Egipto ekonomika

**Egipto ekonomika** – stabili mišri ekonomika, didžiausia tarp Šiaurės Afrikos šalių. Tai buvo labai centralizuota planinė ekonomika, nuo prezidento Gamalio Nasero laikų orientuota į importo pakeitimą. XX a. paskutiniame dešimtmetyje keletas TVF priemonių, kartu su išorės skolų nurašymu dėl Egipto dalyvavimo Įlankos karo koalicijoje, padėjo Egiptui pagerinti savo makroekonominius rodiklius. Nuo 2000 m. vykdytos struktūrinės reformos, tarp jų fiskalinės ir monetarinės politikos, mokesčių reformos, privatizacija, nauji verslą reguliuojantys įstatymai, padėjo Egiptui tapti labiau į rinką orientuotai ekonomikai ir sulaukti užsienio investicijų. Dėl reformų ir pasikeitusios ekonominės politikos metinis augimas tarp 2004 ir 2009 m. vidutiniškai siekė 8 proc., tačiau vyriausybei nepavyko šio augimo paskirstyti ir pagerinti plačiosios gyventojų masės ekonominės padėties, ypač augant bedarbystei ir nepilnam užimtumui. Po 2011 m. revoliucijos Egipto užsienio valiutos rezervai sumažėjo nuo 36 mlrd. dolerių 2010 m. gruodžio mėn. iki 16,3 mlrd. 2012 m. sausio mėn., o 2012 m. vasario mėn. „Standard & Poor’s“ reitingų agentūra sumažino Egipto kredito reitingą ilgalaikėje perspektyvoje nuo B+ iki B. 2013 m. S&P sumažino Egipto ilgalaikio skolinimosi reitingą nuo B- iki CCC+, o trumpalaikio skolinimosi reitingą nuo B iki C dėl susirūpinimo šalies galimybėmis pasiekti savo finansinius tikslus ir išsaugoti socialinę taiką praėjus dvejiems metams po Hosnio Mubarako nuvertimo, kuris žadėjo naują erą šalies gyvenime.

## Istorija

### Senovės Egiptas

Senovės Egipto ekonomika rėmėsi centralizuota valstybės struktūra, o faraonui teoriškai priklausė visa šalies žemė bei ištekliai. Turtas buvo valdomas ir perskirstomas per šventyklų ir klėčių tinklą, kurį prižiūrėjo paskirti valdininkai, o ypač – viziris, atsakingas už žemės matavimą, mokesčių surinkimą ir resursų paskirstymą. Monetos pradėtos naudoti tik vėlyvuoju laikotarpiu, egiptiečių ūkis rėmėsi natūriniais mainais. Darbininkai gaudavo mėnesinius grūdų davinius, o visą prekybą karalystėje reguliavo fiksuotų kainų sistema.

Ekonomikos pagrindą sudarė žemės ūkis, kurio gyvybingumą užtikrino kasmetiniai Nilo potvyniai, laukus padengdavę derlingu aliuviniu dumblu. Valstybė apmokestino žemės ūkio produkciją proporcingai valdomos žemės plotui, o valstiečiai privalėjo teikti duoklę prekėmis bei atlikti prievoles per lažo sistemą. Pagrindinės kultūros buvo dvigrūdžiai kviečiai ir miežiai, naudoti duonos bei alaus gamybai, o linai tarnavo kaip žaliava drobėms. Iš papirusinių viksvuolių buvo gaminama papirusai, auginamos daržovės ir vaisiai: vynuogės, datulės, porai, česnakai, melionai bei ankštiniai augalai. Tekstilę, alų, vyną, medų ir odos gaminius dažniausiai gamindavo šventyklų dirbtuvėse. Galvijai, paukščiai, asilai bei bitės atliko svarbų ekonominį bei ritualinį vaidmenį, o gamtiniai ištekliai, tokie kaip varis, auksas, alebastras ir granitas buvo išgaunami per valstybės kontroliuojamas ekspedicijas.

### Graikų-romėnų laikotarpis

Ptolemėjų valdomame Egipte tradicinės agrarinės sistemos buvo derinamos su naujomis fiskalinėmis bei administracinėmis reformomis. Ekonomikoje vyravo kviečių, linų auginimas bei vyno ir tekstilės gamyba, valstybė griežtai kontroliavo alaus, aliejaus ir druskos monopolį. Žemės ūkis organizuojamas pagal Nilo potvynių ciklus išliko pamatine ūkio šaka. Anstyvieji Ptolemėjai vykdė plačią žemės melioraciją, kurios metu imigrantams graikams bei kariams-kolonistams buvo suteikta privilegijuota prieiga prie žemės valdų, o vietiniai egiptiečiai nustumti į pavaldžius vaidmenis su itin ribotomis teisinėmis apsaugomis. Graikai taip pat dominavo helenistiniuose miestų centruose bei vynuogininkystės sektoriuje. Administracinis graikų kalbos įsigalėjimas išstūmė demotinį raštą, taip apribojant egiptiečių galimybes dalyvauti teisinėse bei biurokratinėse institucijose.

Valstybė suformavo sudėtingą ir diskriminacinę mokesčių sistemą, apėmusią žemę, produkciją, darbą bei asmenis. Mokesčiai buvo renkami per valstybinių klėčių ir bankų tinklą. Mokestinė politika buvo palanki graikams, kuriems buvo taikomos lengvatos ir privilegijos, tuo tarpu egiptiečiams teko didžiausia fiskalinė našta. Nors šventyklos išlaikė savo ekonominę svarbą, jos prarado autonomiją dėl įvestos griežtos centralizuotos administracijos. Anstyvajam Ptolemėjų Egiptui buvo būdingas pastebimas ekonominis klestėjimas, kurį skatino žemių melioracija, miestų ekspansija bei fiskalinių ir agrarinių sistemų plėtra. Visgi šį vystymąsi galiausiai apribojo įsišaknijusi socialinė nelygybė, tapusi vėlesnių neramumų, valstiečių sukilimų, dinastinių ginčų bei masinio pasitraukimo iš žemdirbystės priežastimi.

Graikų – romėnų ir Bizantijos laikotarpiais Egiptas, o ypač Aukštutinis Egiptas, pagarsėjo savo tekstilės pramone. Visos šalies dirbtuvėse buvo gaminami vadinamieji koptiški audiniai, pasižymėję savitais ornamentais, spalvomis bei gobeleninio audimo technika. Tekstilės dirbiniuose faraonų laikų meistriškumo tradicijos persipynė su graikų – romėnų stilistine įtaka. Bizantijos laikotarpiu klestėjo lino ir vilnos gaminiai, dekoruoti geometriniais, augaliniais bei figūriniais motyvais. Tai tapo meniniu ir techniniu pagrindu vėlesnei Egipto islamiškajai tekstilės pramonei, kuri perėmė ir adaptavo daugelį šių dekoratyvinių tradicijų.

### Islamiškasis laikotarpis

Nuo ankstyvojo islamo laikotarpio Egipto kaimo vietovės buvo integruotos į plačią administracinę bei fiskalinę struktūrą, kuri sudarė sąlygas prekių ir produkcijos pertekliaus judėjimui į miestų centrus. XI–XII a. ši integracija evoliucionavo į dinamiškus ekonominius santykius tarp kaimo gamintojų ir komercinių tinklų. Kaimuose buvo auginami javai, linai, indigažolės, cukranendrės bei gaminama drobė. Didžioji dalis šios produkcijos buvo gabenama į Fustatą – pagrindinį urbanistinį perskirstymo centrą. Kairo Genizos dokumentai atskleidžia, kad pirkliai ir gamintojai aktyviai dalyvavo tolimojo nuotolio prekyboje, jungusioje Egiptą su Viduržemio jūros bei Indijos regionais.

Viduramžiais tekstilės pramonė buvo esminis Egipto ekonomikos komponentas, apjungęs žemės ūkį, gamybą ir komerciją. Šalyje buvo plačiai auginami linai, o jų perdirbimas į drobes sudarė pagrindinę gamybinės veiklos šaką. Tekstilės gamyba apėmė tiek privačias įmones, tiek su valstybinėmis institucijomis susijusias operacijas. Audiniai buvo ne tik viena svarbiausių eksporto prekių, bet ir cirkuliavo vidaus ekonomikoje kaip mainų priemonė bei vertės kaupimo objektas. Egipto klestėjimas šiuo laikotarpiu priklausė ne tik nuo šalies vaidmens tarptautinėje prekyboje, bet ir nuo tekstilės pramonės vidaus masto bei organizacinės struktūros.

Šio laikotarpio taupymo ir investavimo modeliai atspindėjo aukštą ekonominio organizuotumo lygį. Turtas buvo kaupiamas per žemės valdą, tekstilę bei pinigines lėšas ir dažnai reinvestuojamas į gamybinę veiklą, tekstilės pramonę, žemės ūkį bei prekybą. Šių praktikų integracija į kasdienį ekonominį gyvenimą išryškina struktūrizuotą finansinę aplinką, kuri buvo būdinga viduramžių Egiptui.

XV a. Egiptas, valdomas mameliukų, išgyveno eilę ekonominių ir finansinių krizių, kurioms buvo būdinga infliacija, valiutos nestabilumas bei fiskalinis chaosas. To meto mokslininkai, tokie kaip al-Maqrizi ir al-Asadi, pateikė išsamius priežasčių vertinimus ir siūlomas reformas. Al-Maqrizi pagrindine problema laikė valiutos nuvertinimą ir per didelę priklausomybę nuo varinių monetų, todėl ragino grįžti prie aukso ir sidabro standartų. Al-Asadi pateikė platesnę analizę, krizę siedamas tiek su pinigų valdymo klaidomis, tiek su gilesne struktūrine nelygybe, įskaitant turto koncentraciją bei administracinę korupciją.

### Ankstyvieji naujieji laikai

Pirmosios Egipto industrializacijos pastangos prasidėjo valdant Muhamedui Ali (1805–1849 m.), kurio valstybės vadovaujama programa buvo orientuota į karinės paskirties prekes, žemės ūkio produkcijos apdirbimą ir tekstilę. Ketvirtajame XIX a. dešimtmetyje 30-yje medvilnės fabrikų dirbo apie 30000 darbininkų, tačiau šis eksperimentas žlugo dėl prasto valdymo, kuro trūkumo ir priklausomybės nuo priverstinio darbo. Nors ir trumpalaikis, šis etapas susilpnino tradicines amatininkų gildijas ir įvedė samdomojo darbo praktiką. Vėlesnė industrializacijos banga, vykusi valdant Ismailiui Pašai (1863–1879 m.) ir paskatinta medvilnės bumo per JAV pilietinį karą, pasižymėjo bandymais diversifikuoti ūkį steigiant cukraus rafinavimo bei tekstilės fabrikus. Šios įmonės taip pat sunkiai atlaikė Europos konkurenciją, tačiau jos padėjo išplėsti samdomos darbo jėgos sluoksnį ir padėjo pamatus moderniai darbo klasei Egipte.

1869–1876 m. Ismailas Paša inicijavo britų vadovaujamas karines kampanijas prieš Sudano vergų prekeivius, kurios buvo dalis platesnių pastangų atkuriant Egipto autoritetą Sudane. Šis procesas pasiekė kulminaciją 1877 m. pasirašius Anglijos ir Egipto vergų prekybos konvenciją, kuria oficialiai buvo nutraukta vergijos praktika bei vergų prekyba Egipte. Didėjantis Ismailo Pašos politinis pavaldumas Didžiajai Britanijai, ypač po 1876 m. Egipto tarptautinių skolų nemokumo, tikėtina, palengvino šio susitarimo priėmimą.

Iki XIX a. pabaigos ėmė formuotis ryškesnė darbininkų klasė. Jos atsiradimą lėmė Egipto integracija į pasaulinę kapitalistinę ekonomiką, šalį kontroliuojant užsienio jėgoms, ypač po 1882 m. Didžiosios Britanijos okupacijos. Europos kapitalas, pritrauktas Egipto eksporto sektoriaus, investavo dideles lėšas į transportą bei viešąsias paslaugas; tai paskatino miestų infrastruktūros plėtrą, tačiau kartu buvo apleista platesnio masto industrializacija. Užimtumas šiuose sektoriuose, o ypač geležinkeliuose, uostuose ir viešųjų paslaugų srityje, suformavo naujosios darbininkų klasės pagrindą.

Teisinės reformos, vykdytos valdant Muhamedui Ali ir jo įpėdiniams, sudarė sąlygas žemės privatizacijai, dėl kurios iki XIX a. pabaigos buvo išstumtas trečdalis valstiečių. Daugelis jų migravo į miestus, papildydami augančias samdomųjų darbininkų gretas. Tuo pat metu užsienio kapitalo skverbtis pakirto Egipto amatininkų gildijas, ypač po 1890 m. įvesto profesinių leidimų mokesčio (*Professional Permits Duty*). Gildijos skilo: jų vadovai tapo darbo jėgos rangovais, o nariai – paprastais darbininkais. Ši įtampa peraugo į pirmuosius darbo neramumus, tokius kaip 1882 m. Port Saido anglių krovėjų streikas.

XX a. pradžioje gildijomis grįsti amatai galutinai žlugo, o tai lėmė žymų samdomojo darbo jėgos augimą. Kvalifikuoti darbininkai iš užsienio – daugiausia graikai, armėnai ir italai – atnešė europietiškas darbo ideologijas ir vadovavo pirmiesiems streikams tokiuose sektoriuose kaip tabako ir siuvimo pramonė bei spauda. Visgi darbo užmokesčio skirtumai ir darbdavių manipuliacijos dažnai trukdė siekti vienybės su egiptiečiais darbininkais. Streikai tramvajų ir geležinkelių sektoriuose skatino profsąjungų kūrimąsi bei didesnį klasinį sąmoningumą, ypač per 1908 m. ir 1911 m. Kairo tramvajų darbininkų streikus, kurie išprovokavo griežtas represijas ir galiausiai lėmė karo padėties įvedimą 1914 m.

Nepaisant kelių industrializacijos eksperimentų bangų, ankstyvieji bandymai strigo dėl tokių veiksnių kaip Didžiosios Britanijos primestų muitų apribojimų per 1838 m. prekybos sutartį. XX a. pradžioje pramonės plėtra buvo menka, nes Egipto žemvaldžių elitas investicijas telkė ne į pramonę, o į žemę. Užsienio konkurencija slopino vietines iniciatyvas, todėl išliko tik keletas užsienio kapitalui priklausiusių įmonių, užsiėmusių cukraus ir medvilnės apdirbimu. Vėlesniais metais daugiau nei milijonas egiptiečių, dažnai pasitelkiant prievartą, buvo mobilizuoti į Egipto darbo korpusą (*Egyptian Labour Corps*) ir Egipto kupranugarių transporto korpusą (*Egyptian Camel Transport Corps*), siekiant remti britų pajėgas Pirmajame pasauliniame kare. Tuo pačiu metu karo sukeltas prekių stygius paskatino vietinės tekstilės ir maisto apdirbimo pramonės augimą, o tai 1916 m. paskatino įsteigti Prekybos ir pramonės komisiją.

Trečiąjame XX a. dešimtmetyje Egipto miestuose darbo jėga žymiai išaugo, o tam įtakos turėjo ribota, tačiau stiprėjanti vietinė industrializacija, skatinama ekonominio nacionalizmo bangos. Šio judėjimo pradininkas buvo egiptiečių finansininkas Talaat Harb. 1920 m. T. Harb įkūrė Banque Misr – pirmąjį šalies nacionalinį banką, finansuojamą išskirtinai Egipto kapitalu, kurio pradinis įstatinis kapitalas sudarė 80000 Egipto svarų. T. Harb vizija buvo sukurti finansų instituciją, kuri nukreiptų nacionalines santaupas į pramonės ir ekonomikos plėtrą. Jo pastangos tapo lūžio tašku Egipto ekonomikos istorijoje, įgalinusiu egiptiečius labiau kontroliuoti šalies finansinius išteklius bei paspartinusiu nacionalinę industrializaciją.

Be bankininkystės sektoriaus, T. Harb inicijavo daugybę įmonių tekstilės, draudimo, laivybos, nekilnojamojo turto bei žiniasklaidos srityse. 1935 m. jis įkūrė Studio Misr, kuri daugiau nei tris dešimtmečius išliko pagrindiniu Egipto kino pramonės centru, o 1932 m. – EgyptAir, pirmąją oro linijų bendrovę Vidurio Rytuose ir septintąją pasaulyje. Per Banque Misr jis taip pat įsteigė medvilnės valymo, popieriaus gamybos bei spaustuvių įmones, taip prisidėdamas prie vertikaliai integruotos nacionalinės ekonomikos kūrimo. Šios iniciatyvos buvo itin svarbios įtvirtinant Egipto ekonominę nepriklausomybę bei identitetą kolonializmo laikotarpiu.

Didžioji depresija paskatino industrializaciją, nukreipdama Egiptą link importą pakeičiančios pramonės modelio. 1930 m. pasibaigęs galiojimas komercinių sutarčių leido Egiptui savarankiškai valdyti savo muitų politiką, o tai skatino vietinės pramonės plėtrą. 1930 m. vasario 16 d. Egiptas priėmė muitų reformas, kuriomis siekta apsaugoti vietinius gamintojus. Vyriausybė nustatė didelius muitus importuojamoms prekėms ir sumažino mokesčius žaliavoms, taip skatindama vietinę gamybą. Šie pokyčiai lėmė tai, kad iki 1938 m. galutinio vartojimo prekių importas sumažėjo, o žaliavų bei technikos įvežimas – išaugo.

Antrasis pasaulinis karas suteikė impulsą industrializacijai, nes išaugo paklausa tiek iš sąjungininkų pajėgų, tiek iš vietinių vartotojų pusės. Daugelis pramonės šakų diversifikavo savo veiklą, taip pat kūrėsi naujos įmonės. Karas taip pat pasitarnavo darbininkų kvalifikacijos kėlimui, padėdamas pamatus vietinei pramonei, kuri sparčiai plėtėsi pokario laikotarpiu. Iki 1947 m. vyriausybė priėmė atitinkamus įstatymus ir įsteigė Pramonės banką, siekdama remti pramonės augimą.

## Makroekonominės tendencijos

### Pirmoji respublika (1952–2012 m.)
Ekonomikos raidos laikotarpiai ir jiems būdingi bruožai:
* **Importo pakeitimas ir nacionalizacija** (1952–1966 m.). 1957 m. buvo paskelbta pirma industrializacijos programa, kuri sukūrė valstybinį sunkiosios pramonės sektorių, įskaitant geležies ir plieno pramonę, chemijos pramonę ir mašinų gamybą. Nacionalizacija sumažino privataus sektoriaus santykinę svarbą. Akcijų biržos nebuvo, visi bankai ir finansų institucijos priklausė viešajam sektoriui, užsienio tiesioginės investicijos buvo praktiškai draudžiamos.
* **Tarpukaris** (1967–1973 m.) neigiamai paveikęs ekonomiką ir viešojo sektoriaus vaidmenį importo pakeitime.
* **Ekonomikos atvėrimo** laikotarpiu (1974–1985 m.) pradėta nauja ekonomikos politika, kuri skatino arabų ir kitų užsienio šalių investicijas liberalizuojant prekybą ir pinigų pervedimus; svarbus vaidmuo buvo skirtas turizmo ir tekstilės vystymui, kurie turėjo skatinti augimą. Ekonomika augo, tačiau šis augimas nebuvo tvarus ir augimas ilgainiui sumenko.
* **Išorinės skolos krizė** (1985–1990 m.), po kurios skolos buvo restruktūrizuotos ir sumažintos.
* **Ekonominės reformos** (1991–2007 m.) pradėtos siekiant patenkinti tarptautinių institucijų, skolintojų ir donorų reikalavimus, įskaitant platesnį privataus sektoriaus įtraukimą į ekonominę veiklą.
* Po pasaulinės finansų krizės (2008–2011 m.) išaugo maisto kainos, ypač grūdų. Tai iššaukė raginimus vyriausybei suteikti daugiau tiesioginės paramos skursantiems gyventojams ir pradėti reformas žemės ūkyje. Egipto ekonominis augimas daugiausiai naudos atnešė turtingiesiems ir nesugebėjo sumažinti skurdą, kuris 2011 m. pasiekė 50 proc. ir lėmė politinį nestabilumą ir liaudies maištą 2011 m. sausio 25 d.

### Antroji respublika (nuo 2012 m.)
Egiptui reikia stiprinti ekonomiką, kad ją mažiau veiktų išorinės kilmės krizės, didinti produktyvumą, konkurenciją, investuoti į žmogiškąjį kapitalą, taisyti rinkos iškraipymus ir didinti pasitikėjimą vyriausybe. Svarbiausiai iššūkiais naujai išrinktam prezidentui ir vyriausybei yra korupcijos pažabojimas biurokratinėse struktūrose ir politinėje sistemoje. Egipto ekonomika tebėra veikiama didelio nuosmūkio po 2011 m. revoliucijos ir vyriausybei reikia atkurti augimą, rinkų ir investuotojų pasitikėjimą.

## Pagrindiniai ekonomikos sektoriai

### Žemės ūkis
XX a. aštuntajame dešimtmetyje, nepaisant ženklių investicijų į žemės ūkio naudmenų plėtimą, žemės ūkis prarado savo kaip svarbiausio ekonomikos sektoriaus vaidmenį. Žemės ūkio produktų eksporto dalis, kuri 1960 m. pagal vertę sudarė 87% visos produkcijos eksporto, 1974 m. nukrito iki 35%, o 2001 m. iki 11%. 2000 m. žemės ūkyje buvo sukurta 17% BVP ir 34% visų darbo vietų.

Pagrindine kultūra buvusi medvilnė nebėra tokia svarbi eksporto prekė.

### Pramonė

Pramonės dalis Egipto ekonomikoje ir eksporte nuolat augo nuo XX a. septintojo dešimtmečio.

Svarbiausias Egipto eksporto produktas yra nafta. Pagrindinės naftos atsargos yra Sinajaus pusiasalio ir Sueco įlankos rajone (Badri, Belaimo, Ramadano, Ras Sudaro ir kitos verslovės). Laikotarpiu, kai šias Egipto teritorijas buvo okupavęs Izraelis Egiptas patyrė didelį ekonomikos nuosmukį.

Be naftos atsargų, Nilo deltos baseine yra gamtinių dujų, kurios išgaunamos ir eksportuojamos (2003 m. eksportuota 1,1 mlrd. kub.m) „arabų“ dujotiekiu į Izraelį, Jordaniją ir Siriją. 2005 m. Egiptas pradėjo eksportuoti suskystintas gamtines dujas (SGD) ir pasiekė 6 vietą pasaulyje pagal dujų eksportą. Šalyje veikia dvi dujų skystinimo gamyklos, didžiausias gamintojas kompanija British Gas.

2009 m. atidaryta pirmoji aukso kasykla šiuolaikiniame Egipte.

Vystosi ir perdirbamoji pramonė. Gaminami televizoriai, šaldytuvai, veiki automobilių surinkimo įmonės. Metalurgija svarbaus vaidmens neturi, pagrindiniai plieno poreikiai dengiami eksporto.

## Išnašos