open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Ruginių apylinkė

**Ruginių apylinkė** – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis šiaurės vakarų Lietuvoje, į šiaurės rytus nuo Kretingos.

## Istorija

Apylinkė įkurta 1940 m. pabaigoje, atkurta 1944 m. pabaigoje vietoje Ruginių seniūnijos. 1949 m. buvo Kretingos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Kretingos rajonui. 1954 m. gegužės 25 d. prijungta prie Kurmaičių ir Vaineikių apylinkių.

## Šaltiniai
Prieraslio žydų kapinės

**Prieraslio žydų kapinės** () - žydų kapinės įkurtos 1839 m. Prieraslio kaime. Kapinių teritorija 0,6 ha, kurioje išlikusios 24 žydiškos stelos su užrašais hebrajų kalba. Dauguma paminklų pastatyti XX a. pradžioje iš granito ir smiltainio.

## Literatūra

* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990 m., s. 53.    
 
## Nuorodos

* Aprašymas apie kapines (lenk.) .
Prancūzijos šarvuotoji kavalerija

**Prancūzijos šarvuotoji kavalerija** () − Prancūzijos armijos šaka, suformuota po Antrojo pasaulinio karo sujungus tankų kariuomenę ir kavaleriją. Šios pajėgos apima daugumą Prancūzijos tankų ir šarvuočių, bet šiek tiek šios technikos turi ir pėstininkų pulkai. Ši kariuomenės rūšis tęsia Prancūzijos kavalerijos ir raitosios artilerijos tradicijas. 
Kadrai šiai kariuomenei ruošiami Somiure esančioje Šarvuotosios kavalerijos karo mokykloje (). 

## Pulkų sąrašas
Šiandien Prancūzijos armijos šarvuotoji kavalerija susideda iš:

* 4 tankų pulkų (kiekvienas turi 52 pagrindinius kovinius tankus „Leclerc“):
** *1er Régiment de Chasseurs* (*1er RCh*) (1-asis jėgerių pulkas). Bazuojasi Verdene;
** *4e Régiment de Dragons* (*4e RD*) (4-asis dragūnų pulkas). Bazuojasi Provanso Karnu;
** *12e Régiment de Cuirassiers* (*12e RC*) (12-asis kirasirų pulkas). Bazuojasi Olive, Luarės departamente.
** *501e Régiment de Chars de Combat* (*501e RCC*) (501-asis tankų pulkas). Bazuojasi Murmelon-le-Grane;
* 4 kavalerijos pulkų (kiekvienas ginkluotas patrankinėmis ratinėmis kovos mašinomis „AMX 10 RC“ ir „ERC 90“):
** *1er Régiment de Spahis* (*1er Spahis*) (1-asis spahių pulkas). Bazuojasi Valanse, Dromo departamente;
** *1er Régiment de Hussards Parachutistes* (*1er RHP*) (1-asis husarų parašiutininkų pulkas). Bazuojasi Tarbe, Aukštutinių Pirėnų departamente;
** *3e Régiment de Hussards* (*3e RH*) (3-iasis husarų pulkas). Bazuojasi Imendingene, Badene-Viurtemberge (Vokietija);
** *4e Régiment de Chasseurs* (*4e RCh*) (4-asis jėgerių pulkas). Bazuojasi Gape, Aukštutinių Alpių departamente;
* 5 kovinės paramos pulkų:
** *1er Régiment de Chasseurs d'Afrique* (*1er RCA*) (1-asis Afrikos jėgerių pulkas). Tai mokomasis pulkas, besibazuojantis Kanžiujė, (Varo departamente);
** *2e Régiment de Dragons − Défense Nucléaire Biologique et chimique* (*2 RD-NBC*) (2-asis dragūnų branudolinės, biologinės ir cheminės gynybos pulkas). Bazuojasi Fontevro (Meno ir Luaros departamentas);
** *2e Régiment de Hussards* (*2e RH*) (2-asis husarų pulkas). Tai žvalgybos pulkas, kuris bazuojasi Hagno, Žemutinio Reino departamente;
** *4e Groupe d'escadrons de Hussards* (*4e GEH*) (4-oji husarų eskadronų grupė). Tai Šiaurės Rytų regioninio štabo paramos dalinys, bazuojasi Mece;
** *13e Régiment de Dragons Parachutistes* (*13e RDP*) (13-asis dragūnų parašiutininkų pulkas). Tai tolimosios žvalgybos pulkas, bazuojasi Djeze, Mozelio departamente.

## Ginkluotė
2005 m. šarvuotosios kavalerijos ginkluotėje buvo:
* 280 tankų „AMX Leclerc“,
* 80 tankų „AMX-30B2“,
* 256 patrankiniai ratiniai šarvuočiai „AMX-10 RC“,
* 165 patrankiniai ratiniai šarvuočiai „ERC-90 Sagaie“,
* 344 šarvuotųjų transporterių „VAB“,
* 1 063 lengvųjų šarvuočių „VBL“.


Image:Leclerc-IMG 1744-b.jpg|Pagrindinis kovinis tankas „Leclerc“
Image:Amx-30b2 armyrecognition france 022.jpg|Tankas „AMX-30B2“
File:AMX-10-RC.JPG|Šarvuotis „AMX-10 RC“
File:Panhard-ERC-90-19920514.JPEG|Šarvuotis „ERC-90 Sagaie“
File:VAB armoured personnel carrier DSC00846.jpg|Šarvuotasis transporteris „VAB“
File:VB2L 003 FR.JPG|Lengvasis šarvuotis „VBL“
Blindė (upė)

**Blindė** (, , ) – upė šiaurės rytų Lenkijoje, Baltijos aukštumoje. Priklauso Priegliaus upės baseinui, kartu su Bliūde sudaro Romintos upės ištakas. 

## Geografija
Upė prasideda *Verselės ežere*, kuris yra šalia Kramniko kaimo (252,1 m aukštyje virš jūros lygio). Vėliau ji neša vandenis į pietvakarius Vakarų Sūduvos aukštuma, kur prie Blindgalių kaimo sukasi į šiaurės vakarus, prateka pro Zažečės kaimą. Prieš Macnorkiemių (Akelninkų) kaimą kerta buvusią Vokietijos ir Lenkijos valstybinę sieną ir tada prateka po Stančikų tiltais. Ties Blindiškių kaimu pradeda tekėti Romintos giria, pasuka link Rusijos Karaliaučiaus srities, kur įteka į Romintos upę. Srovė yra ganėtinai greita, o krantai statūs. Pagrindinis intakas yra Šinkūnė. 1949 m. upės pavadinimas iš vokiškojo *Blinde Fluss* buvo pakeistas į *Błędzianka*, pastaroji forma buvo naudojama ir tarpukario Lenkijoje, tačiau tai nebuvo oficialiai įteisinta.

## Pavadinimo kilmė
*Blindė* lietuvių kalboje reiškia gluosnio rūšį, tuo žodžiu dar vadinamas tam tikros rūšies paukštis. Veiksmažodis *blindenti* "judinti, pleventi" ir galėjęs suteikti lygumų ruožu tekančiam upeliui vardą.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Aprašymas apie upę (lenk.) ;
* Rozporządzenie Ministra Administracji Publicznej z dnia 11 lutego 1949 m. (M.P. z 1949 r. Nr 76, poz. 947, s. 12);
* Mapa taktyczna 1:100.000. Ark. Przerośl, Pas 31, Słup 35. Wojskowy Instytut Geograficzny, Warszawa 1931 m.;
* Nazwy obiektów fizjograficznych zaczęto urzędowo ustalać w Polsce dopiero od 1948 m..

## Nuorodos
* Upės nuotraukos .
Stanislovas Šriūbėnas

**Stanislovas Šriūbėnas** (g. 1944 m. spalio 9 d. Molykuose, Ignalinos rajonas) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis veikėjas, Lietuvos aplinkos viceministras.

## Biografija

Mokėsi Mielagėnų vidurinėje mokykloje. 1963–1966 m. tarnavo tarybinėje kariuomenėje. 1966–1970 m. dirbo Ignalinos žemės ūkio valdyboje. 1968–1971 m. mokėsi Vilniaus politechnikume, kurį baigęs įgijo automobilių mechaniko specialybę.

1970 m. pradėjo dirbti Statybos ministerijoje. 1975–1980 m. mokėsi Vilniaus inžineriniame statybos institute. 1987–1992 m. dirbo Statybos ministerijos specializuotoje komplektavimo valdyboje vyriausiuoju inžinieriumi, 1992–1996 m. – generaliniu direktoriumi. 1997–2001 m. dirbo Vilniaus senamiesčio restauravimo direkcijos direktoriaus pavaduotoju. 2000 m. dirbo Vilniaus kapitalinės statybos direktoriaus pavaduotoju.

2011–2012 m. LR AM viceministras.

2000–2007 m. ir 2008–2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys. 2009–2010 m. Vilniaus miesto vicemeras.

Žmona Alma. Dukra Rasa, VGTU verslo vadybos absolventė.

## Šaltiniai
Kovinė parama

**Kovinė parama** (), *kovinis aprūpinimas* () – pagrindiniams koviniams vienetams teikiama parama ugnimi ir operatyvinė pagalba. Skiriama hidrometeorologinė, inžinerinė, radiacinė, cheminė ir biologinė, ryšių, topogeodezinė ir kt. parama.

Naudojant angliškus terminus *kovinė parama* () gali būti supainiota su *užnugario parama* () dėl panašių terminų. Užnugario parama tenkina kariuomenės materialinius, transporto, buitinius ir kt. poreikius ir taip palaiko kariuomenės kovinę parengtį. Užnugario parama yra logistinė parama – tiekimas, techninis aptarnavimas, gabenimas, gydymas ir higienos užtikrinimas ir kt.

Rusiškas atitinkamas terminas – *kovinis aprūpinimas*.

Kariniai vienetai paramos požiūriu skirstomi į:
* kovinius vienetus (),
* kovinės paramos vienetus (),
* užnugario paramos vienetus ().

## Kovinė parama JAV kariuomenėje
JAV armijoje kovinę paramą užtikrina:
* Cheminis korpusas (*Chemical Corps*),
* Inžinerijos korpusas (*Corps of Engineers*),
* Karinės žvalgybos korpusas (*Military Intelligence Corps*),
* Karo policijos korpusas (*Military Police Corps*),
* Ryšių korpusas (*Signal Corps*),
* Armijos aviacija (*Army Aviation*) (ji užtikrina mūšio lauko žvalgybą, žemės taikinių naikinimą atakos sraigtasparniais ir pan.).

## Šaltiniai
* Enciklopedinis karybos žodynas / Petras Algirdas Čiočys, Jurgis Janukevičius, Edvardas Jasiulionis… [et al.]; [redaktorių kolegija: vyriausiasis redaktorius Zenonas Kulys… [et al.] ; Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija. – Vilnius : Generolo Jono Žemaičio Lietuvos karo akademija, 2008
Čostkuvo valsčius

**Čostkuvo valsčius** (, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje. Centras – Čostkuvas, vėliau – Filipovka (nepainiotina su Pilypavu).

## Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. 1870 m. gegužės 31 d. iš valsčiaus buvo perduoti keli kaimai naujam Pilypavo valsčiui. Valsčiaus teritorijoje buvo daug ežerų.

Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Tarpukario laikotarpiu valsčius priklausė Suvalkų apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1933 m. gruodžio 14 d. valsčius buvo panaikintas, o jo kaimai padalinti naujai įkurtam Pilypavo valsčiui ir Prieraslio valsčiui.

|-
| 1888 ||   || 5289 ||  || ||
|-
|}

## Tautinė sudėtis
 
1888 m.:
* Lenkai – 90,0 %
* Vokiečiai – 9,4 %
* Žydai – 0,4 %
* Rusai – 0,1 %

## Gyvenvietės

1933 m. Čostkuvo valsčių sudarė šie kaimai:
* įtraukti į Pilypavo valsčių: Čarnė, Ūta, Rospuda, Supieniai, Čostkuvas, *Pilypuvka*, Stare Motulė, *Miodobožė*, *Milanovizna*, Pieckai, *Mliniskas*, *Gaciskas*, *Ciepluvka*, *Škiluvka*, Stara Dempščizna, *Ogrodziskas*, *Suchožečas*, Zusnas, Garbaso ir *Karolinovo* palivarkai;
* įtraukti į Prieraslio valsčių: Kživulka, *Mala Prieraslis*, *Rozalinovo* palivarkas, *Aksamitovizna*, Pžistainė, *Antosinas*, Rakuvekas, *Biale Jeziorkai*, *Buda*, *Cisuvekas*, Zusenkas, Tabaluvka, *Uviesai*, Lanovičių Dužė ir *Novinų Pienkų* palivarkas.

## Šaltiniai

* Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lwów, 1933.
Čostkuvas (ežeras)

**Čostkuvo ežeras** () – ežeras, Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Šalia ežero yra Čostkuvo kaimas ir kelias Pilypavas–Prieraslis. Ežeras yra 203,9 m aukštyje virš jūros lygio. Tai ovalios formos eutrofinis ežeras.

Krantai statūs, apaugę alksniais, gluosniais ir drebulėmis. Ežero dugnas smėlėtas, o vanduo purvinas. Netoli ežero yra mažesnis ežeriukas pavadinimu Šlepokas.

## Bibliografija

* Stefan Maciejewski „Po ziemi suwalskiej – Przewodnik turystyczny“, Wydawnictwo Hańcza, Suwałki 1994 m.
Šnipaičių apylinkė

**Šnipaičių apylinkė** – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.

## Istorija

Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Betygalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ariogalos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Ariogalos rajono Agelaičių apylinkės ir Tytuvėnų rajono Maižiškių apylinkės.

## Šaltiniai
Vasilijus Kuznecovas

**Vasilijus Kuznecovas** (, 1901 m. vasario 13 d. Kostromos gubernijoje, Rusija – 1990 m. birželio 5 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys, tris kartus ėjęs TSRS vadovo pareigas.

## Biografija
1926 m. baigė Leningrado politechnikos institutą, dirbo metalurgijos gamykloje Donecke, inžinieriumi-tyrėju, marteno cecho viršininku. 1930-1931 m. mokėsi metalurgijos JAV, Karnegio technologijos institute (dab. Carnegie Mellon University). Nuo 1937 m. rudens dirbo TSRS sunkiosios pramonės liaudies komisariate, vadovavo specialiųjų plieno lydinių valdybai. 1941 m. apdovanotas Stalino premija.

1940 m. tapo Valstybinio plano komiteto (GOSPLAN) pirmininko pavaduotoju bei Valstybinio gynybos komiteto pirmininko pavaduotojo G. Malenkovo pavaduotoju metalurgijos klausimais. 1943 m. paskirtas Juodosios metalurgijos darbuotojų profsąjungos pirmininku. Nuo 1944 m. iki 1953 m. dirbo Visasąjunginės profesinių sąjungų centro tarybos prezidiumo pirmininko pavaduotoju, 1945-1953 m. buvo Pasaulinės profesinių sąjungų federacijos viceprezidentas. Tuo pat metu 1946 – 1950 m. buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Tautybių Tarybos pirmininkas, o 1952–1953 m. – TSKP CK Prezidiumo užsienio reikalų komisijos narys. 1944 m. buvo V. Molotovo vadovaujamos TSRS delegacijos, dalyvavusios Jungtinių Tautų organizacijos statuto kūrimo konferencijoje, narys.

Po Stalino mirties 1953 m. kovo mėn. paskirtas TSRS ambasadoriumi Kinijoje, tais pačiais metais tapo TSRS Užsienio reikalų ministro pavaduotoju, kuriuo dirbo iki 1977 m.

1977 – 1986 m. buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininko pirmasis pavaduotojas. Po L.Brežnevo, J. Andropovo ir K. Černenkos mirties ("Puošnių laidotuvių epocha") iki išrenkant naują šalies vadovą V. Kuznecovas triskart ėjo TSRS Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininko (nominalaus TSRS vadovo) pareigas.

1952-1989 m. – TSKP CK narys, 1952 m. spalio mėn. – 1953 m. kovo mėn. buvo TSKP CK Politinio biuro narys, 1977 – 1986 m. – kandidatas į Politinio biuro narius. Dukart Socialistinio darbo didvyris (1971 ir 1981 m.), apdovanotas septyniais Lenino ordinais, Spalio revoliucijos, Darbo raudonosios vėliavos, Raudonosios žvaigždės bei Garbės ženklo ordinais.

Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.

## Šaltiniai
Kretingos vidurinė mokykla

**Kretingos vidurinė mokykla** – buvusi dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla, veikusi tarpukariu ir sovietmečiu Kretingoje.

## Istorija

Įkurta 1925 m. vietoje Kretingos progimnazijos. Buvo išlaikoma Kretingos apskrities savivaldybės, o nuo 1931 m. rugsėjo 1 d. – valstybės. Veikė Viešojoje aikštėje (1925–1929 m.) ir Kęstučio gatvėje (1929–1935 m.), vykdė vidurinio ir papildomo ugdymo programas.

1928 m. mokyklą lankė 104, 1929 m. – 65 mokiniai. Joje veikė biblioteka (1930 m. buvo 1031 knyga), 1934 m. atidarytas spaudos muziejus, kuriam steigėjas J. Kirlys dovanojo asmeninį rinkinį: 1600 pavadinimų atskirų spaudos leidinių ir komplektų..

1935 m. rugpjūčio 1 d. vyriausybė mokyklą uždarė, jos inventorių ir mokymo priemones išdalino Kauno I, Palangos ir Skuodo vidurinėms mokykloms, o biblioteką peravė Plungės mokytojų seminarijai.

1949 m. panaikinus Kretingos gimnaziją, buvo įsteigta vidurinė mokykla, vykdžiusi pradinio, pagrindinio, vidurinio ir papildomo ugdymo programas. Ji veikė Pranciškonų gimnazijos pastate, prie kurio 1961 m. pristatytas 400 vietų priestatas su sporto sale. Plečiantis mieste mokymo įstaigų tinklui, 1976 m. ji pavadinta Kretingos 1-ąja vidurine mokykla. Grįžus į Kretingą broliams pranciškonams, 1992 m. jos bazėje įsteigta katalikiška vidurinė mokykla (vėliau pertvarkyta į Pranciškonų gimnaziją). 

## Direktoriai
*Jonas Eidenas, 1925–1929 m.;
*Jonas Šlapšys, l. e. pareigas 1929 m.;
*Petras Ruškys, 1931–1933 m.;
*Jonas Kirlys, 1934 m.;
*Adomas Klinčius, 1934–1935 m.;
*Jurgis Macelis, 1949–1953 m.;
*Albertas Bakštys, 1953–1955 m.;
*Albinas Daugelė,  1955–1967 m.
*Vincentas Misevičius, 1968–1973 m.;
*A. Lukavičius, 1973–1987 m.;
*Asta Radikienė, (1992 - 2005) m.
*Jonas Žilinskas, 1987–1992 m.

## Šaltiniai

* Švietimo darbas, 1925, Nr. 10, p. 1135; 1926, Nr. 6, p. 775–777; 1929, Nr. 1, p. 205; 1930, Nr. 12, p. 806–839.
Šaukimas

Žodis **šaukimas** gali reikšti:

* šaukimas – garsaus kalbėjimo, rėkimo veiksmas;
* šaukimas – privalomas vykdyti kviečiamasis raštas, kuriuo reikalaujama dalyvauti teismo posėdyje;
* šaukimas – ėmimas į privalomą pradinę karo tarnybą. Šaukimas karo metu ar ruošiantis jam dar vadinamas *[[mobilizacija]]*.
Saracėnai

**Saracėnai** – egzonimas, kuriuo senovės romėnai vadino arabus, beduinus. Viduramžiais šis pavadinimas imtas taikyti visiems musulmonams, ne tik arabams, praktiškai tapo žodžio „musulmonas“ sinonimu.

Vienas anksčiausių šio žodžio paminėjimų randamas Ptolemėjaus „Geografijoje“ – *Sarakenoi* įvardinami žmonės, gyvenantys Arabijos pusiasalio šiaurės vakaruose, tačiau skirtingi nuo arabų. Vėlesniuose antikos ir Bizantijos istorikų veikaluose saracėnų apibrėžimas skiriasi, tačiau dažniausiai apibūdinami kaip klajokliai dykumų plėšikai. Grožinėje literatūroje saracėnais pradėtos vadinti įvairios Artimųjų Rytų tautos, tarp jų ir arabai. Į vakarų Europą šis terminas išplito Bizantijos laikais, o ypač – prasidėjus kryžiaus žygiams. Juo vadinti visi musulmonai, pvz., ne arabai gyvenę Sicilijoje, pietų Italijoje.

Termino kilmė nėra žinoma. Spėjama, kad šis žodis galėjęs kilti nuo arabų kalbos žodžio *šarki*, reiškiančio „rytinis“. Krikščionys aiškino, kad saracėnai reiškia „kilę ne iš Saros“, pagal musulmonų tradiciją save kildinti iš Izmaelio.

Kiti artimi saracėnų sinonimai buvo maurai (juo įvardinti šiaurės vakarų Afrikos ir Iberijos musulmonai), išmailitai, mahometonai.
Garbasė

**Garbasė** () – ežeras, Sūduvos aukštumoje, Vakarų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Šalia ežero yra Garbaso ir Matlako kaimai. Per ežerą teka Rospudos upė. Ežeras yra 163,3-164,0 m aukštyje virš jūros lygio.

## Aprašymas

Tai ledyninės kilmės ežeras, apsuptas aukštų kalvų. Ežero krantai statūs ir smėlėti. Vakarinis ežero krantas apaugęs eglėmis ir pušimis, rytuose pievos ir laukai. Ežeras jungiasi šalia esančiame oze požeminiais kanalais su Gatnės ir Siekerevo ežerais. Tai oligotrofinis ežeras, su siaura pakrantės juosta ir paskendusiais pakrantės augalais. Ežere gyvena karšių ir seliavų žuvų rūšys. Taip pat ežere gyvena lynai, ešeriai, lydekos, kuojos, unguriai, vėgėlės ir šamai. Ežero vanduo švarus ir skaidrus, dugnas smėlėtas, žvirgžduotas su keliais povandeniniais šlaitais. 2005 m. mokslininkai ištyrė ežero vandens švarumą ir priskyrė II ežero vandens švarumo kategorijai. Lenkijos fiziografinių vietovardžių komisija ežerui suteikė *Garbas* vardą, tačiau kai kuriuose žemėlapiuose ir leidiniuose ežeras minimas kaip *Garbaś*.

## Turizmas

Iš ežero baidarėmis galima plaukti Rospudos upe. Vakarinėje ežero dalyje yra kempingų. Baidarėmis galima plaukti ir šiaurės vakarinėje ežero dalyje esančia Javoruvkos upe į Mėrūniškių ežerą. Šalia ežero esančiame Matlako kaime yra akmens amžiaus žmonių gyvenvietės liekanos, tai seniausia žmonių gyvenvietė aptikta Suvalkų apskrityje.

## Šaltiniai

* Stefan Maciejewski, Po ziemi suwalskiej – Przewodnik turystyczny, Wydawnictwo Hańcza, Suwałki 1994 m.;
* Lechosław Herz, Pojezierze Suwalskie, Wydawnictwo Kraj, Warszawa 1983 m.;
* Adam Choiński: Katalog jezior Polski. Poznań: Wydawnictwo Naukowe UAM, 2006, s. 351. ISBN 83-232-1732-7.;
* Jerzy Kondracki: Geografia regionalna Polski. Warszawa: Wydawnictwo Naukowe PWN, 1998, s. 120. ISBN 83-01-12479-2.;
* Komisja Nazw Miejscowości i Obiektów Fizjograficznych: Hydronimy. Izabella Krauze-Tomczyk, Jerzy Ostrowski (oprac. red). T. 1.; Cz. 2: Wody stojące. Warszawa: Główny Urząd Geodezji i Kartografii, 2006 m., s. 82. ISBN 83-239-9607-5.;
* Lenkijos ežerų hidronimija (angl.), (lenk.) ;
* Ežeras žemėlapyje.
Anglininkų apylinkė

**Anglininkų apylinkė** sovietmečiu buvo:

* Biržų rajone;
* Kaišiadorių rajone;
* Trakų rajone;
* Žiežmarių rajone.
Mėrūniškiai (ežeras)

**Mėrūniškiai**, **Didysis Mėrūniškių ežeras** () – ežeras, Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Apie 5 km nuo Pilypavo kaimo. Šalia ežero yra Mėrūniškių kaimas. Per ežerą teka Rospudos upė. Ežeras yra 192,6-192,9 m aukštyje virš jūros lygio.

## Aprašymas

Lenkijos fiziografinių vietovardžių komisija suteikė ežerui *Jezioro Mieruńskie Wielkie* vardą, tačiau kai kuriuose žemėlapiuose ir leidiniuose vartojamas ir *Garbaścica* pavadinimas. 2005 m. mokslininkai ištyrė ežero vandens švarumą ir priskyrė II ežero vandens švarumo kategorijai. Ežero kraštovaizdis yra vaizdingas, aplinkiniai miškai, pievos ir laukai. Tai eutrofinis ežeras, pakrantėse auga dėmbliai ir meldai. Litoralėje auga povandeniniai augalai, tokios sąlygos yra labai palankios veistis žuvims, kurių šiame ežere yra ganėtinai daug. 1945–1990 m. ežeras priklausė Garbaso kaimo lenkiško tipo kolūkiui. Ežero krantai neuakšti su keliomis įlankomis. Rytinėje ežero pakrantėje eina kelias Bitkovas-Želazkai. Pietvakarinėje ežero dalyje yra upokšnis jungiantis ežerą su Mažuoju Mėrūniškių ežeru. Šalia ežero yra XVII a. evangelikų liuteronų bažnyčios griuvėsiai ir senovinės jotvingių gyvenvietės liekanos. Prie ežero yra anksčiau veikusio Garbaso siaurojo geležinkelio paskutinė stotelė, pastatyta 1911 metais.

## Šaltiniai
  
* Adam Choiński: Katalog jezior Polski. Poznań: Wydawnictwo Naukowe UAM, 2006, s. 351. ISBN 83-232-1732-7.;
* Komisja Nazw Miejscowości i Obiektów Fizjograficznych: Hydronimy. Izabella Krauze-Tomczyk, Jerzy Ostrowski (oprac. red). T. 1. Cz. 2: Wody stojące. Warszawa: Główny Urząd Geodezji i Kartografii, 2006, s. 212. ISBN 83-239-9607-5.;
* Lenkijos ežerų hidronimija (angl.), (lenk.) .

## Literatūra

* Stefan Maciejewski, Po ziemi suwalskiej – Przewodnik turystyczny, Wydawnictwo Hańcza, Suwałki 1994 m.
Rospudas

**Rospudas** () – ežeras Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Ežeras yra 173,2 m aukštyje virš jūros lygio.

Tai ledyninės kilmės ežeras, siauras ir pailgas, besitęsiantis iš šiaurės į pietus. Pietinėje dalyje jungiasi su Akmens ežeru. Ežero krantai statūs, smėlėti, žvirgžduoti, suformuoti paskutinio ledynmečio periodo. Ežero viduryje yra medžiais apaugusi sala. Ežero pakrantėse ir dugne vietomis susiformavęs ozas. Apie 200 m į pietus nuo ežero yra Aukštasis (*Wysokie*) ežeras, kuris yra 1,5 km ilgio ir 7 metrais aukštesnis nei Rospudo ežeras – 180 m aukštyje virš jūros lygio.

Vakarinėje ežero pakrantėje yra Supienių ir Vulkos kaimai, rytuose Čarnė, Ūta ir Rospuda.

## Taip pat skaitykite

* Rospudos upė;
* Rospudos kaimas.

## Nuorodos

* Ežero nuotraukos .
Daujotų apylinkė

**Daujotų apylinkė** – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas vidurio Lietuvoje.

## Istorija

Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Ariogalos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Ariogalos rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Paliepių apylinkės.

## Šaltiniai
Karnavalas

**Karnavalas** – liaudies šventė su persirengėlių šokiais, eitynėmis, vaidinimais. Tai spalvinga įvairių tautų (ypač Pietų Europos, Lotynų Amerikos) šventė, švenčiama metų pradžioje. Lietuvoje švenčiamos Užgavėnės.

Šventė kilo nuo senovės Romoje švęstų bakchanalijų ir saturnalijų. Krikščioniškoje (katalikų) tradicijoje karnavalas žymi paskutinį pasilinksminimą prieš susilaikymo metą – Gavėnią. Manoma, kad pavadinimas karnavalas kilo nuo lotyniškų žodžių *carne levare*, reikšiančių „pašalinti mėsą“ kaip aliuzija į pasninką Gavėnios metu. Viduramžiais karnavalai švęsti katalikiškose Pietų Europos šalyse, o konkistos metu išplito į Lotynų Ameriką. Laikui bėgant šventė prarado religinę reikšmę ir tapo spalvinga pasaulietine švente, priėmusia daug šventinių atributų iš kitų kultūrų (pvz., Lotynų Amerikoje – iš indėnų, Karibuose – iš afrikiečių). Neatsiejamais karnavalo elementais yra įvairūs persirengėliai (žvėrimis, velniais, kariais), procesijos, kurių metu dažnai sudeginamas simbolinis blogio įsikūnijimas, vaidinimai, šokiai, mūšių, imtynių imitacija.

Dabar karnavalu dažnai vadinama bet kokia, su konkrečiu laikotarpiu nesusijusi spalvinga šventė.

## Šaltiniai
Medemrodės dvaras

**Medemrodės dvaras** – dvaras, buvęs Medemrodėje. Likę dvaro griuvėsiai, buvusių pastatų sienos, sumūrytos iš akmenų.

## Istorija
Nuo 1804 m. dvaras priklausė vokiečiui Karlui Johanui Frydrichui fon Medemui. Vėliau valdė Šiopingas, baronas Ropas, o XIX a. pabaigoje jį nupirko grafas Vladimiras Zubovas. Dvare jis 1895 m. įsteigė mokyklą, į kurią kviesdavo jaunus caro valdžios nemėgstamus mokytojus. Pats apsigyveno dvare po 1910 m. su antrąja žmona Vera Ušakova-Bielskiene. 1914 m. Medemrodės dvare slėpė V. Mickevičių-Kapsuką, pabėgusį iš Sibiro tremties, padėjo jam išvykti į Tilžę, o iš ten – į Zakopanę. Vl. Zubovas Dabikinės dvarą testamentu perdavė savo sūnui Vladimirui.

## Žymūs žmonės
Dvare mokytojavo rašytoja Aldona Didžiulytė-Kazanavičienė (V. Kapsuko žmonos sesuo), Elena Baronienė.
Kamienė (ežeras)

**Kamienės ežeras** () – ežeras, Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Ežeras yra 173 m aukštyje virš jūros lygio. Per ežerą teka Rospudos upė.

Tai ledyninės kilmės ežeras, upokšniu susijungęs su Rospudo ežeru. Ežeras yra labai pailgas, besitęsiantis iš šiaurės į rytus. Ežero krantai statūs ir smėlėti, vietomis siekia 15 metrų. Ežero dugne glūdi daug akmenų, dėl kurių gausos ir kilo ežero pavadinimas. Ežero viduryje yra medžiais apaugusi sala. Netoli ežero yra Aukštasis (*Wysokie*) ežeras, kuris 7 m aukštesnis už Akmens ežerą. Ežero pietuose stovi Pilypavo kaimas. Iš ežero galima baidarėmis plaukti į Rospudos upę. Šiauriniame ežero krante pastatytos kelios stovyklavietės. 1990 m. mokslininkai ištyrė ežero vandens švarumą ir priskyrė II ežero vandens švarumo kategorijai.

## Šaltiniai
  
* Adam Choiński: Katalog jezior Polski. Poznań: Wydawnictwo Naukowe UAM, 2006 m., s. 351. ISBN 83-232-1732-7.
Ilgiai (ežeras)

**Ilgiai** () – ežeras, Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje ir Pilypavo valsčiuje. Ežeras yra 168 m aukštyje virš jūros lygio. Per ežerą teka Rospudos upė. Tai ledyninės kilmės, ilgas ir siauras ežeras, krantai statūs, smėlėti, žvirgžduoti. Netoli ežero yra Pilypavo kaimas.

## Šaltiniai
Pilypavo žydų kapinės

**Pilypavo žydų kapinės** () - žydų kapinės Pilypavo kaime. Kapinių teritorija 0,94 ha, kurioje išlikę apie 12 antkapių.

## Literatūra
* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990 m., s. 52.   
 
## Nuorodos
* Aprašymas apie kapines (lenk.) .
Kristupas Morštinas

**Kristupas Morštinas jaunesnysis** (), – (g. 1580 m. – 1642 m. Pilypave) - Pilypavo seniūnas, Lenkijos arijonų reformatorius

## Biografija

Jis buvo Kristupas Morštino vyresniojo  (1522-1600) sūnus. Pastarasis buvo vienas iš arijonų bažnyčios įkūrėjų Pilypavo kaime. Jo sesuo Elžbieta 1586 m. ištekėjo už teologo, reformatoriaus Fausto Socino. Raciborske jis buvo garsaus Lenkijos arijonizmo šalininko ir teologo Andriaus Višovato sūnaus Benedikto Višovato mokytojas. Taip pat buvo Rakuvo akademijos profesorius. Turėjo sūnų Severiną (1604-1668).
Diana Varnaitė

**Diana Varnaitė** (g. 1968 m. vasario 15 d. Vilniuje) – Lietuvos paveldosaugininkė ir istorikė.

## Biografija
1986 m. baigė Vilniaus 9-ąją vidurinę mokyklą. 1986–1991 m. studijavo Vilniaus universiteto Istorijos fakultete.

1989–1991 m. Vilniaus 1-ųjų vaikų namų jaunesnioji medicinos sesuo, auklėtojos padėjėja. 1991–1992 m. Kultūros paveldo centro jaunesnioji mokslo darbuotoja, 1992–1993 m. šio centro vyriausioji istorikė, istorikų grupės vadovė. 1993–1995 m. LR kultūros paveldo inspekcijos vyriausioji inspektorė, Istorijos paminklų skyriaus viršininkė, vėliau laikinai ėjo Archeologijos paminklų skyriaus viršininkės pareigas. 1995–1997 m. Valstybinės paminklosaugos komisijos vyriausioji specialistė.

1997–2005 m. LR Kultūros mininterijos Kultūros vertybių apsaugos departamento direktorė. Nuo 2005 m. dirba dėstytoja valandininke Vilniaus universiteto Istorijos fakultete. 2006–2008 m. dirbo Lietuvos muziejų asociacijoje projekto „XXI amžiaus muziejininkų kompetencijos ir gebėjimų ugdymas“ stebėtoja. 2007–2008 m. Lietuvos restauratorių sąjungos pirmininkė. Nuo 2008 m. Kultūros paveldo departamento prie Kultūros ministerijos direktorė.

## Šaltiniai
Pilypavo mūšis

**Pilypavo mūšis** (šved. *Slaget vid Filippovo*, ) – taip pat žinomas kaip *Mėrūniškių Pilypavo mūšis* (), mūšis įvyko 1656 m. spalio 22 d. Švedų tvano metu tarp Švedijos-Brandenburgo kariuomenių ir Abiejų Tautų respublikos kariuomenės.

Po pergalės prieš Švedų-Brandenburgo kariuomenę ties Prostkais, lietuvių-totorių kariuomenė įžengė į atkovotas žemes, tačiau dalis totorių pasitraukė ir kariuomenėje liko apie 8500 kareivių. Antroje spalio mėnesio pusėje kariuomenės susitiko netoli Pilypavo kaimo. Švedų-Brandenburgo kariuomenei vadovavo generolai Gustaw Otto Stenbock ir Jurgis Frydrikas. Lietuvos kariuomenei vadovavo Lietuvos lauko etmonas Vincentas Aleksandras Korvinas Gosievskis. Karinės jėgos santykis buvo apylygis Švedų-Brandenburgo kariuomenėje buvo apie 9000 kareivių, o Lietuvos kariuomenėje 8500 kareivių.

Lietuvos kariuomenė buvo sutelkta netoli Pilypavo kaimo, tačiau Švedų-Brandenburgo kariuomenė netikėtai puolė iš vakarų ties Mėrūniškių kaimu. Lietuvos kariuomenė neįstengė atlaikyti šio puolimo ir nusprendė trauktis į šiaurės rytus. Pralaimėjimas buvo skausmingas, bet dėka Vincento Gosievskio laiku duoto nurodymo pasitraukti, kariuomenė patyrė nedaug nuostolių. Buvo prarasta daug technikos įrenginių ir nemažai kareivių paimti į nelaisvę. Po mūšio Vincentas Gosievskis sudarė paliaubas su priešininkais, tačiau neilgai trukus Švedų-Brandenburgo kariuomenė toliau pradėjo puldinėti link Vyslos upės.

## Nuorodos

* http://filipow.free.ngo.pl/historia.htm .
Dmitrijus Česnokovas

**Dmitrijus Česnokovas** (,  1910 m. lapkričio 7 d. Kursko gubernijoje, Rusija – 1973 m. rugsėjo 17 d. Maskvoje) – tarybinis filosofas, partinis ir valstybės veikėjas.

## Biografija
1931 m. baigė Maskvos 2-ąjį valstybinį universitetą. Filosofijos mokslų daktaras (1951 m.), TSRS Pedagogikos mokslų akademijos narys (1968 m.).

1931-1943 m. buvo Sverdlovsko universiteto dėstytojas, katedros vedėjas. 1943 m. pradėjo partinio funkcionieriaus karjerą- tapo VKP(b) Sverdlovsko miesto komiteto skyriaus vedėju, 1946 – 1947 m. buvo šio komiteto sekretorius propagandai. 1947 – 1948 m. buvo VKP(b) CK propagandos ir agitacijos valdybos Mokslo skyriaus vedėjo pavaduotojas. 1948 – 1951 m. dirbo TSRS mokslų akademijos Filosofijos instituto direktoriaus pavaduotoju bei žurnalo „Filosofijos klausimai“ («Вопросы философии») vyriausiuoju redaktoriumi. 1951 m. už monografiją „Gerceno pasaulėžiūra“ apdovanotas Stalino premija.

Buvo tarp ganėtinai jaunų partinių darbuotojų, kuriuos Stalinas sparčiai kėlė karjeros laiptais, taip organizuodamas priepriešą su savo senaisiais bendražygiais ir ruošdamas jiems pamainą: 1952 m. spalio mėn. – 1953 m. kovo mėn. D.Česnokovas buvo TSKP CK Filosofijos, teisės mokslų ir akštųjų mokyklų skyriaus vedėjas, TSKP CK Politinio biuro narys, Ideologinės komisijos narys, žurnalo „Komunistas“ vyr. redaktorius.

Iškart po Stalino mirties iš svarbiausių postų pašalintas, 1953 – 1955 m. buvo TSKP Gorkio srities komiteto Mokslo skyriaus vedėjas, 1955 – 1957 m. – srities komiteto sekretorius.

1957 – 1959 m. vadovavo Valstybiniam televizijos ir radijo komitetui prie TSRS Ministrų Tarybos. Vėliau dirboMaskvos universiteto Istorinio materializmo katedros vedėju, 1967 – 1970 m. buvo TSKP CK Visuomenės mokslų akademijos prorektorius. Nuo 1970 m. – pensininkas.

Apdovanotas Lenino, Darbo raudonosios vėliavos bei Garbės ženklo ordinais.

## Šaltiniai
Dirvonakių apylinkė

**Dirvonakių apylinkė** – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas šiaurės Lietuvoje.

## Istorija

Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Biržų valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Biržų rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Geidžiūnų apylinkės.

## Šaltiniai
Tranosas

**Tranosas** () – miestas šiaurės Švedijoje, Smolando provincijoje, Tranoso savivaldybės centras.

## Istorija

Miesto teisės Tranosui buvo suteiktos 1919 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Officialus savivaldybės tinklalapis
Tumba

**Tumba** – miestas šiaurės Švedijoje, Stokholmo priemiestis, Siodermanlando provincijoje, Botširkos savivaldybės centras. Tumba įsikūrusi už 27 km į pietus nuo Stokholmo.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Officialus savivaldybės tinklalapis
Valentiuna

**Valentiuna** – miestas šiaurės Švedijoje, Stokholmo priemiestis (įsikūręs 31 km į šiaurę nuo Stokholmo), Uplando provincijoje, Valentiunos savivaldybės centras.

## Sportas
* Vallentuna BK – futbolo klubas;
* IF Vallentuna BK – ledo ritulio klubas;
* Vallentuna IP – futbolo stadionas, kurio talpa 2 tūkst. žiūrovų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Officialus savivaldybės tinklalapis
Leonidas Melnikovas

**Leonidas Melnikovas** (, ,  1906 m. gegužės 18 d. Černigovo gubernijoje – 1981 m. balandžio 16 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs tarybinės Ukrainos vadovas, TSKP CK Politinio biuro narys.

## Biografija
Nuo 1924 m. buvo komjaunimo funkcionierius. 1936 m. baigė Donecko industrinį institutą. Nuo 1937 m. pradėjo partinę karjerą: buvo VKP(b) Stalino miesto ir srities komitetų skyriaus vedėjas, nuo 1939 m. – šios srities komiteto sekretorius, antrasis sekretorius. Nuo 1942 m. – partijos Karagandos srities komiteto pirmasis sekretorius, 1944-1947 m. užėmė analogiškas pareigas Stalino srities komitete.

1947-1953 m. buvo Ukrainos komunistų partijos CK sekretorius, antrasis sekretorius, pirmasis sekretorius. Priklausė grupei jaunų Stalino iškeltų partinių funkcionierių, kurie buvo ruošiami kaip alternatyva jo ilgamečiams bendražygiams: 1952-1956 m. buvo TSKP CK narys, 1952 m. spalio mėn. – 1953 m. kovo mėn. – TSKP CK Politinio biuro narys.

Po Stalino mirties iš valdžios buvo išstumtas – pervestas kandidatu į Politinio biuro narius, o nuo 1953 m. birželio mėn. pašalintas ir ir šių pareigų. 1953-1955 m. buvo TSRS ambasadorius Rumunijoje.

1955-1957 m. dirbo TSRS Anglies pramonės įmonių statybos ministras. Vėliau perkeltas į Kazachijos TSR – buvo Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojas, Valstybinio plano komiteto pirmininkas, Valstybinės techninės priežiūros inspekcijos vadovas. Nuo 1966 m. iki mirties vadovavo Rusijos TFSR techninės priežiūros inspekcijai.

Buvo TSRS Aukščiausiosios Tarybos 1-3, 5, ir 7-10 šaukimų deputatas. Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.

## Šaltiniai
Andrzej Wiszowaty

**Andrius Višovatas** () – (g. 1608 m. lapkričio 26 d. Pilypave – 1678 m. liepos 29 d. Amsterdame) – Lenkijos filosofas, teologas, pamokslininkas, poetas ir arijonizmo šalininkas, didikas.
Władysław Filipkowski

**Vladislavas Filipovskis** (), (g. 1892 m. gegužės 1 d. Pilypave, Rusijos imperija – 1950 m. balandžio 17 d. Pienske, Lenkija) – Lenkijos armijos pulkininkas, dalyvavo I pasauliniame kare, II pasauliniame kare, buvo gynėjas įsiveržimo į Lenkiją metu, priklausė Armija Krajovai, dalyvavo rezistensinėje veikloje.
Burnusas

**Burnusas** () – ilgas grubaus vilnonio audinio apsiaustas su gobtuvu, paprastai baltas. Burnusai – būdingas Šiaurės Afrikos arabų ir berberų drabužis.

Kiti burnusų pavadinimo variantai – *albornoz*, *sbernia*, *sberna* ir *bernusso*.

Burnusai buvo būdinga Prancūzijos kolonijinių pajėgų dalies spahių uniformos dalis. Burnusus neoficialiai kartais dėvėdavo ir kitų Šiaurės Afrikos dalinių kareiviai ar karininkai. Šiuo metu burnusai tebėra paskutinio likusio Prancūzijos 1-ojo spahių pulko uniformos dalimi.
Berthier karabinas

**''Berthier'' karabinas** () − Prancūzijos armijos karabinas, priimtas ginkluotėn 1892 m. ir plačiai naudotas Pirmajame ir Antrajame pasauliniuose karuose. 

Po to, kai Prancūzijos kariuomenė priėmė ginkluotėn Lebelio šautuvą „Mle 1886 Lebel“ su 8×50 mm R šoviniu, karinė Prancūzijos valdžia siekė sukurti šio šautuvo karabino versiją kavalerijai. Buvo sukurtas prototipas − sutrumpinti šautuvo „Mle 1886“ vamzdis, apsodo lovelis ir vamzdelinė dėtuvė. Tačiau taip gauta konstrukcija pasirodė netinkama ir buvo atmesta dėl nepakankamo taiklumo, lėtumo ir nepatogumo jojant užtaisyti ginklą po vieną šovinį.

Tuomet Prancūzijos armija 1887 m., ieškodama tinkamo karabino modelio, suorganizavo seriją bandymų. Vieną prototipų pateikė Emilis Bertjė (*Émile Berthier*) − inžinierius mechanikas iš „La Compagnie Bône-Guelma“ (viena iš penkių dukterinių Alžyro geležinkelio sistemos kompanijų). E. Bertjė modelis buvo priimtas 1890 m. Prancūzija skubėjo sukurti tinkamą karabiną, nes tuo metu Vokietija jau turėjo karabiną „Karabiner Modell 1888“ − šautuvo „Gewehr 1888“ versiją. E. Bertjė karabinais buvo ginkluoti praktiškai visi Prancūzijos armijos artileristai ir kavaleristai.

„Berthier“ karabinai (ir vėliau „Berthier“ šautuvai) pasižymi lengvesniu ir aptakesniu uoksu bei vienos dalies apsodu, kuo skiriasi nuo „Lebel Mle 1886/M93“ šautuvo. Be to, Bertjė karabino spynos užrakinamieji kyšuliai užrakina spyną pasisukdami uokse vertikaliai, o Lebelio šautuve − horizontaliai. Kaip ir šautuvas „Mle 1886/M93“, Bertje karabinas pritaikytas 8 mm Lebelio šoviniams, tačiau užtaisomas trijų šovinių Manlicherio tipo vidine apkaba. Skirtingai negu Manlicherio šautuve, Bertje karabino vidinės dėtuvės dugne yra didelė anga, pro kurią galima patikrinti, ar karabinas užtaisytas. 
Pirmojo pasaulinio karo metais kareiviai fronte skundėsi maža dėtuvės talpa (3 šoviniai) ir purvu, patenkančiu į šautuvo mechanizmą pro vidinės dėtuvės dugno angą. Todėl Bertje karabinas buvo modifikuotas − vidinė dėtuvė ir vidinė apkaba buvo padidintos, kad tilptų penki šoviniai. Vidinės dėtuvės dugno anga buvo pridengta metaline plokštele, pritvirtinta vyriu. Modifikuotas penkiašūvis karabino variantas vadinasi „Mle 1892 M16“. Jį kareiviai gerai įvertino, tačiau fronte jis pasirodė tik 1918 m. vasarą. Patobulintas Bertje karabinas „Mle 1892 M16“ garsėjo kaip solidus ir patikimas ginklas. Ginkluotėje jis išbuvo iki XX a. 7-tojo dešimtmečio pr.

Bertje ginklai turi Manlicherio tipo vidinę dėtuvę, kuri yra prastesnė už vokiško Mauzerio šautuvo dvieilę dėtuvę, nes Bertje šautuvas naudoja 8 mm Lebelio šovinius, kurie yra atbrailiniai ir plonėjantys priekin, todėl stringa Mauzerio tipo dėtuvėje.
Valdas Klimantavičius

**Valdas Klimantavičius** (g. 1963 m. vasario 18 d. Vilniuje) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

## Biografija
1985 m. baigė Kauno politechnikos institutą, inžinierius automatikas.

Vilniaus miesto savivaldybės Viešųjų pirkimų tarnybos vedėjas, nuo 2003 m. Vilniaus miesto savivaldybės administracijos direktorius, nuo 2007 m. Ekonomikos departamento direktorius, 2005–2008 m. AB „Vilniaus kapitalinė statyba“ valdybos pirmininkas. AB bankas Snoras Verslo klientų departamento direktorius. 2011–2015 m. Vilniaus miesto savivaldybės administracijos direktorius. Eidamas šias pareigas, vadovavo savivaldybės įmonių „Vilniaus vandenys“, „Vilniaus vystymo kompanija“, „Susisiekimo paslaugos“, Vilniaus apskrities atliekų tvarkymo centro valdyboms. 2015 m. tapo Švenčionių rajono mero R. Klipčiaus patarėju. 2020 m. sausį buvo paskirtas trečiuoju susisiekimo viceministru.

Nuo 2010 m. visuomeninio judėjimo „TAIP“ (Tėvynės atgimimas ir perspektyva) narys. 2011 m. su *Artūro Zuoko ir Vilniaus koalicija* – Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, atsistatydino paskirtas administracijos direktoriumi.

2015 m. birželį Vilniaus apygardos teismas paliko galioti Viešųjų pirkimų tarnybos nutarimą, kuriuo Valdui Klimantavičiui buvo paskirta 434 eurų bauda. Pagal šį nutarimą bauda buvo paskirta už Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymo pažeidimus, vykdant maisto produktų pirkimą Vilniaus miesto ikimokyklinio ugdymo įstaigoms.

Žmona Giedra, vaikai Mantas, Ieva, Valdas.

## Šaltiniai
Petras Nausėda

**Petras Nausėda** (g. 1985 m. balandžio 19 d. Elektrėnuose) – Lietuvos ledo ritulininkas, Vilniaus miesto savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

## Biografija
2008 m. baigė Lietuvos kūno kultūros akademiją, Mykolo Romerio universitete studijuoja teisę ir valdymą.

Lietuvos ledo ritulio klubo „SC Energija“ ir Lietuvos vyrų ledo ritulio rinktinės žaidėjas, asociacijos „Energija“ direktorius, Lietuvos ledo ritulio federacijos prezidentas, Labdaros ir paramos fondo „Sportas vaikams“ prezidentas.

Nuo 2011 m. su *Artūro Zuoko ir Vilniaus koalicija* – Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

## Šaltiniai
Vanda Kravčionok

**Vanda Kuzmina-Kravčionok** (g. 1969 m. rugpjūčio 6 d. Šilėnuose, Vilniaus rajonas) – Lietuvos ir Vilniaus miesto savivaldybės politinė bei visuomenės veikėja.

## Biografija
1976–1984 m. mokėsi Mazuriškių aštuonmetėje mokykloje, 1984–1987 m. Vilniaus 11-oje vidurinėje mokykloje. 1987–1991 m. AB „Plasta“ informatikos tarnybos operatorė. 1991–1993 m. lankė lenkų kultūros studijas Balstogėje, įgijo mėgėjų teatro režisierės specialybę.

1994–1997 m. Lietuvos lenkų sąjungos sekretorė, 1999–2007 m. iždininkė. 2001–2004 m. Seimo nario Valdemaro Tomaševskio padėjėja-sekretorė. 2004–2012 m. Vilniaus rajono savivaldybės merės patarėja. 2006–2009 m. studijavo Lodzės humanitarinių mokslų ir ekonomikos akademijos Socialinės pedagogikos fakultete.

Lietuvos lenkų sąjungos narė, Lietuvos lenkų rinkimų akcijos (LLRA) Vilniaus miesto skyriaus narė, LLRA vyriausiosios tarybos narė, nuo 2004 m. LLRA atsakingoji sekretorė, nuo 2012 m. LLRA pirmininko pavaduotoja. 2007–2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. 2011–2012 m. su LLRA ir Rusų aljanso koalicija „Valdemaro Tomaševskio blokas“ – Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narė. Nuo 2012 m. LR Seimo narė. Laimėjo 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose.

Sutuoktinis Jevgenij, sūnūs Edvin ir Kamil.

## Šaltiniai
Valdas Benkunskas

**Valdas Benkunskas** (g. 1984 m. lapkričio 1 d. Klaipėdoje) – Vilniaus miesto meras, Lietuvos ir Vilniaus politikas.

## Biografija
2003 m. baigė Šilutės Vydūno gimnaziją, 2009 m. baigė Mykolo Romerio universitetą, teisininkas.

2008–2015 m. Seimo nario Pauliaus Saudargo padėjėjas. 2011–2023 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys.

2015–2017 m. ir 2019–2023 m. Vilniaus miesto vicemeras. Nuo 2020 m. Europos Regionų komiteto narys.

2023 m. kovą išrinktas Vilniaus meru.

### Partinė karjera
TS-LKD prezidiumo narys, Priežiūros komiteto ir Vilniaus skyrių sueigos pirmininkas.

## Šaltiniai

|-
Kamargas

**Kamargas** () − pelkėta vietovė prie Viduržemio jūros, pietų Prancūzijoje, Ronos deltoje. Svarbi migruojančių paukščių buveinė, ganosi pusiau laukinių žirgų būriai.

Ronos upė dalina Kamargo vietovę į tris dalis. Čia įkurta keletas draustinių. Veikia Tur diu Valio ir Salen de Bajono biostotys.

Ši didžiulė (930 km²) pakrantės pelkių sritis Europos gamtiniame žemėlapyje užima svarbią vietą. Pelkės išliko beveik nepaliestos iki pat XIX amžiaus. Vėliau dideli plotai buvo nusausinti, kad būtų tinkami žemės ūkiui ir juose nebesiveistų uodai. Taigi pelkių išliko labai nedaug. Pajūryje stūkso smėlio kopos, želia nendrynai, tyvuliuoja sūroki ežerėliai, veša paupio miškai ir ganyklos, slūgso dideli druskos klodai. Tokia gamtos įvairovė ir patogi geografinė padėtis pavertė Kamargą svarbiausia migruojančių paukščių sustojimo vieta. Milijonai ančių, žąsų ir kitų balų paukščių kasmet čia atskrenda iš Sibiro ir Europos šiaurės. Kai kurie sparnuočiai Kamarge sustoja tik trumpam, o kiti čia suka lizdus ir peri, nes randa ir tinkamų perėti vietų, ir lengvai prieinamo maisto. Antys didžiąją dienos dalį praleidžia daugybėje sūrokų šio regiono tvenkinių. Tik ankstų rytą ar vėlyvą vakarą jos paprastai skrenda į gretimas pelkes ieškoti maisto. Tačiau daugelis šių pelkių yra privati nuosavybė ir jose leidžiama medžioti laukinius paukščius. Dėl šios priežasties Kamarge žiemojančių paukščių per pastaruosius dešimt metų sumažėjo perpus.

Kamargo druskingi vandenys puikiausiai tinka sūriavandenėms krevetėms − svarbiam kai kurių paukščių rūšių, ypač flamingų, pašarui. Šių paukščių nuo 1944 metų Kamarge vis daugėja.

Kamargo druskos kloduose jūros vanduo pumpuojamas per keletą negilių vandens telkinių ar klodų ir kaskart tampa vis sūresnis, kol pasiekia paskutinį klodą, kuriame išgaruoja paskutinis vanduo ir lieka tik druskos kristalai. Kuriant šia dirbtinę sistemą, buvo išsaugotos natūralios vietos, tinkamos paukščiams sukti lizdus, maitintis ir perėti.

## Nuorodos

* Kamargas (anglų k.)
Paryžiaus karalystė

**Paryžiaus karalystė** − trumpalaikė istorinė karalystė, viena iš keturių Merovingų frankų valstybės dalių. Pagrindinės jos teritorijos buvo frankų valstybės rytuose. Kitos Frankų valstybę sudariusios karalystės buvo Reimso karalystė, Suasono karalystė (šiaurėje) ir Orleano karalystė (rytuose).

## Raida
Paryžiaus karalystė suformuota po Chlodvigo I mirties 511 m., kuomet Frankų valstybė paskirstyta keturiems sūnums. Paryžių ir dideles sritis dab. šiaurės vakarų Prancūzijoje paveldėjo Childebertas I. 558 m. jam mirus, karalystę valdė jo brolis  Suasono karalius Chlotaras I. 561 m. Paryžiaus karaliumi tapo šio vyriausias sūnus Charibertas I. Po šio mirties 567 m. Paryžiaus karalystė tapo neatskiriama Suasono karalystės (Neustrijos) dalimi. Nepaisant to, Neustrijos karaliai dažnai kartu tituluodavosi ir Paryžiaus karaliais.

## Karaliai
* Childebertas I, 511–558 m., 
* Chlotaras I, 558–561 m., kartu ir Suasono karalius,
* Charibertas I, 561–567 m.
Orleano karalystė

**Orleano karalystė** − istorinė karalystė, viena iš keturių (vėliau 3) Merovingų frankų valstybės dalių. Pagrindinės jos teritorijos buvo Frankų valstybės rytuose. Kitos Frankų valstybę sudariusios karalystės buvo Reimso karalystė (kitaip − Austrazija) šiaurėje, Suasono karalystė (kitaip − Neustrija) ir Paryžiaus karalystė vakaruose. Karalystė su pertrauka egzistavo 511−613 m.

Vėlesniu laikotarpiu dar vadinta **Burgundijos karalyste**.

## Raida
Paryžiaus karalystė suformuota po Chlodvigo I mirties 511 m., kuomet Frankų valstybė paskirstyta keturiems sūnums. Orleaną ir dideles sritis dab. vidurio Prancūzijoje paveldėjo Chlodomiras. Tačiau 524 m. jam mirus, karalystė buvo panaikinta, Chlodomiro giminė išžudyta, o teritorijas pasidalino trys kiti broliai. 

561 m. mirus Suasono karaliui Chlotarui, karalystė buvo vėl atkurta, ir Orleano karaliumi tapo šio sūnus Gontranas I. Kadangi be buvusių Orleano žemių jis valdė ir senosios Burgundų karalystės teritorijas (į Frankų valstybę įjungtas 524 m.), ilgainiui ši karalystė dar tapo žinoma kaip Burgundijos karalystė. Gontranas siekė taikos, bet dukart bandė iš vestgotų nesėkmingai atimti Septimaniją (585 ir 589 m.). Po Gontrano mirties 592 m. Burgundija atiteko Austrazijos Childebertui II, bet jis pats mirė 595 m., ir karalystę paveldėjo jo jaunesnysis sūnus Teodorikas II (595−613 m.)

Iš pradžių Teodorikas kartu su broliu Austrazijos karaliumi Teodebertu kovojo prieš Neustriją, bet vėliau du broliai susipyko. Tą kovą kurstė ir jų senelė Brunhilda, kuri išvyta iš Teodeberto rūmų, įtikinėjo Teodoriką jį nuversti ir nužudyti. 610 m. Teodebertas atėmė iš Teodoriko Elzaso kunigaikštystę, pradėdamas ilgametį konfliktą. Galiausiai 612 m. Teodorikas nužudė brolį ir užėmė Austraziją, tačiau pats mirė 613 m., palikdamas jauną sūnų Sigebertą II. 

Šio nepilnametystės laikais iškilo mažordomų (rūmų valdytojų) institucija, susijusi su Varnachu, Rado ir Pepinu Ladeniečiu ir kitais asmenimis, kurie norėjo atiduoti valdžią Neustrijos Chloterui II, kad būtų nuversta regentė Brunhilda. 613 m. Chloteras II įvykdė perversmą, kurio metu regentė ir 10 metų karalius buvo nužudyti. Nuo tada Orleano karalystė tapo neatskiriama Neustrijos dalimi. Nepaisant to, Neustrijos karaliai dažnai kartu tituluodavosi ir Burgundijos karaliais.

## Karaliai
* Chlodomiras, 511–524 m., karalystė panaikinta,
* Gontranas I, 561–592 m.,
* Childebertas II, 592−595 m., kartu ir Austrazijos karalius,
* Teodorikas II, 595−613 m.,
* Sigebertas II, 613 m.
Paryžiaus baseinas

**Paryžiaus baseinas** arba **Šiaurės Prancūzijos žemuma**  () − kalvota lyguma Prancūzijos šiaurėje, tarp Ardėnų, Vogėzų kalnų, Centrinio Masyvo ir Armorikos aukštumos.

Paryžiaus baseinas − svarbiausias Prancūzijos pramonės ir žemės ūkio rajonas.

Paryžiaus baseinas užima apie ¼ Prancūzijos ploto. Paviršiaus aukštis viduryje apie 100 m, į pakraščius kyla; rytuose ir pietryčiuose yra kuestinių kalvagūbrių, kurių aukštis iki 500 m. Paryžiaus baseinas susidaręs muldoje iš juros, kreidos, paleogeno ir neogeno uolienų.

Dauguma Paryžiaus baseino upių (Uaza, Marna, Jona) priklauso Senos baseinui. Vyrauja vidutinių platumų jūrinis klimatas.

Didžiausi miestai: Paryžius, Havras, Reimsas, Nansi, Ruanas, Mecas.