open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Michel Sittow

**Michelis Zitovas** (vok. *Michel Sittow*, apie 1469–1525 m.) – Estijos renesanso tapytojas. 
## Biografija
Michelis (ar Michaelis) Zitovas gimė apie 1469 m. Revelyje. Jo tėvas buvo tapytojas. Apie 1483 m. Michelis Zitovas persikėlė mokytis į Briugę, tikriausiai buvo Hanso Memlingo mokiniu. 1492 m. jis pradėjo dirbti Ispanijoje, karalienės Izabelės I dvare. Jis išbuvo dvaro tapytoju iki 1504 m. karalienės mirties, bet žinoma, kad tuo metu jis keliaudavo į užsienį. Mikelis Zitovas daugiausiai tapė portretus ir mažų matmenų religinius paveikslus maldai ir garbinimui. Jis perėmė ankstyvosios Nyderlandų tapybos stilių ir laikomas reikšmingiausiu Estijos renesanso dailininku. 1506 m. jis grįžo į Revelį, kur tapo vietos dailininkų gildijos nariu. 1509 m. vedė pirmą kartą. Po to jis keliavo į Nyderlandus tapyti aukštuomenės portretų ir vėliau į Ispaniją, bandydamas išsireikalauti Izabelės I jam žadėtą atlyginimą. Jis dirbo Margaritai Austrijietei ir Danijos karaliui Kristijonui II. 1518 m. grįžo į Revelį, kur vedė antrą kartą. Michelis Zitovas mirė apie 1525 m. Revelyje.

## Darbų galerija


Vaizdas:Portrait of a Man - Sittow.jpg| „Vyro portretas“ (apie 1510 m., Mauricheisas, Haga)
Vaizdas:Mary Rose Tudor (CatherineAragon?) by Michel Sittow.jpg| „Marijos Rouz Tiudor portretas“ (apie 1514 m., Vienos meno istorijos muziejus)
Vaizdas:Sittow-maria mit dem kind.jpg| „Madona su kūdikiu“ (apie 1514−1518 m., Berlyno paveikslų galerija)
Vaizdas:Michel Sittow - Portrait of the Danish King Christian II - Google Art Project.jpg| „Kristijono II portretas“ (1514−1515 m., Danijos nacionalinė galerija, Kopenhaga)


## Šaltiniai

* vle.lt
* Londono nacionalinė dailės galerija
Kauno sporto mokykla Tauras

**„Kauno Žalgirio“ futbolo akademija**, anksčiau **Kauno futbolo mokykla** – neformalųjį vaikų sportinį ugdymą vykdanti mokykla, biudžetinė įstaiga, įsikūrusi Kaune, Neries krantinėje 7B. Jos kodas Juridinių asmenų registre – 190141496. Mokykloje vaikai ugdomi futbolo, beisbolo, žolės riedulio, rankinio ir regbio sporto šakose. Dirba 43 kvalifikuoti treneriai. Įkurti sporto klubai SM Tauras Kaunas, MFK SM Tauras Kaunas.

Mokyklos uždavinys – ieškoti talentingų sportininkų, ugdyti ir rengti sportininkus mokyklą ir miestą reprezentuojantiems klubams, Lietuvos rinktinėms. Šalia, Neries krantinės parke, pastatytas įvairios paskirties sporto mokyklos stadionas, treniruočių aikštelės, prie Nemuno – pripučiamas Vilijampolės futbolo maniežas.

## Istorija

1973 m. buvo įkurta Kauno futbolo mokykla, pavaldi  Lietuvos švietimo ministerijai. Kauno miesto savivaldybės tarybos sprendimu 2007 m. mokyklai suteiktas Kauno futbolo mokyklos „Tauras” pavadinimas. Nuo 2016 m. vadinama Kauno sporto mokykla „Tauras”.

2019 m. buvo svarstomas „Tauro“ sporto mokyklos reorganizavimas, ją prijungiant prie Kauno sporto mokyklos „Gaja“, kurioje užsiėmimus lankė 1175 sportininkai, buvo plėtojama per dešimt skirtingų sporto šakų. Tuo metu „Tauro“ mokykloje buvo 879 auklėtiniai, iš kurių didžioji dalis lankė futbolo treniruotes, kiti – regbio, rankinio, beisbolo ir žolės riedulio. Iki šiol sporto mokykla „Tauras“ turėjo daugiausia komandų iš visų šalyje veikiančių sporto organizacijų, dalyvaujančių Elitinės jaunių lygos futbolo čempionate. 

## Taip pat skaitykite

* Vilniaus sporto mokykla Tauras

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Mokyklos svetainė 
* Kauno sporto mokykla „Tauras“ *aikos.smm.lt*
Kalu

**Kalu** (*Calu*) – požemio pasaulio dievas etruskų mitologijoje; siejamas su vilkais.

Manoma, kad iš pradžių Kalu laikytas požemio pasaulio valdovu; vėliau jį pakeitė Aita. Šis vaizduojamas etruskų mene, paties Kalu atvaizdų neaptikta. Buvo susiklostęs Kalu kultas, o Aita tebuvo mitologinė figūra. Kalu minimas daugelyje įrašų, tikėta, kad pas jį patenką mirusieji.

Kortonoje (netoli Florencijos) aptikta bronzinė apžadinė vilko arba šuns statulėlė (datuojama III  a. pr. m. e.); ant jos įrašyta *ś. caluśtla*, iš to sprendžiama, kad ši statulėlė dedikuota Kalu.

## Šaltiniai
Girmuo

**Girmuo** (*Girmuonys*) – upelis Lietuvoje, Prienų rajone ir Kauno rajone; Jiesios dešinysis intakas. Prasideda laukuose Dvylikių kaime. Teka dirbamais laukais į vakarus, šiaurės vakarus. Žemupyje juosia Išlaužo žuvininkystės tvenkinių kompleksą. Įteka Jiesion 18,1 km nuo jos žiočių, prie Kairiūkščių.

Intakai – Šunupė, Motera (kairieji).

Vaga daugelyje vietų ištiesinta. Prie upelio įsikūrę Dvylikiai, Žuvinta, Dankstytė, Girininkai, Kairiūkščiai.

Upėvardį bandoma kildinti iš žodžių *germė* ('senas miškas, giria'), *germėti* ('augti, vešėti').

## Šaltiniai
Graužė (Šešupė)

**Graužė** – upelis Lietuvoje, Kalvarijos savivaldybėje; Šešupės kairysis intakas. Prasideda Aistiškių miške, 2 km į pietus nuo Aistiškių. Teka kalvotais kraštovaizdžiais į pietryčius. Įteka Šešupėn 265,6 km nuo jos žiočių, ties Grandais.

Intakai: Ravelis (dešinysis), Skaistis (kairysis).

Vaga daugelyje vietų ištiesinta. Prie Graužės įsikūrę Beržynai, Jurgiškiai, Pagraužiai, Mantrimai, Kalneliai, Skaisčiai, Grandai.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *graužas* („žvyras, žvirgždas, akmenuotas krantas, kriaušis“).

## Šaltiniai
Giršupis

**Giršupis** – upelis Lietuvoje, Telšių ir Mažeikių rajonuose; Trimėsėdžio kairysis intakas (Virvytės baseinas). Prasideda laukuose į vakarus nuo Nerimdaičių. Teka laukais į šiaurę, tada pasuka į šiaurės rytus, smarkiai vingiuoja. Įteka Trimėsėdin 8,8 km nuo jo žiočių, 2 km į pietvakarius nuo Tučių I-ųjų.

Aukštupio ir vidurupio vaga ištiesinta. Vidurupyje sudarytas Juozapavo tvenkinys. Prie Giršupio įsikūrę Niurkiai, Juozapavas, Trimėsėdis, Mitkaičiai.

## Etimologija

Upėvardis kildinamas iš žodžio *geršė* ('gęžė, garnys').

## Šaltiniai
Grabuosta

**Grabuosta** – upelis Lietuvoje, Molėtų rajone; Siesarties kairysis intakas (Šventosios baseinas). Išteka iš Grabuosto ežero Žalvariuose, teka į šiaurę, šiaurės rytus. Įteka Siesartin 53,8 km nuo jos žiočių, šalia Grabastos viensėdžio.

Intakai: Pautienė, Lėgus (kairieji), Kiseliauka, Giutinė (dešinieji).

Vaga vietomis ištiesinta. Prie upelio įsikūrę Žalvariai, Gailiūnai, Navyna, Granica, Kisieliauka, Druskiai, Pagrabuosčiai, Grabasta, stūkso Pazadvorijos piliakalnis.

Upėvardis galbūt sietinas su žodžiu *grabokštas* („kerėbla“; plg.  „susenęs žmogus“).

## Šaltiniai
Aleksandras Morozovas

**Aleksandras Morozovas** (, 1835 m. gegužės 29 d., Sankt Peterburgas, Rusijos imperija – 1904 m. gruodžio 11 d. ten pat) –rusų žanro tapytojas, Sankt Peterburgo dailės akademijos akademikas, keturiolikos maišto dalyvis, vienas iš „Dailininkų artelės“ steigėjų.

## Biografija
Aleksandras Morozovas gimė 1835 m. gegužės 29 d. Sankt Peterburge, Rusijos imperijoje, dailininko šeimoje. 1852 m. įstojo mokytis į Sankt Peterburgo imperatoriškąją dailės akademiją. Mokėsi istorinio žanro klasėje, vadovas akademikas Aleksejus Markovas. Studijų metu buvo apdovanotas dviem mažaisiais sidabro medaliais (1857 m.), mažuoju ir didžiuoju sidabro medaliais (1858 m.), mažuoju aukso medaliu (1861 m.) už paveikslą „Poilsis šienapjūtėje“.

1863 m. lapkričio 9 d. Aleksandras Morozovas dalyvavo Dailės akademijos keturiolikos studentų maište. Studentai atsisakė dalyvauti konkurse dėl didžiojo aukso medalio. Konkursas buvo skirtas Dailės akademijos 100-osioms gyvavimo metinėms. Nuo 1863 m. Aleksandras Morozovas buvo Sankt Peterburgo dailininkų artelės, kuriai vadovavo Ivanas Kramskojus, nariu. Buvo vienas šios artelės steigėjų.

Akademiko vardas Morozovui suteiktas 1864 m. už paveikslą „Išėjimas iš cerkvės, provincijoje“.

Be paminėtų paveikslų labiausiai pavykusiais Aleksandro Morozovo kūriniais laikomi paveikslai: „Nemokama kaimo mokykla“ (1872 m.) ir „Po gaisro“ (1888 m.).

Peterburgo dailės akademijos parodose visuomenės dėmesio susilaikė kai kurie Morozovo aliejiniais dažais nutapyti portretai, kaip jaunojo kunigaikščio Apraksino portretas, ponios Kornilovič portretas, taip pat akvarelės darbai. Aleksandras Morozovas yra nutapęs ir cerkvių. Kažkuriuo metu jis yra dėstęs piešimą Meno populiarinimo mokykloje.

## Galerija


Alexander Iwanowitsch Morosow 002.jpg|thumb|Poilsis šienapjūtėje (1861 m.)
Morozov AI 004.jpg|thumb|Poilsis šienapjūtėje (1860 m.)
Morozov Selskaya Shkola.jpg|thumb|Nemokama kaimo mokykla
Alexander Iwanowitsch Morosow 001.jpg|thumb|Išėjimas iš cerkvės Pskove
Morozov AI PzhSDerevyami.jpg|thumb|Peizažas su medžiais
Morozov AI 005.jpg|thumb|Vasaros diena



## Nuorodos
Achajas (Ksuto sūnus)

Graikų mitologijoje **Achajas** () – Ksuto ir Kreusos sūnus, Heleno anūkas, Jono brolis, nugalėjęs pelasgus Argolijoje ir Lakonijoje.  

Pagal Apolodorą, Achajas grįžo į savo protėvių gimtinę Tesaliją, iš čia jo sūnūs Archandras ir Architelis išvyko į Argą ir užėmė visą Peloponesą, išskyrus Arkadijos sritį. Achajas įkūrė achajų rasę. Herakleidų išstumti iš Argo ir Lakonijos, achajai apsigyveno Peloponeso žemėje, kuri anksčiau vadinta Jonija arba Aigialėja. 

## Šaltiniai

* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 1995
* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 2008
Acheronas (mitologija)

Graikų mitologijoje **Acheronas** („sielvarto upė“) – požemio pasaulio upė, per kurią Charonas perkeldavo naujas sielas į Hadą (pagal kitą versiją jis sielas keldavo per Stiksą).

Taip pat tai upių dievas Acheronas, kuris su Orfne (arba Gorgira) susilaukė Askalapo.

Platonas apibūdina Acheroną kaip antrą didžiausią upę pasaulyje, nusileidžiančią tik Okeanui. Jis tvirtino, kad Acheronas teka priešinga kryptimi nuo Okeano požemyje, po dykumomis.
## Šaltiniai
Adrastas (Argo karalius)

Graikų mitologijoje **Adrastas** – Argo karalius, Talajo ir Lisimachės sūnus. Valdė Argą kartu su Ifu ir Amfiaraju, kuris buvo vedęs Adrasto seserį Erifilę. Adrasto dukterys Argėja ir Deipilė susituokė su atitinkamai Poliniku (Polineiku) ir Tidėju.

Susipykęs su Amfiaru buvo pastarojo išvarytas iš Argo. Tačiau Adrastas gavo savo senelio Polibo sostą Sikione ir įkūrė Sikiono žaidynes, bet vėliau susitaikė su Amfiaru ir grįžo į Argą.

Tidėjas, bėgdamas iš Kalidono, o Polinikas iš Tėbų, – vienas užsimetęs šerno, kitas liūto kailį, – audringą naktį atvyko į Adrasto rūmus ir prieškambaryje pradėjo grumtis dėl nakvynės. Adrastas išgirdęs triukšmą, atėjo ir sutaikė juos. Vėliau sutuokė juos su savo dukterimis. Anksčiau buvo išpranašauta, kad Adrasto dukros ištekės už šerno ir liūto, o Tidėjo ir Poliniko skyduose buvo pavaizduoti šie žvėrys. Norėdamas sugrąžinti žentui Tėbų sostą ruošė armiją pulti Tėbus ir ėmėsi vadovauti Septyneto žygiui prieš Tėbus. Adrastui orakulas pranešė, kad jis vienintelis liks gyvas po mūšio pavadintu Septynetas prieš Tėbus.

Po mūšio Tėbų karalius Kreontas įsakė, kad nei vienas iš kritusių priešų nebūtų tinkamai palaidotas. Nepaisydama jo įsakymo, Antigonė palaidojo Polineiką ir buvo nubausta mirti. Tačiau Adrastas išsigelbėjo, nes jis turėjo Heraklio jam padovanotą stebuklingą žirgą Arejoną., Demetros pagimdytą nuo Poseidono. Adrastas pabėgo į Atėnus ir prašė Atėnų karaliaus Tesėjo pulti Tėbus ir priversti grąžinti likusių penkių karvedžių kūnus Tesėjas pradžioje atsisakė, bet jį įtikino jo motina Aetra, kurios to maldavo kritusių motinos. Dėl to balsavo visi Atėnų piliečiai. Atėnų gyventojai žygiavo į Tėbus juos užkariauti, tačiau nepadarė papildomos žalos, tik sugrąžino penketo kūnus. Vėliau visi penki buvo tinkamai palaidoti, o Adrastas pašlovino kiekvieną.

Kai užaugo septyneto sūnūs jie susiruošė užpulti Tėbus dar kartą ir dalyvavo epigonų žygyje prieš Tėbus (pagal kitą mitą Alkmajono ir kitų septynių vadų sūnų žygis prieš Tėbus). Kovoje žuvo Adrasto sūnus Aegialėjas, o Adrastas mirė Megaroje keliaudamas iš mūšio, nuo senatvės ir liūdesio.

## Kita Adrasto versija
Adrastas – senasis sikioniškas požemio jėgų herojus (greičiausiai prieš tai minėtas). Jo kultą vėliau išstūmė Dioniso kultas. Adrastas turi dievišką žirgą, yra herojų Tidėjo, Diomedo ir Peritojo giminaitis. Adrastas norėdamas pražudyti Amfiarają išleido už jo dukrą Erifilę. Nuo tirono Kleistenio laikų (IV pr. m. e.) aukos Adrastui buvo uždraustos.

## Šaltiniai
Adrastas (Gordijo sūnus)

Graikų mitologijoje **Adrastas** – frigų karalius, Gordijo sūnus, nenorėdamas užmušęs savo brolį ir išvarytas tėvo pabėgo į Lidiją. Sardikėje (*Sardis*) jis gavo Kroeso atleidimą. Ten per neatsargumą nukovęs savo draugą Atį Atiją, vėliau pats nusižudė ant jo kapo.

## Istorija
Nuo misiečių Olimpo kalno (ne Olimpo dievų kalno) nusileido šernas, kuris niokojo misiečių žemes. Jie mėgino sutramdyti šerną, tačiau jam nepadarė jokios žalos. Misiečiai paprašė Kroeso namų pagalbos, kad šis atsiųstų savo sūnų Atį su palydą ir šūnimis. Kroesas atsisakė siųstį sūnų, kadangi susapnavo savo sūnaus žūtį nuo ieties antgalio ašmenų, tačiau Atis jį perkalbėjo sakydamas, kad joks šernas negali turėti metalinio ieties antgalio.

Kroesas paprašė Adrasto pagalbos, saugoti ir ginti jo sūnų medžioklės, Adrastas sutiko lydėti Atį. Kaunantis su šernu medžiotojai pastarąjį apsupo ratu ir badė ietimis, tačiau Adrastas nepataikė ir mirtinai sužeidė Atį. Kai medžiotjai grįžo nešdami Ačio kūną, Adrastas maldavo Kroeso, kad šis jį nubaustį mirtimi virš princo kūno. Tačiau Kroesas atsisakė tai daryti, kadangi teigė, kad tai buvo dievų bausmė ir tai nėra Adrasto kaltė. Tačiau Adrastas to nepaisydamas nusižudė.

## Šaltiniai
Adrastas (Perkotės karalius)

Graikų mitologijoje **Adrastas** – Perkotės karalius Meropo (Meropso) sūnus ir Amfijaus brolis. Adrastas ir Amfijus vadovavo karinėms pajėgoms iš Adrastėjos, Apaeso, Pitijos ir Terejo į Trojos karą. Juos mėgino atkalbėti tėvas, turėjęs pranašystės dovaną ir matęs mūšio lauke jų laukiančią mirtį. Adrastą nukovė karalius Agamemnonas.
## Šaltiniai
Gordijas (karalius)

**Gordijas** arba **Gordijus** () – Frygijos valdovas, Mido tėvas, iš pradžių buvęs paprastas žemdirbys.

Kartą Gordijui ariant žemę ant jaučio pakinktų atsitūpė erelis, taip buvo išpranašauta, jog Gordijas taps karaliumi. Frigams netekus valdovo, orakulas jiems valdovu liepė paskelbti tą, kurį jie sutiks pirmą, važiuojantį Dzeuso šventyklos link. Vežimu važiavo Gordijas, jį frigai paskelbė savo karaliumi. Laimę lėmusį vežimą Gordijus liepė pastatyti tvirtovėje, o jo pakinktus užrišti painiu mazgu. Buvo manoma, kad tas, kuris atriš Gordijaus mazgą, taps Azijos valdovu. Aleksandras Makedonietis, iš pradžių nesugebėjęs jo atrišti, mazgą perkirto kardu.

## Šaltiniai

* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 1995
* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 2008
Aedonė (Zeto žmona)

Graikų mitologijoje **Aedonė** – Zeto žmona, Tėbų karalienė. Pagal Homero „Odisėją“, Zetas ir Aedonė turėjo du vaikus. Aedonė pavydėdama daug vaikų, mėgino užmušti Amfiono žmonos Niobės vyriausiąjį sūnų, tačiau nužudė savo vyriausią sūnų Itilą. Dievai pamišusią iš skausmo Aedonę pavertė lakštingala; ji naktimis verkia savo sūnaus.

## Šaltiniai
Aedonė (Pandarėjo duktė)

Graikų mitologijoje **Aedonė** –  Pandarėjo duktė, Politechno iš Lidijos žmona. Jų santuoka buvo nepaprastai laiminga, todėl pora buvo išdidi ir manė esą laimingesni net už Dzeusą ir Herą. Tuomet dievai pasiuntė deivę Eridę ir sutuoktiniai susikivirčijo ir pradėjo varžytis: vyras dirbo kėdę, o žmona audė audinį. Padedant laimėjo Aedonė, bet supykęs Politechnas išniekino Aedonės seserį Chelidonę ir atvedė žmonai tarsi vergę. Chelidonė prie šulinio verkdama išsakė savo skriaudą, o Aedonė tai išgirdo. Politechnas persekiojo abi seseris. Dievai pasigailėjo ir pavertė Pandarėją jūros ereliu, Aedonės motiną – jūros tulžiu, Politechną – pelikanu ir Chelidonę – kregžde.

## Šaltiniai
Būdupėnai (Petrovskojė)

**Būdupėnai** (, nuo 1938 m. *Buden*, nuo 1946 m. ***Petrovskojė***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 10 km į vakarus nuo Pilkalnio, 19 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie Būdupės (Įsruties intakas).

## Istorija

Įkurti 1542 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: *Budupen*, *Bodupen*, *Budupenen*, *Buduppeinen*, *Budupöhnen*. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 10 ugniakurų, 1821 m. – valstiečių kaimas su 64 gyventojais. 1854 m. kaime buvo 12 gyvenamųjų pastatų ir 100 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Kusų, Brakupėnų domenų valsčiams, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Enskiškių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. Kaime buvo vėjo malūnas.

Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Aeropė

:: *Apie Kefėjo dukrą skaitykite [[Aeropė (Kefėjo dukra)]].*
Graikų mitologijoje **Aeropė** () – Kretos karaliaus Minojo sūnaus Katrėjo dukra.  

Katrėjas, pamatęs ją vergo glėbyje (pagal kitus šaltinius bijodamas, kadangi jam buvo išpranašauta mirtis nuo vieno iš jo vaikų raikos), į Kretą atvykusiam jūrininkui Nauplijui įsakė ją paskandinti arba parduoti į vergiją. Nauplijas Aeropės pasigalėjo ir ištekino už Pelopo sūnaus Atrėjo, bet Aeropė jam buvo neištikima su jo broliu Tiestu. Supykęs Atrėjas liepė Aeropę įmesti į jūrą. 

## Šaltiniai

* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 1995
* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 2008
Agenoras (Antenoro sūnus)

Graikų mitologijoje **Agenoras** – Antenoro sūnus, Trojos kovotojas. Jis buvo pirmasis iš Trojos nukovęs priešininką, kuris buvo Elfenoras, vienas iš euboėnų vadų. Vėliau Trojai puolus achajų laivus, padėjo pagydyti Heleno žaizdas.

Minima, kad kai Achilas privertė bėgti visi Trojos armiją, jis pirmasis sukaupė drąsa ir stojo į kovą su Achilu. Jis jautėsi pažemintas, kad turi bėgti nuo tokio pat, normalaus žmogaus, todėl apsigrežė ir puolė Achilą. Achilui prisiartinus Agenoras metė ietį, tačiau pataikė tik į Achilo šarvus. Achilui puolus Agenorą įsikišo dievas Apolonas, kuris nunešė trojėną nuo Achilo pridengęs miglos uždanga, kad pastarasis nesivytų. O pats įgavo Agenoro išvaizda ir nuviliojo Achilą nuo trojėnų, taip leisdamas visiems (išskyrus Achilą) pasislėpti už Trojos sienų.

Vėliau kai graikai šturmavo Troją pasinaudoję Trojos arkliu, Agenorą nukovė Achilo sūnus Neoptolemas.

## Šaltiniai

* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 1995
* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 2008
Agenoras (Poseidono sūnus)

Graikų mitologijoje **Agenoras** – Poseidono ir nimfos Libijos sūnus. Turėjo žmoną, vardu Telefasa. Agenoro vaikai: Kadmas, Europa, Kiliksas (Kilikas), Feniksas (Fionikas) ir Tasas. 

Dzeusui pagrobus jo dukrą Europą, Agenoras pasiuntė sūnūs surastį seserį, tačiau šie supratę, kad ją rasti beviltiška, apsigyveno įvairiose pasaulio vieose vėliau pavadintose jų vardais (Finikija – Feniksas, Kilikija – Kilksas, Kadmis pastatė tvirtovę Kadmėją).
## Šaltiniai

* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 1995
* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 2008
Hadas (buveinė)

**Hadas** ( arba Ἅιδης 'nematytas' < *ἀ-* + ‎*εἶδον*) graikų mitologijoje – požemio pasaulio karalystė, mirusiųjų buveinė. Iš pradžių žodis hadas buvo siejamas tik su dievu ir reiškė „Hado namai“, o vėliau įgavo ir mirusiųjų buveinės reikšmę. Hebrajų kalbos žodis *Šəʾōl* vartojamas mirusiųjų buveinės reikšme, o pažodžiui reiškia „nematytas“. Naujojojo Testamento autoriai, versdami Senojo Testamento citatas, žodį „šeolas“ keitė graikišku jo atitikmeniu „Hadas“.

## Hado vietovė
Hadas – mirusiųjų pasaulis – sudarytas iš kelių dalių. Pirmoji dalis – Eliziejaus laukai, panašūs į krikščioniškąjį rojų, antroji – Tartaras, panašūs į krikščioniškąjį pragarą. Graikų mitografai nėra visiškai nuoseklūs dėl pomirtinio gyvenimo vietos geografijos.

* Mituose minimas hesperidžių sodas, dažnai identifikuojamas kaip pomirtinio pasaulio dalis vadinamosios Palaimintųjų salos (arba Sėkmės salos).

* Romėnų mitologijoje įėjimas į požemio pasaulį yra prie Averno, kraterio prie Kumajos, buvo Enėjo panaudotas nusileidžiant į jį. „Avernas“ galėjo būti viso graikų požemio pasaulio analogas, arba kitaip Inferi Dii romėnų dievų požemio pasaulis.

* Mirusieji įeidavo į požemio pasaulį, kirsdami Acherono upę, Charonas keltu perkeldavo mirusius už kelionę imdamas obolą, mažą monetą, kurią pamaldūs giminaičiai dėdavo po mirusiojo liežuviu. Vargšai ir nedraugiški mirusieji susirinkdavo šalia kranto. Tolimoji upės pusė buvo saugoma Cerberio, trigalvio šuns, kurį įveikė Heraklis (romėnų Herkulis). Už Cerberio praeities šešėliai įeina į Tartarą, mirusiųjų žemę. Be Heraklio, į požemio pasaulį buvo nukeliavę tik didvyriai: Odisėjas, Enėjas (lydimas Sibilės) ir Tesėjas. Nė vienas, pats ten nuvykęs, nebuvo laimingas, matydamas mirusiųjų pasaulį.

* Hadą sudaro penkios upės: Acheronas, Kokitas, Flegetonas, Letė ir Stiksas. Pirmasis Hado regionas susideda iš Asfelio laukų, aprašytų XI Odisėjoje. Ten didvyrių šešėliai prislėgtai klajoja tarp kitų mažesnių dvasių, kurie čirškia kaip šikšnosparniai. Tiktai pasiūlytos kraujo aukos iš gyvųjų pasaulio gali pažadinti juose žmogiškus jausmus. Tuo jie prilyginami vampyrams. Toliau guli Erebas, ten yra du iš Letės išeinantys baseinai, kur paprastos sielos plūsta ištrinti atminties, ir Mnemosijos („atmintis“) baseinas, kur prasideda gėrimo misterijos. Grėsmingų Hado ir Persefonės rūmų kieme sėdi trys pomirtinio pasaulio teisėjai: Minas, Radamantas ir Ajakas (*Aeacus*). Čia prie trijų šventų Hekatei, kur trys keliai susitinka, sielos yra teisiamos: jei siela yra nei dora, nei bloga grįžta į Asfelio laukus, jei bedieviška ir bloga siela keliauja keliu į Tartarą, arba siunčiama į Eliziejų su herojišku palaiminimu. Radamantas teisia azijiečių sielas; Ajekas teisia europiečių sielas; Minas teisia graikus.

## Šaltiniai
Būdupėnai

**Būdupėnais** vadinami buvę kaimai:

* Pilkalnio apskrityje, Kusų parapijoje;
* Pilkalnio apskrityje, Lazdynų parapijoje;
* Pilkalnio apskrityje, Širvintos parapijoje.

**Būdupėnais Uteliais** vadinama Dolžanskojės gyvenvietė Karaliaučiaus srityje.
Eolas (dievas)

Graikų mitologijoje **Eolas** (, „žemės naikintojas“ ) – vėjų dievas. Jis buvo vėjų valdovas (saugotojas), titano Krejaus ir Euribijos sūnus. Eolas su žmona Eos turėjo keturis sūnus vėjų dievus, pagal kitą versiją teigiama, kad jis turėjo šešis sūnus ir šešias dukteris.

Eolas kontroliuoja vėjų stiprumą ir kryptį pagal kitų dievų užgaidas. Jis gyveno plaukiojančioje Eolijos saloje, kurią drauge su įgula aplankė Odisėjas per savo garsiąją kelionę. Eolas svetingai juos sutiko ir Odisėjas saloje praleido mėnesį. Vėliau Eolas jiems padėjo, palikdamas pūsti jų kelionės tikslo kryptimi tik vakarų vėją. Bet Odisėjo įgulos nariai atidarė maišą su likusiais vėjais, prieš jiems pasiekiant namus. Vėjai juos nubloškė atgal į Eoliją, kur Eolas atsisakė jiems dar kartą padėti. (Odisėja X, 2; Vergilijus I, 52)

### Vaikai
Su Eos:
# Borėjas;
# Euras;
# Notas;
# Zefyras.

## Šaltiniai

* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 1995
* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 2008
Eolas (Helėno sūnus)

::*Apie graikų dievą skaitykite [[Eolas (dievas)]]*
Graikų mitologijoje **Eolas** – Helėno ir nimfos Orseidės sūnus, Deukaliono ir Piros vaikaitis. Jis buvo Doro ir Ksuto brolis. Eolas tapo Tesalijos karaliumi. Enaretė pagimdė jam septynis sūnūs ir penkias dukteris.

### Vaikai
Su Enarete:(nepilnas)
# Kanakė (Canacė);
# Sizifas;
# Dejonėjas;
# Makaras;
# Kretėjas;
# Atamantas (Atamas);
# Perieras;
# Perimelė;
# Alkionė;
# Salmonėjas.

Eolas užmušė dukrą Kanakę, kadangi ši įsimylėjo savo brolį Makarą.

## Šaltiniai

* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 1995
* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 2008
Thanr

**Thanr** arba **Thanur** – deivė etruskų mitologijoje.

Thanr buvo garbinama Cerėje ir Kluzijuje: apie jos kultą liudija įrašai ant čia rastų apžadinių indų. Aptikta ir šią deivę vaizduojančių veidrodžių, kur Thanr – gimimo deivė (kaip ir Thalna bei Ethausva); teigiama, kad Thanr atlieka ir *[[kourotrophos]]* funkciją. Ant vieno iš veidrodžių pavaizduota, kaip Thanr drauge su Ethausva (abi sparnuotos) padeda dievui Tiniai, kai iš jo galvos gimsta Menrva. Kitame šią sceną vaizduojančiame veidrodyje Thanr Tiniai padeda kartu su Thalna (šįkart deivė be sparnų).

Kaip požemio pasaulio dievybė, Thanr minima terakotinėje Kapujos lentelėje (*Tabula Capuana*).

## Šaltiniai
Belzai

**Belzai** () – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 8 km į vakarus-pietvakarius nuo Pilkalnio, 18 km į šiaurės vakarus nuo Stalupėnų, prie Kusupės.

## Istorija

Minimi nuo 1557 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: *Belzkeim*, *Beltzkeimen*, *Beltzkiem*, *Belzkem*, *Beltzkemen*. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 11 ugniakurų, 1821 m. – valstiečių kaimas su 68 gyventojais. 1854 m. kaime buvo 15 gyvenamųjų pastatų ir 105 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Enskiškių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. Kaimo pietuose buvo nedidelė pelkė.

Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kerinėjos stirna

Graikų mitologijoje **Kerinėjos stirna** () – stirna, kurią nukovė Heraklis.

Mituose rašoma, jog Kerinėjos stirna (dar vadinama Artemidės stirna) buvo auksiniais ragais ir varinėmis kanopomis. Ji ganėsi tarp Arkadijos ir Achajos, ant Kerinėjos kalno. Euristėjas įsakė Herakliui pagauti ją gyvą. Heraklis stirną vaikėsi ištisus metus, buvo nusivijęs net iki tolimosios Hiperborėjos šalies. Galų gale Heraklis griebėsi strėlių ir sužeidė stirną. Herakliui ją gabenant, stirną norėjo atimti Apolonas ir Artemidė. Heraklis stirnos neatidavė ir nusigabeno į Mikėnus.

Kerinėjos stirna laikoma trečiuoju Heraklio žygdarbiu.

## Šaltiniai

* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 1995
* „Antikos Mitologijos žinynas“, Kaunas „Šviesa“, 2008
Xian Y-20

**Xian Y-20** (kin. 运-20; *Yun-20*, *Xian Wai-20*) – pirmasis Kinijoje sukurtas sunkusis karinis transportinis lėktuvas. Pirmąjį skrydį atliko 2013 m. sausio 26 d.

## Istorija
Orlaivis buvo kuriamas nuo 2006 m., kaip giluminė SSRS sukurto transportinio lėktuvo Il-76 modifikacija su modernesne avionika, didesne keliamąja galia ir daug kitų patobulinimų. Orlaivį kuriant plačiai naudota iš JAV šnipinėjimo būdu gauta informacija apie transportinio lėktuvo Lockheed C-17, naikintuvų F-22 ir F-35 konstrukciją. 2013 m. sausio 26 d. įvyko pirmasis Y-20 prototipo pirmasis skrydis. 2013 m. gruodžio 14 d. į dangų pakilo antrasis prototipas. 2016 m. birželio mėn. pirmieji du Y-20 buvo perduoti bandomiesiems skrydžiams Kinijos KOP.

Xian Y-20 skirtas kilti ir leistis įvairių tipų oro uostuose ir yra pajėgus gabenti daugumą Kinijos armijos kovos ir pagalbinių transporto priemonių.

Visi orlaiviai varomi rusiškais varikliais D-30KP-2, tačiau ateityje planuojama montuoti Kinijoje gaminamus turboventiliatorinius variklius WS-20, kurio trauka, siekianti 122 kN, yra didesnė nei D-30KP-2 (117 kN). Nepaisant to, 2016 m. paskelbta apie naują didelę D-30KP2 variklių tiekimo Kinijai sutartį.

## Specifikacijos

* **[[Įgula (mašinos)|Įgula]]:** 3 pilotai
* **Ilgis:** ~ 47 m
* **[[Sparno mojis]]:** ~ 45 m
* **Aukštis :** ~ 15 m
* **Takelio takelis:**
* **Važiuoklės bazė:**
* **Sparno plotas:** 310 m²
* **[[Tuščios transporto priemonės svoris|Svoris, tuščio]]:** ~ 100 000 kg
* **[[Maksimalus kilimo svoris|Didžiausias kilimo svoris]]:** 220 000 kg
* **Didžiausia naudingoji apkrova:** 66 000 kg 
* **Kuro bakų talpa:**
* **Varikliai:** 4 × D-30KP-2 (arba 4 × WS-20)
** **Didžiausia trauka :** 4 × 117 kN (arba, naudojant WS-20, 4 × 122 kN)
* **[[V greičiai|Didžiausias greitis]]:** 830 km / h
* **Kreiserinis greitis:** ~ 630 km/h
* **Pervarymo atstumas:** 7 800 km
* **Skrydžio atstumas:**
** su 66 000 kg kroviniu – 4 400 km
* **[[Skrydžio lubos]]:** 13 000 m

## Šaltiniai
Taurė

**Taurė**, taip pat *fužeras* – indas atviru viršumi, skirtas skysčių talpinimui ir gėrimui. Sudaro talpykla ir kojelė, ant kurios indas pastatomas (tuo skiriasi nuo stiklinės arba puodelio). Taurės gaminamos iš įvairių medžiagų – stiklo, metalo (taip pat brangiųjų metalų), rago, medžio, kaulo, molio ir kitų medžiagų, neretai įvairiomis technikomis puošiamos (emaliuojamos, auksuojamos, raižomos, šlifuojamos, puošiamos stiklo gumbeliais, inkrustacijomis).

Būdingos taurių atmainos: bokalas, fletas, fužeras, riomeris, berkemajeris, štangenglasas, roztruchanas.

Senovės Graikijoje taurės gamintos iš sidabro, terakotos, senovės Romoje – ir iš stiklo. Sirijoje XII–XVI a. plito emaliu tapytos stiklinės taurės. XV–XVI a. Venecijoje pradėtos gaminti grakščios stiklinės taurės ant aukštos plonos kojelės su reljefiniu tempto stiklo ornamentu.

Taurės ilgą laiką buvo prabangos indai, priklausę didikų, kilmingųjų virtuvėms. Jos buvo gausiai dekoruojamos, puošiamos inicialais. Ir dabar taurės naudojamos dažniausiai švenčių proga, iš jų paprastai geriami alkoholiniai gėrimai. Vakarų kultūroje taurės simbolika tampriai susijusi su krikščioniška Eucharistijos taure. Apskritai, taurė simbolizuoja gyvybinių galių (jas atspindi gėrimas – pvz., vynas (=kraujas)) sankaupą, pilnatvę.

Lietuviškas žodis *taurė̃* (dar minimas kaip *tauragė*) kildinamas iš **taura-ragė* (t. y., „tauro ragas“).


Chalice Burgos VandA 132-1873.jpg|XVI a. Eucharistijos taurė
NavdatoliGoblet1300BCE.jpg|XIV a. pr. m. e. taurė iš Malvos regiono vid. Indijoje
Wine Goblet, mid-19th century.jpg|XIX a. vid. Kadžarų (Iranas) mėlyno stiklo taurė
Whisky glass.jpg|Viskio taurė


## Šaltiniai
Taurė (reikšmės)

**Taurė** gali reikšti:
* taurė – indas gėrimui;
* taurė – sporto varžybų apdovanojimas;
* Taurė (*Crater*) – žvaigždynas.
Maskoliukas

**Maskoliukas** – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 8 km į šiaurės rytus nuo Mindūnų, 0,25 km į šiaurę nuo Alnio ežero, Poviliškio miške. Ežeras ovalo formos, ilgis iš šiaurės į pietus – 0,18 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 155,5 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Alnės upelio baseinui (Žeimenos upės intako Kiaunos baseinas).

## Šaltiniai
Justus van Gent

**Justas iš Gento** (, kūrė apie 1460–1480 m.) – Nyderlandų renesanso tapytojas. 
## Biografija
Justas iš Gento buvo iš Nyderlandų kilęs tapytojas, kuris 1470-ųjų pradžioje paminėtas dirbęs Federiko da Montefeltro dvaro aplinkoje Urbine. Jo darbai buvo žinomi jaunajam Rafaeliui. Menotyrininkai mano, kad Josas van Vasenhovė, 1460 m. paminėtas meistru Antverpeno tapytojų gildijoje ir 1464 m. − Gento tapytojų gildijoje, yra tas pats tapytojas, Italijoje vadintas Justu iš Gento. Manoma, kad 1465 m. datuojamas „Nukryžiavimo triptikas“ yra anksčiausias žinomas Justo darbas. Jis atliktas ankstyvosios Nyderlandų tapybos stiliumi. Jame pasireiškia Diriko Bautso įtaka. Tikėtina, kad Justą paveikė jaunesnis Hugas van der Gusas. Italijoje Justas apsilankė Romoje ir apie 1473−1474 m. nutapė „Apaštalų komunijos“ altorinį paveikslą, kuris yra vienintelis patikimai jo autorystei patvirtintas darbas. Šiam paveikslui predelą nutapė Paolas Učelas. Triptikas buvo užsakytas Federiko da Montefeltro, kurio atvaizdas įtrauktas tarp triptiko scenų veikėjų. Urbine Justas van Gentas tapė garsių istorinių įsivaizduotų asmenybių portretų seriją Federiko da Montefeltro galerijai. Iš 28 serijos portretų keliolikos Justo van Gento autorystė yra diskutuotina. Tikėtina, kad kai kuriuos jų jis nutapė kartu su ispanų dailininku Pedru Burugete. Šių portretų stilius jau artimas Italijos ankstyvojo renesanso dailininkų stiliui. Justas iš Gento tikriausiai mirė apie 1480 m. Urbine.

## Darbų galerija


Vaizdas:Gent, Sint-Baafskathedraal Kalvarie B STB 117.jpg| „Nukryžiavimo triptikas“ (apie 1465 m., Šv. Bavono katedra, Gentas)
Vaizdas:Giusto di gand, comunione degli apostoli, 1473-1474.jpg| „Apaštalų komunija“ (1473−1474 m., Nacionalinė Markės galerija, Urbinas)
Vaizdas:Euklid2.jpg| „Euklidas“ (apie 1475 m., Nacionalinė Markės galerija, Urbinas)
Vaizdas:Ptolemy 1476 with armillary sphere model.jpg| „Ptolemėjus“ (apie 1475 m., Luvras, Paryžius)


## Šaltiniai

* Londono nacionalinė galerija
* Encyclopaedia Britannica, 2012 m.
Eimeniškiai (Vasokai)

**Eimeniškiai** arba **Vasokai** (, nuo 1938 *Stutbruch*, nuo 1946 m. ***Dmitrovas***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 4 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, 15 km į šiaurės vakarus nuo Stalupėnų.

## Istorija

Minimi nuo 1539 m. Istoriniai pavadinimų rašybos variantai: *Wassacken*, *Eyminischken*, *Eymenischken*, *Eimenischken*. Per 1709–1711 m. marą neteko visų gyventojų: 1719 m. visos kaimo sodybos stovėjo tuščios. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 8 ugniakurais, 1821 m. – mišrusis kaimas su 105 gyventojais. 1854 m. Eimeniškiuose buvo 9 gyvenamieji pastatai ir 65 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Enskiškių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. XX a. pr. Eimeniškiuose buvo pieninė, viena didelė sodyba ir keletas mažesnių, pietiniame kaimo pakraštyje telkšojo Tyrbalio pelkė, kurioje buvo kasamos durpės, vakaruose tekėjo Eimenys.

Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Fuflunsas

**Fuflunsas** (*Fufluns*) – augmenijos ir vaisingumo dievybė etruskų mitologijoje; tapatintas su graikų Dionisu ir romėnų Liberu. Tėvai – Tinia ir Semla, brolis – Aplu. Kai kada buvo siejamas su Katha. Populoniją etruskai vadino Fufluna arba Pupluna, o tai reiškia „Fuflunso miestas“.

Fuflunso vardas dukart įrašytas ant bronzinių Pjačencos kepenų (avies kepenų modelio). Vėlesniais laikais dar buvo vadinamas Pacha (Bakcho atitikmuo), tarp etruskų paplito ir Dioniso misterijos.

Aptikta šią dievybę vaizduojančių etruskų veidrodžių. Fuflunsas vaizduojamas įvairiai: kaip kūdikis, išimamas iš Tinios šlaunies, apsikabinęs motiną Semlą arba su žmona Areatha (atitinka Ariadnę). Ant vieno iš veidrodžių Fuflunsas pavaizduotas drauge su aukšta patrauklios išvaizdos deive, vardu Vesuna, greta jų – Svutafas ir Herklė. Pavaizduota ir Fuflunso pradėjimo scena: dievas Tinia apsikabinęs Semlą, kuri pasikėlusi sijoną. Nors dievybių vardai nėra įrašyti, jas galima atpažinti iš būdingų atributų (pvz., Tinios žaibo, greta pavaizduoto satyro).

## Šaltiniai
Dukatas

**Dukatas** buvo sidabrinė arba auksinė prekybinė moneta, naudota Europoje nuo viduramžių iki vėlyvojo XX amžiaus. Savo egzistavimo metu dukatas buvo skirtingų sudėčių ir verčių. Venecijos dukatas buvo pasiekęs tokį populiarumą, kaip Bizantijos hyperpyronas ar Florencijos florinas.

Žodis dukatas verčiamas iš lotynų kalbos žodžio *ducalis*, reiškiančio valdovo moneta.

Pirmoji dukato moneta – skifatos bilonas buvo XII a. sukurtas Sicilijos karaliaus Rodžerio II garbei. Šie dukatai buvo naudojami visoje Sicilijos karalystėje, o ant pirmųjų monetų buvo vaizduojamas Kristus.

Venecijos dožas Enrico Dandolo sukūrė sidabrinį dukatą, siejamą su Rodžerio II monetomis, o vėliau sukurti auksiniai dukatai tapo tokie populiarūs, kad vadinti bendriniu dukatų pavadinimu. Sidabrinės monetos vadintos Venecijos grosu.

XV a. Vakarų Europos prekeiviai vietoje florino pradėjo plačiai naudoti dukatą, kuris tapo visų prekių vertės matu. Kai įvairių šalių valdovai reformavo savo naudotas valiutas, dukatas buvo pasirinktas kaip pagrindinis modelis.

Apie 1913 m. auksinis dukatas buvo vertas 9 šilingų ir 4 pensų arba apie 2 dolerių. Sidabriniai dukatai buvo verti apie pusę tokios sumos.

## Šaltiniai
Michailas Peskovas

**Michailas Peskovas** (, 1834 m., Irkutskas, Rusijos imperija – 1864 m. rugpjūčio 13 d. Jalta, Rusijos imperija) – rusų istorinio žanro tapytojas, litografas, keturiolikos maišto dalyvis, vienas iš „Dailininkų artelės“, steigėjų.

## Biografija
Michailas Peskovas gimė 1834 m. Irkutske, Rusijos imperijoje, kariškio šeimoje. 1850–1855 m. jis tarnavo Irkutsko gubernijos valdybos kanceliarijoje. Užsiėmė daile savarankiškai, tapė vietinių gyventojų portretus. To laikotarpio vienas žinomiausių portretų „Sukačiovo portretas su sūnumi“. 1855 m. rytų Sibiro generalgubernatorius Nikolajus Muravjovas-Amurskis išsiuntė Peskovą mokytis į Sankt Peterburgo imperatoriškąją dailės akademiją už valstybės lėšas.

Įstojęs į Dailės akademiją Michailas Peskovas daug išmoko iš profesoriaus Aleksejaus Markovo. 1859 m. jis už gamtos etiudą gavo antrąjį sidabro medalį ir tais pačiais – 1860 m. tokį patį medalį už paveikslą „Namas Kolomnoje” pagal – Aleskandro Puškino apysakos siužetą. 1860 m. Peskovas gavo pirmąjį didįjį sidabro medalį už paveikslą „Ermakas Timofejevičius, surinkęs Volgos gaujų atamanus žygiuoti į Sibirą“.

1861 m. Michailas Peskovas gavo antrą aukso medalį už paveikslą: „Piliečio Minino kreipimasis į Nižnij Novgorodo gyventojus“. Šį paveikslą už tūkstantį rublių nusipirko garsus finansininkas ir kolekcininkas Vasilijus Kokorevas, o iš jo galerijos vėliau įsigijo sosto įpėdinis Aleksandras Aleksandrovičius ir padovanojo Rumiancevo muziejui. 1862 m. už paveikslą „Кулачный бой при Иоанне IV Васильевиче Грозном“ Peskovas gavo didįjį aukso medalį už išraišką.

1863 m. lapkričio 9 d. Michailas Peskovas dalyvavo Dailės akademijos keturiolikos studentų maište. Studentai atsisakė dalyvauti konkurse dėl didžiojo aukso medalio. Konkursas buvo skirtas Dailės akademijos 100-osioms gyvavimo metinėms. Nuo 1863 m. Michailas Peskovas buvo Sankt Peterburgo dailininkų artelės, kuriai vadovavo Ivanas Kramskojus, nariu. Buvo vienas šios artelės steigėjų.

1867 m. Dailininkų paskatinimo draugijos parodoje buvo eksponuojamas Michailo Peskovo paveikslas „Piemuo su šunimi“. Be to, dar trys jo originalios litografijos yra patalpintos į 1861 m. Rusijos dailės albumą. Jose vaizduojama „Torgovka“, „Rusas su kailiniais ir aukšta skrybėle“ bei „Vyro galva, žiūrinti aukštyn“.

Michailas Peskovas mirė 1864 m. rugpjūčio 13 d. Jaltoje.

## Galerija

Воззвание Минина к нижегородцам в 1611 году.jpg|thumb|Piliečio Minino kreipimasis į Nižnij Novgorodo gyventojus
Peskov MI Kavaler1861.jpg|thumb|Kavalierius
Petr Sukachev v.jpg|thumb|Sukačiovo portretas su sūnumi


## Nuorodos

## Literatūra
* Песков, Михаил Иванович // Русский биографический словарь : в 25 томах. – СПб.—М., 1896–1918.
* Песков // Малый энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 4 т. – СПб., 1907–1909.
* Турунов А. Н. Художник-реалист М.И. Песков (1834–1864). – Иркутск: Огиз. Иркутское областное издательство, 1938. – 80 с.
* Тарасов В. Обращение к истории // Культура. – 2002. – № 6 (окт.). – С. 10, 11.
* С. Н. Кондаков. Юбилейный справочник Императорской Академии художеств. 1764–1914. – Санкт-Петербург: Товарищество Р. Голике и А. Вильборг, 1915. – Т. 2 (Часть биографическая). – С. 150. – 459 с.
Graužupis

**Graužupis** gali reikšti keletą Lietuvos upelių:
* Graužupis – Merkio intakas (Trakų, Varėnos raj.);
* Graužupis – Veiviržo intakas (Klaipėdos raj.);
* Graužupis – Nemuno intakas (Jurbarko raj.);
* Graužupis – Šakaitės intakas (Pakruojo raj.);
* Graužupis – Dubysėlės intakas (Pakruojo raj.);
* Graužupis – Rešketos intakas (Telšių raj.);
* Graužupis – Širvintos intakas (Molėtų raj.);
* Graužupis – Raudonupio intakas (Molėtų raj.);
* Graužupis – Legečio intakas (Radviliškio raj.);

Taip pat:
* Graužupys – Voškilio intakas (Kupiškio raj.);
* Graužupys – Beržės intakas (Radviliškio raj.).
Gryva (upė)

**Gryva** – upelis Lietuvoje, Šiaulių rajone; Ventos dešinysis intakas. Prasideda Strazdų miške, netoli Strazdų kaimo. Teka į pietryčius laukais, lygiagrečiai Kužių–Mažeikių geležinkelio linijos, tada pasuka į pietvakarius, įteka Venton 275,3 km nuo jos žiočių, Ringuvėlėje.

Visa vaga ištiesinta. Prie Gryvos įsikūrusios Nugarės, Pakšteliai, Romučių sodybos, Ringuvėlė.

Upėvardis *Grýva* siejamas su  ('upės žiotys').

## Šaltiniai
Graužupis (Merkys)

**Graužupis** – upelis Lietuvoje, Trakų ir Varėnos rajonuose; Merkio dešinysis intakas. Prasideda Rūdiškių miške, 3 km į rytus nuo Klepočių. Teka į pietus mišku, toliau – pievomis. Įteka Merkin 94,6 km nuo jo žiočių, Dargužiuose.

Intakas – Juodupis (dešinysis).

Vidurupio ir žemupio vaga ištiesinta. Prie Graužupio įsikūręs Pagraužupys (buv.), Naujienos, Dargužiai.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *graužas* („žvyras, žvirgždas, akmenuotas krantas, kriaušis“).

## Šaltiniai
Grūta

**Grūta** – upelis pietų Lietuvoje, Druskininkų savivaldybėje; Nemuno dešinysis intakas. Išteka ir Grūto ežero ties Grūto kaimo pietiniu pakraščiu. Teka į vakarus pro Dainavos girią. Įteka į Nemuną 446,7 km nuo jo žiočių, Druskininkų šiaurėje (Kalviškėse).

Ant upelio sudaryti keli maži tvenkinukai: Girininkijos tvenkinys, Eglės tvenkinys, Grūtos tvenkinys.

## Etimologija

Upelio vardo *Grūta* ir ežerėvardžio *Grū̃tas* spėjama pirminė lytis **Griūtas*, kuris būtų iš *griūtis* („griūvantis, irstantis skardis“), *griūti* („virsti, gulti“).

## Šaltiniai
Gulbinas (Šešupė)

**Gulbinas** – upelis Lietuvoje, Vilkaviškio rajone; Šešupės kairysis intakas. Prasideda pelkaitėje prie Gurbšilio miško (prie Gurbšilio kaimo). Pelkėtu slėniu teka į šiaurę, prateka Paežerių ežerą, tada toliau dirbamais laukais vingiuoja į šiaurę. Įteka Šešupėn 151,9 km nuo jos žiočių, netoli Pilviškių.

Vidurupio vaga ištiesinta. Prie upelio įsikūręs Gurbšilis, Smalinyčia, Būda, Paežeriai, Visgirdai, Būdviečiai, Gulbiniškiai.

Upėvardis vedamas iš žodžio *gulbinas* ('gulbių patinas').

## Šaltiniai
Orakulas

**Orakulas** ( < *ōrāre* 'kalbėti, prašyti') – asmuo arba institucija, teikianti dievų pranašystes. Taip pat orakulu vadinama ir pati pranašystė bei vieta, kurioje teikiami orakulai.

Orakulai visų pirma siejami su antikiniu Viduržemio jūros pasauliu. Antikinėje visuomenėje orakulas laikytas dievų pranašu, turėjusiu ypatingą autoritetą. Orakulas (paprastai moteris – pvz., delfų orakulė pitija, romėnų sibilės), naudodamas smilkalus ar kitas haliucinogenines priemones patekdavo į transinę būseną, panašią į Vidurinės Azijos šamanų, ir skelbdavo miglotas, daugiareikšmes ištarmes. Tikėta, kad orakulai niekad neklysta, o jei pranašystė neišsipildo, kaltas netinkamas interpretavimas. Per orakulą kalbanti dievybė, tikėta, atkreipia žmonių dėmesį į jos nustatytos tvarkos, dorovės normų nuosmukį, kulto apleidimą. Žymiausi antikiniai orakulai: Amono šventykla Sivoje (čia esą lankęsis Aleksandras Makedonietis, norėdamas sužinoti savo ateitį), Delfų orakulas prie Apolono šventyklos, Dionės (veliau Dzeuso) orakulas Dodonėje, Epyras, Demetros – Eleusine, Asklepijo – Epidaure, Fauno ir Fortūnos – Prenestėje (netoli dabartinės Romos).

Dalis orakulų ištarmių buvo užrašytos ir kai kurios išliko – Sibilės knygos (bei vėlesni, tiesiogiai nesusiję Sibilių orakulai), Chaldėjų orakulai, Delfų maksimos, įvairūs orakulai (ypač Delfų) minimi graikų ir romėnų literatūroje.

Orakulinės arba labai panašios praktikos minimos senovės Egipte (siejamos su deive Vadžet), Asirijoje (minimos pakvaišusios Mario moterys, kurių lūpomis šneka dievai). Orakulų tradicija siejama su ikiindoeuropietiška Mino civilizacija (ypač „gyvačių deive“). Orakulų praktika gerai žinoma Kinijoje (žymiausias pranašysčių rinkinys – „Permainų knyga“). Orakulai žinomi Vakarų Afrikos, Tibeto, havajiečių tradicijose.

Orakulams giminingos kitokios pranašavimo (mantinės) praktikos – oniromantija (pranašiškų sapnų interpretacija), auspicijos (paukščių skrydžių interpretacija), piromantija (ugnies interpretacija), nekromantija (vėlių pranašystės), astrologija (žvaigždžių padėties interpretacijos) ir kt.

## Šaltiniai
Juodakaklė gulbė

* *Cygnus nigricollis*
* *Sthenelides melancoryphus*

**Juodakaklė gulbė** (*Cygnus melancoryphus*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio, gulbių (*Cygnus*) genties, *[[Sthenelides]]* pogentės stambus vandens paukštis. Anksčiau buvo priskirta monotipinei *Sthenelides* genčiai. Gulbių gentyje juodakaklėms gulbėms yra artimiausios gulbės nebylės ir juodosios gulbės.

## Apibūdinimas
Mažiausia gulbių genties ir didžiausia Pietų Amerikoje žąsinių paukščių (*Anseriformes*) būrio rūšis. Patinai šiek tiek yra stambesni už pateles. Juodakaklių kūno ilgis 102–124 cm. Patinų kūno svoris 4,5-6,7 kg, patelių svoris 3,5-4,4 kg. Patinų sparnas 435–450 mm, patelių 400–415 mm. Juodakaklių gulbių kaklas juodas, likusi kūno dalis balta, ant snapo pamato viršutinės dalies yra neapaugęs plunksnomis rausvas, didokas odos gumbas. Per akis eina siaura, baltų plunksnų horizontali juostelė.

## Paplitimas ir biotopas
Natūraliai paplitusios Pietų Amerikos žemyno pietinėje dalyje – pietinėje Čilėje, Patagonijoje, Ugnies Žemėje, Folklando salose.

Artinantis žiemai, jos migruoja šiaurės kryptimi į pietinę Braziliją, Paragvajų, Boliviją.

Migracijų ar klajonių metu užklysta į Antarktiką.

Aukščiau kaip 1200 m virš jūros lygio aukštumose neaptinkamos.

## Gyvenimo būdas
Subręsta dvejų metų amžiaus. Veisimosi sezonas tarp liepos ir rugsėjo mėnesių, vėliausiai lapkričio mėnuo. Deda 3-7 kiaušinius. Kiaušiniai 101 mm ilgio ir 66 mm skersmens, sveria apie 238 g. Perėjimo metu patinėlis saugo lizdą.

Minta dažniausiai vandens augalais, vabzdžiais ir žuvų ikrais.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* itis.gov / ''Cygnus melancoryphus'' (Molina, 1782)
* birdlife.org / Black-necked Swan ''Cygnus melancoryphus''
* ebird.org / Black-necked Swan
* youtube.com / Cisne cuello negro (Cygnus melancoryphus).
Kulio (Grabijolų) kraštovaizdžio draustinis

**Kulio (Grabijolų) kraštovaizdžio draustinis** priklauso Neries regioniniam parkui, yra įsikūręs vidurio rytų Lietuvoje, į šiaurę nuo Vievio, Elektrėnų savivaldybėje (dalis Dūkštų seniūnijoje, Vilniaus rajono savivaldybėje). Jo teritorijoje yra Grabijolų kaimas. Įsteigtas siekiant išsaugoti miškingą, išraižytą raguvomis Neries upės slėnio atkarpą, turtingą kultūros paveldo, Grabijolų kaimą su jam priklausančia žeme abipus Neries upės, kaimo plano struktūrą, Europos Bendrijos svarbos buveines: vakarų taigos, griovų ir šlaitų miškų su saugomų augalų rūšių augavietėmis bei didžiosios miegapelės (*Glis glis*) natūraliomis buveinėmis.

## Šaltiniai
Nakrah

**Nakrah** (sabėjų k. NKRḤ [M], ) – dievybė, kurios kultas buvo paplitęs Senovės Jemene, Maino valstybėje. Žinios apie Nakrah apsiriboja paminėjimais įrašuose.

Nakrah buvo trečioji pagal svarbą dievybė oficialiajame minėjų panteone (po Astaro ir Vado). Veikiausiai Nakrah – saulės dievybė. Nors kitose Senovės Jemeno valstybėse saulės dievybės buvo moteriškosios lyties (pvz., Zat-Santim, Zat-Himjam, Šams), Nakrah, kaip teigia Jacques Ryckmans, buvo vyriškoji dievybė.

Barakiše stovėjo šios dievybės šventykla.

## Šaltiniai
Vepriškai

**Vepriškai** – dviejų ežerėlių grupė Elektrėnų savivaldybėje:
* Vepriškai (12030401)
* Vepriškai (12030402)
Doverio baltosios uolos

**Doverio baltosios uolos** – kranto linija Kente, Anglijoje, Jungtinėje Karalystėje, susiformavusios prie Doverio sąsiaurio pakrantės. Uolos tęsiasi daugiau nei 25 kilometrus, o jų aukštis siekia beveik 100 metrų. Uolose taip pat galima aptikti požeminius urvus bei tunelius. Skardžiai išsiskiria savo spalva, kurią sudaro didelė kreidos ir titnago priemaišų koncentracija. Doverio baltosios uolos įtrauktos į Anglijos gamtos saugotinų objektų sąrašą.

## Šaltiniai
Doverio pilis

**Doverio pilis** – viduramžių pilis Doveryje, Anglijoje, Jungtinėje Karalystėje. Pastatyta XI a. gintis nuo įsiveržimų iš Doverio sąsiaurio. Didžiausia pilis Anglijoje.

1066 m. pilį užėmė Vilhelmas I Užkariautojas. Nuo 1179 m. iki 1188 m. Henrikas II investavo į pilies plėtrą daugiau nei pusę savo metinių pajamų. XVIII a. Napoleono karų metu pilis atnaujinta ir sustiprinta. Antrojo pasaulinio karo metu pilies tuneliuose įrengtas oro pajėgų valdybos štabas. 2007 m. atkurtas senovinis pilies interjeras.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Dūkštų kraštovaizdžio draustinis

**Dūkštų kraštovaizdžio draustinis** priklauso Neries regioniniam parkui, jis įsikūręs rytų Lietuvoje, į šiaurę ir šiaurės vakarus nuo Dūkštų, Vilniaus rajono savivaldybėje. Įsteigtas siekiant išsaugoti Dūkštų ąžuolyną, unikalų erozinį Dūkštos slėnį, Karmazinų, Buivydų, Bradeliškių piliakalnius, vaizdingą Neries ir Dūkštos upių santaką. Taip pat saugomos Europos Bendrijos svarbos buveinės: plačialapių ir mišrių miškų, griovų ir šlaitų miškai, šienaujamų mezofitų pievos, aliuvinės pievos, stepinės pievos, ypač siekiant išlaikyti teritorijoje randamas saugomas gyvūnų rūšis, tokias, kaip Niūriaspalvis auksavabalis (Osmoderma eremita), Europinis plačiaausis (Barbastella barbastellus), Ovalioji geldutė (Unio crassus), Pleištinė skėtė (Ophiogomphus cecilia), Purpurinis plokščiavabalis (Cucujus cinnaberinus).

## Šaltiniai
Dūkštų gamtinis rezervatas

**Dūkštų gamtinis rezervatas** priklauso Neries regioniniam parkui, yra Dūkštų ąžuolyno teritorijoje, rytų Lietuvoje, į šiaurę nuo Dūkštų, Vilniaus rajono savivaldybėje. Įsteigtas siekiant išsaugoti etaloninę brandaus ąžuolyno bendriją ir plačialapių miškams būdingą gamtinę aplinką, esančią Dūkštų girininkijos 7-ajame kvartale.

## Šaltiniai