarzevičius išvyko studijuoti matematikos į Maskvos Michailo Lomonosovo universitetą. Studijų metu lankė ir teisės bei filologijos paskaitas.

1863 m. Tokarzevičius išvyko į Krokuvą, dalyvavo 1863 m. sukilime. Sukilimui pralaimėjus, emigravo į Paryžių. Paryžiuje įstojo į Sorbonos universitetą studijuoti teisės. Buvo siųstas redaguoti žurnalo, pavadinimu „Montparnasse“. 1866 m. Paryžiuje Jozefas Tokarzevičius leido žurnalą „Przyszłość”', nuo 1867 m. redagavo žurnalą „Gonca”, kuris buvo spausdinamas Ženevoje. Be to, Tokarzevičius dirbo Orleano geležinkelio Paryžiuje judėjimo skyriaus pareigūnu.

1868 m. Tokarzevičius įgijo žurnalo „Niepodległości” redakciją ir vadovavo šiam žurnalui iki Prancūzijos–Prūsijos karo 1870 m. Karo metu Tokarzevičius įsitraukė į Paryžiaus nacionalinę gvardiją ir tarnavo 207-ajame batalione šalia buvusio Lenkijos kariuomenės generolo Valigorskio. Buvo neteisingai apkaltintas dėl dalyvavimo Paryžiaus komunoje. Buvo įkalintas Versalio kalėjime, kur praleido pusę metų. Šį periodą jis vėliau aprašė savo atsiminimuose „Karo ir bado dienomis“. Išleistas iš kalėjimo, Jozefas Tokarzevičius užsiėmė žurnalistine veikla, rašė Galicijos laiškus į Krokuvos leidinį „Kraj” ir Varšuvos leidinį „Kłosy” slapyvardžiu „Hod”.

1872 m. pavasarį Jozefas Tokarzevičius pabuvojo Šveicarijoje, Belgijoje, Anglijoje. 1878 m. Paryžiuje jis redagavo lenkiškus laiškus. Tuo metu Tokarzevičius išleido keletą brošiūrų slapyvardžiu „Bazyl Niebiest“ žurnaluose „Prawa siły”, „Wstecznictwo”. Papildydamas menkas literatūrines pajamas pinigais iš kitų šaltinių, dirbo komisijos kantoriumi, Adomo Ciborovskio reklamos agentūroje, taip pat kažkiek laiko – Reifo spaustuvėje.

1882 m. palikęs Prancūziją, Tokarzevičius aplankė Galiciją, Sileziją, Poznanės hercogystę ir 1883 metais grįžo į gimtąją šalį. Gavęs leidimą įvažiuoti į Rusijos imperiją dvejus metus dirbo Sankt Peterburge, gimtinėje, vėliau persikėlė į Varšuvą. Varšuvoje pakeitė Adomą Plugą ir tapo žurnalo „Klosy” redaktoriumi.

1894 m. Tokarzevičius apsigyveno Grodzisko mieste netoli Varšuvos, kur rašė straipsnius įvairiems Varšuvos žurnalams ir laikraščiams.
 
1881 m. Tokarzevičius išleido romaną „Pan Ślepy Paweł“, po dešimties metų (1891 m.) antrą romaną – „Pan Głuchy Gaweł“.

Tokarzevičius paskelbė Varšuvos spaudoje Henriko Senkevičiaus, Elzės Ožeškienės, Ignaco Maciejovskio, Klemenso Junošos romanų apžvalgas.

Jozefas Tokarzevičius mirė 1919 m. rugpjūčio 9 d. Mazovijos Grodziske ir buvo palaidotas vietos kapinėse.

## Nuorodos
Kłosy (žurnalas)

**„Kłosy“** (; pilnas pavadinimas – „Klosy: savaitinis iliustruotas žurnalas, skirtas literatūrai, mokslui ir menui“) – iliustruotas lenkų savaitraštis, leistas Varšuvoje 1865–1890 m.

## Glaustas aprašymas

Žurnalas pirmą kartą pasirodė 1865 m. liepos 5 d. Specializavosi socialinių – kultūrinių ir populiariųjų mokslų temomis. Žurnale buvo publikuojamos knygų apžvalgos ir nedidelės apimties to meto žymiausių lenkų rašytojų literatūros kūriniai. Žurnale taip pat buvo spausdinami, nors ir rečiau, istoriniai straipsniai. Tarp žurnalo autorių buvo Juozapas Ignotas Kraševskis, Adomas Asnykas, Elzė Ožeškienė, Marija Konopnicka, Konradas Brandelis.

Pranciškonas Kostrzevskis bendradarbiavo su žurnalu, spausdino jame daug piešinių, taip pat savo kūrybinius darbus žurnale publikavo tapytojai ir medžio drožėjai Jozefas Holevinskis ir Aleksandras Regulskis (redakcijos medžio drožybos dirbtuvės vadovas), taip pat Alfredas Vierušas-Kovalskis. Be kita ko žurnale, buvo publikuojama ir literatūros kritika (Kazimieras Kaševskis). Žurnalas taip pat skelbė informaciją apie socialinius ir ekonominius įvykius to meto Lenkijoje.

Žurrnalo „Kłosy“ leidėjas buvo Pranciškus Leventalis. Žurnalą daug metų redagavo Adomas Plugas.

Žurnalas „Kłosy“ buvo vienas iš pirmaujančių Lenkijos kultūrinių žurnalų XIX a. antroje pusėje tiek redakcine, tiek besipublikavusių autorių prasme.

## Literatūra
* Bartłomiej Szyndler, 1981: Tygodnik ilustrowany „Kłosy” 1865–1890.

## Nuorodos
* Žurnalo „Klosy“ archyvas https://www.wbc.poznan.pl/dlibra/publication/85171
Juragių radijo ir televizijos retransliacijos stotis

**Juragių radijo ir televizijos stotis** arba **Juragių RTS** – radijo ir televizijos retransliacijos stotis Kauno rajone, Juragių ir Tvarkiškių kaimų paribyje, 6 km į pietvakarius nuo Garliavos. Stoties įvažiavimo vartai, sargybos postas įrengti šalia kelio . Už 27 km į šiaurę, prie magistralės  stovi Sitkūnų radijo stotis.

Stotis Juragiuose įkurta 1978 m. Pastatyta 245 m aukščio antena, matoma nuo magistralės „Via Baltica“ (už 1,3 km). Stiebo papėdės aukštis virš jūros lygio – 90 m. Stotis Kauno regionui retransliuoja radijo programas. Didelė dalis stoties pastato ištuštėjusi, išlikusi radijo imtuvų ir siųstuvų ekspozicija, TV aparatinė.

## Istorija

Stotis pagarsėjo 1991 m. Sausio įvykių metu. Nutrūkus televizijos transliacijai iš Vilniaus televizijos bokšto, Juragių retransliacijos stotyje buvo įjungti siųstuvai ir suderintas ryšio perdavimas iš Lietuvos televizijos Kauno studijos. Vilniuje sovietų kariuomenei išjungus televiziją, po kelių akimirkų televizorių ekranai vėl nušvito – atsirado testo lentelė ir pasigirdo balsas. Tai Juragių televizijos perdavimo centro darbuotojai įjungė mikrofonus ir paskelbė, kad nuo šiol visos transliacijos vyks iš čia. 

Tomis sausio dienomis Petras Makutėnas buvo Juragių koordinacinio centro vadovas. Laisvės gynėjai statė barikadas, ant langų ir įėjimų įrengė grotas. Visa teritorija buvo apjuosta autobusais, sunkvežimiais, traktoriais. Degė laužai, o Garliavos bažnyčios varpai žadino keltis ir važiuoti saugoti televizijos centrą. Aštuonis mėnesius Juragių siųstuvai padėjo matyti televiziją ne tik Lietuvoje, bet ir užsienyje.

## Atminimas

Sausio 13-osios įvykiams atminti 2001 m. retransliacijos stotyje, priešais administracinį pastatą, atidengta akmens skulptūra „Rūpintojėlis“ (skulpt. Vladas Krušna). Jos granitiniame postamente užrašyti poeto Justino Marcinkevičiaus žodžiai: „*Už Tėvynės stebuklą reikia savimi užmokėti*“. Prie retransliacijos stoties pastato pakabinta granitinė atminimo plokštė. Dalis Sausio įvykių fotoarchyvo saugoma Lietuvos ryšių istorijos muziejuje.


Juragiai, stoties antena.JPG|Radijo ir TV stotis, antenos stiebas
Juragių TV stotis. Lenta.JPG|Atminimo lenta ant stoties pastato
Juragiai, stotis. Rūpintojėlis.JPG|Memorialas su Rūpintojėliu stotyje


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Kauno radijo stotys
* Juragiai FM transmitter info. LRTC Juragių RTS
* „Mototurizmo ralio“ objektai: 245 m aukščio Juragių antena, padėjusi išsaugoti Lietuvos nepriklausomybę
Bibliotekininkystė

**Bibliotekininkystė** – tarpdisciplininė mokslo šaka, susijusi su dokumentų (rankraštinių, spausdintų, vaizdo, garso, elektroninių ir kitų), informacijos kaupimo ir visuomeninio naudojimo organizavimu. Istoriškai bibliotekininkystė glaudžiai susijusi su archyvistika.

Bibliotekininkystės mokslinės kryptys: bibliotekų istorija, teorija, metodika ir technologijos, bibliotekų vieta ir reikšmė visuomenėje, ryšiai su kitomis institucijomis, visuomenės skaitymo poreikių ir jų tenkinimo tyrimas. Bibliotekininkystė teikia žinių apie informacijos ir dokumentų identifikavimą, atranką, kaupimą, saugojimą, tvarkymą, vertinimą, interpretaciją ir reprezentaciją, pagalbą vartotojams jais naudojantis įvairių tipų bibliotekose ir informacijos tarnybose.

Bibliotekininkystės () sąvoką XIX a. įvedė Bavarijos benediktinų vienuolis, bibliotekininkas Martinas Šretingeris (*Martin Schrettinger*), kuris rengė Miuncheno bibliotekos knygų katalogus. 1886 m. bibliotekininkystės katedra įkurta Getingeno universitete, o 1887 m. Melvilis Diujis Niujorke įkūrė pirmąją bibliotekininkystės mokyklą.

Buvusioje LDK Joachimas Lelevelis parengė pirmąjį Lietuvoje ir Lenkijoje bibliotekininkystės, knygos istorijos ir bibliografijos teorinį veikalą „Dvejetas bibliografinių knygų“ (*Bibliograficznych ksiąg dwoje*, 2 t. 1823–1826 m.), o 1829 m. Vilniaus universitete pradėtas dėstyti bibliotekininkystės kursas (dėstė Aleksandras Viktoras Bohatkevičius). 1931 m. įkurta Lietuvos bibliotekininkų draugija, 1936 m. Kaune surengti pirmieji bibliotekininkų kursai.

XXI a. pr., paplitus internetui, į bibliotekininkystės apimtį pateko ne tik knygų ir dokumentų tvarkymas bei klasifikavimas, bet ir skaitmenizacija, internetinių katalogų, duomenų bazių pildymas bei priežiūra.

## Šaltiniai
Japonijos nacionalinė parlamento biblioteka

**Japonijos nacionalinė parlamento biblioteka** () – Japonijos valstybinė biblioteka, vienas didžiausių leidinių kolekcijų turinčių bibliotekų pasaulyje, iš viso virš 43 mln. vienetų. Įsteigta 1948 m., nuo 1961 m. įsikūrusi Čijodos rajone Tokijuje, pastate netoli parlamento. Turi kelias dešimtis padalinių visoje šalyje. Biblioteka atvira visuomenei, kasmet ja pasinaudoja beveik 0,8 mln. žmonių.

## Istorija

Biblioteka buvo įsteigta 1948 m., sujungus tris bibliotekas: Japonijos imperijos nacionalinę imperatoriškąją biblioteką, veikusią nuo 1872 m., ir dvi atskiras parlamento bibliotekas, įkurtas XIX-XX a. sandūroje. Sprendimui nemažą poveikį padarė JAV, kuri tuo metu buvo atsakinga už pokarinės Japonijos pertvarkymą. 1947 m. gruodį į Japoniją buvo išsiųsti du amerikiečių bibliotekininkai (Verner Clapp ir Charles H. Brown), kurie prisidėjo prie teisinio nacionalinės bibliotekos statuso formavimo, kaip pavyzdį naudodami Kongreso biblioteką. Biblioteka buvo įsteigta kaip atvira visiems Japonijos žmonėms.

Oficialiai biblioteka buvo atidaryta 1948 m. vasario 28 d., o visuomenei atverta tų pačių metų birželio 5 d. Pirmuoju vadovu paskirtas Tokudžiro Kanamori. Biblioteka turėjo beveik 200 darbuotojų, o pirminę kolekciją sudarė 215 000 leidinių, kurių dauguma atkeliavo iš buvusių parlamento bibliotekų. Iš pradžių biblioka užėmė Akasakos rūmų pastatą Minato rajone Tokijuje, o į dabartinį prie parlamento esantį pastatą persikėlė 1961 m. rugpjūtį. Pastarasis buvo išplėstas 1968 ir 1986 m. Metams bėgant plėtėsi ir bibliotekos struktūra, darbuotojų skaičius 1990 m. pasiekė beveik 900.

## Kolekcijos

Bibliotekos kolekcijos susideda iš leidinių, surenkamų kaip privalomųjų egzempliorių, įsigijamų pačios bibliotekos lėšomis, apsikeičiamų su užsienio bibliotekomis, dovanojamų pavienių asmenų ar kompanijų. 2017 m. duomenimis iš viso bibliotekoje buvo daugiau nei 43,4 mln. leidinių, tarp kurių virš 11 mln. knygų, 12 mln. periodinių leidinių, 6 mln. laikraščių numerių.

## Šaltiniai
Alpan

**Alpan** arba **Alpanu**, **Alpnu** – moteriškoji dvasia etruskų mitologijoje, galbūt į Lasą panaši deivės Turan tarnaitė.

Aptikta keletas Alpan vaizduojančių etruskų veidrodžių. Ant jų ši dvasia vaizduojama kaip jauna moteris, tiek su sparnais, tiek be jų. Teigiama, kad Alpan galėjo būti harmonijos simbolis, graikų Harmonijos ir romėnų Konkordijos atitikmuo.

Įrašuose ant votų žodis *alpan* neretai vartojamas bendrine reikšme ir galbūt atitinka senovės graikų *chairein* bei lotynų *libens* („noriai“, „mielai“).

## Šaltiniai
Gysingės vilkas

**Gysingės vilkas** buvo žmogėdra vilkas, apie 1820-uosius, Švedijoje, Gysingėje užpuolęs ir nužudęs daugybę vaikų.
## Užpuolimai
Tarp 1820 m. gruodžio 30 d. ir 1821 m. kovo 27 d. Gysingės vilkas užpuolė 31 kaimo gyventoją, iš jų 12 žuvo. Užpuolimai įvyko prie Gysingės kaimo (dab. Sandvikenas). Visi žuvę gyventojai buvo nuo 3 iki 15 metų, išskyrus 19-metę moterį.

Vilkas buvo nužudytas 1821 m. kovo 27 d., istoriniai šaltiniai tvirtina, jog Gysingės vilkas 1817 m. buvo laikytas nelaisvėje. Nelaisvėje laikyti vilkai yra linkę nebijoti žmonių, todėl dažniau juos puola.
## Populiariojoje kultūroje
Incidentas buvo ekranizuotas BBC seriale „Manhunters“, serija parodyta 2005 m. gruodžio 16 d. Vis dėlto, epizode buvo vaizduojami du vilkai, filmavimui buvo pasirinkti Čekoslovakijos vilkšuniai.
## Šaltiniai
Gustavas (krokodilas)

**Krokodilas Gustavas** – Burundyje gyvenantis žmogėdra Nilo krokodilas. Pasak paplitusių gandų, šis krokodilas yra nužudęs apie 300 Ruzizi upės ir Tanganikos ežero pakrančių gyventojų. Nors tikrasis aukų skaičius nežinomas, vietos gyventojų tarpe Gustavas įgijęs beveik mitinės pabaisos statusą, jo yra labai bijoma ir saugomasi. Gustavui vardą suteikė prancūzų herpetologas Patrice Faye, kuris krokodilą bandė sugauti, tačiau nesėkmingai.

Krokodilo Gustavo istorija yra paremtas 2007 m. filmas „Žmogėdra“ ().

Pasak Nicky Dunnington-Jefferson straipsnio „Travel Africa“ portale, keliaudama po Burundį 2019 m. ji sužinojo, kad krokodilas nušautas.

## Aprašymas
Kadangi Gustavas niekada nebuvo sugautas, tikslus jo dydis ir svoris nėra žinomi, bet 2002 m. paskelbti numanomi duomenys – Gustavas gali būti didesnis nei 5,5 m ir sverti daugiau nei 910 kg. Iš palyginti geros dantų būklės sprendžiama, kad šiuo metu Gustavui galėtų būti apie 60 metų. Turi tris šautines žaizdas.

Medžioja antilopes, zebrus, net ir didesnius gyvūnus – hipopotamus, antilopes gnu, taip pat ir žmones.

## Šaltiniai
Vaiguva (upė)

**Vaiguva** – upelis Lietuvoje, Šakių rajone; Nemuno kairysis intakas. Prasideda miške Žalgiryje 2 km nuo Kubilių kaimo. Pradžioje teka laukais šiaurėn, tada pasuka į vakarus, šiaurės vakarus ir sruvena giliu miškingu slėniu. Įteka Nemunan (jo senvagės šakon) 152,0 km nuo jo žiočių, Plokščiuose.

Intakai – Širvinta, Didžiupis (kairieji).

Aukštupio vaga ištiesinta. Prie Vaiguvos ir Didžiupio santakos stūkso Plokščių piliakalnis. Upelio žemupys Plokščiuose paverstas gatve, šalia eina pažintinis takas.

Prie Vaiguvos įsikūrę Jotyškiai II, Karkazai, Vaiguviškiai, Plokščiai.

Upėvardis *Vaiguvà* (*Váiguva*) siejamas su žodžiu *viglas* ('vikrus'), toliau – su Lenkijos upėvardžiais *Wajgeta, Wojgieta*, Rusijos *Вежетня*, dakų **Vaigeta* (< dak. **vaigas* 'greitas, skubus'). Visi šie žodžiai kildinami iš  'skubus, greitas'.

## Šaltiniai
Neringos savivaldybės Viktoro Miliūno viešoji biblioteka

**Neringos savivaldybės Viktoro Miliūno viešoji biblioteka** – biudžetinė įstaiga, viešoji biblioteka Nidoje, Pamario g. 53, turinti filialus Preiloje ir Juodkrantėje. Per metus viešojoje bibliotekoje ir filialuose apsilanko apie 22 tūkst. lankytojų. Registruotų vartotojų skaičius – apie 1300.

Viešosios bibliotekos ir filialų fonduose sukaupta apie 98 tūkst. fizinių vnt. grožinės literatūros, filosofijos, visuomenės, gamtos mokslų, istorijos, periodinių ir kt. dokumentų. Vartotojams pristatoma apie 2000 egz. įvairių kraštotyros spaudinių, daugiausiai susijusių su Kuršių nerijos istorija, kultūra, gamta. Viešosios bibliotekos abonemente ir filialuose yra abėcėlinis ir sisteminis katalogai, sukurtas elektroninis katalogas.

## Istorija

Neringos miesto biblioteka įsteigta 1956 m. 1990 m. biblioteka pavadinta Neringos miesto Nidos biblioteka. Nuo 1996 m. ji reorganizuota į Neringos miesto savivaldybės viešąją biblioteką su Preilos ir Juodkrantės filialais. 2001 m. pabaigoje bibliotekos pastate įsikūrė Neringos istorijos muziejus.

2005 m. viešajai bibliotekai suteiktas rašytojo, Nidos metraštininko Viktoro Miliūno, 1961–1986 m. gyvenusio ir kūrusio Nidoje, vardas. Kūrėjo šeima padovanojo bibliotekai dalį V. Miliūno archyvo: rankraščių, knygų, fotonuotraukų. Bibliotekoje eksponuojama dailininkės Bronės Mingilaitės-Uogintienės 1981 m. tapyta drobė su rašytojo V. Miliūno portretu.

2010 m. pradėtas leisti bibliotekos leidinys – kultūros almanachas „Dorė“, kuris skirtas visiems Kuršių nerijos mylėtojams, nušviečiantis šio krašto visuomeninio gyvenimo, Mažosios Lietuvos istorijos, kultūros atminties temas.

## Padaliniai

2022 m. vasarį bibliotekoje buvo 2 filialai.

|-
| || Juodkrantės filialas || Ievos Kalno g. 9, Neringa || – || Įkurta 1959 m., sovietmečiu veikė viloje „Monbijou“ Kalno g. 26.
|-
|  || Preilos filialas || Preilos g. 27, Neringa || – || Įkurta 1954 m., veikia buvusioje Preilos mokykloje, pastatytoje 1907 m.
|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Kuršių nerijos sukaktys. Viešosios bibliotekos jubiliejus