open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Varpinė medlieva

**Varpinė medlieva** (*Amelanchier × spicata*) – erškėtinių (*Rosaceae*) šeimos augalas. Paplitusi Šiaurės Amerikos rytuose.

Siaurokas, glaustomis stačiomis šakomis, 6–8 m aukščio krūmas. Ūgliai apvalūs, tamsiai rudi, pavėsyje su lengvai nusivalančiu sidabrišku apnašu, neplaukuoti. Pumpurai pražanginiai, kūgiški, iki 10-15 mm ilgio, aštriai nusmailėję, rausvai rudi, balsvai plaukuoti, prigludę prie ūglio. Lapai ovalūs arba kiaušiniški, 2,5-5 cm ilgio, 2-3,5 cm pločio, žali jauni purpuriniai, apaugę veltiniškais balsvais plaukeliais, vėliau pliki. Uogos rausvos, vėliau melsvai juodos, su viršūnėje išliekančiais taurėlapiais. Dera liepos–rugpjūčio mėnesiais. Valgomos.

Laikoma, kad varpinė medlieva yra alksnialapės medlievos (*Amelanchier alnifolia*) ir žemosios medlievos (*Amelanchier humilis*) hibridas, XVIII a. susikryžminęs Europoje. XIX a. pradėtos plačiai auginti soduose, netrukus ėmė plisti savaime. Dabar gausiausiai randama Vidurio ir Šiaurės Europoje.

Lietuvoje paskelbta invazine rūšimi. Manoma, kad pradėtos auginti XIX a., o 1934 m. Vilniaus apylinkėse varpinės medlievos aprašytos kaip augančios savaime. Lietuvoje labiausiai augalas paplitęs šalies pietuose, rytuose, šiaurės rytuose ir vakaruose. Geriausiai auga vidutinio drėgnumo ir sausuose spygliuočių bei mišriuosiuose miškuose, pamiškėse, šlaituose, medžiais apaugusiose kopose, pakelėse, rečiau pievose, dykvietėse. Ypač dažnas aplink miestus ir gyvenvietėse esančiuose pušynuose ir jų pakraščiuose.

Varpinė medlieva nereikli dirvožemiui, subrandina daug vaisių, atspari šalčiui. Iš sėklų pasisėję individai pradeda derėti 3–4 metais. Dauginasi sėklomis ir šakninėmis atžalomis, vaisius lesa ir sėklas platina paukščiai. Tankiuose varpinių medlievų sąžalynuose pakinta dirvožemio sudėtis, apšviestumas, nyksta šviesomėgiai augalai, o įsikuria buveinėms nebūdingos rūšys.


Amelanchier-spicata-berries.jpg|Uogos
Amelanchier-spicata-flower-head.jpg|Žiedai
Amelanchier spicata in botanical garden of UKW Bydgoszcz (2).jpg|Lapai
Amelanchier spicata kz1.jpg|Krūmas


## Šaltiniai
Dirmiškių piliakalnis

**Dirmiškių piliakalnis ir pilkapynas** – piliakalnis (A78 P) ir pilkapynas (A79) Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Dirmiškių kaimo, miške.

## Piliakalnis

Piliakalnis, vadinamas **Strumpakalniu** – nupjauto kūgio formos kalva, apaugusi medžiais, yra 1,3 km į pietvakarius nuo kelio Pupasodis – Balkasodis, Dirmiškių miške, kvartalo Nr. 46 šiaurinėje dalyje, 0,1 km į pietryčius nuo kvartalinės proskynos, skiriančios kvartalus Nr 45 ir 46. Iš pietų juosia upelis, iš vakarų supa pelkė. Šlaitai statūs, 5–7 m aukščio, piliakalnis primena pasvirusį dubenį. Aikštelė ovali, apie 10 x 6 m dydžio, su 0,6 m storio kultūriniu sluoksniu. Aikštelę žiedu juosia 5 m (šiaurinėje pusėje) ir 2 m (pietinėje pusėje) aukščio pylimas, jo paviršiuje matyti akmenų.

2001 m. Alytaus kraštotyros muziejus piliakalnio vakarinėje papėdėje ištyrė (tyrėjas A. Puškorius) 12 m² plotą. Rastas apie 0,85 m storio kultūrinis sluoksnis su lipdyta brūkšniuotu, grublėtu ir lygiu paviršiumi keramika, titnago skeltimis. Radiniai datuojami I tūkstantmečiu pr. m. e.-I tūkstantmečiu m.e.

## Pilkapynas
Apie 1,4 km į pietvakarius nuo kelio Pupasodis-Balksodis, 0,3 km nuo piliakalnio į šiaurės vakarus, Dirmiškių miško kvartale Nr.45, 0,2 km į šiaurės vakarus nuo kvartalinės proskynos, skiriančios kvartalus Nr. 45 ir 46 yra pilkapynas, vadinamas **Švedkapiais**. Apardytas. Pilkapyne yra apie 13 m skersmens ir 0,5 m aukščio pilkapis su akmenų vainiku, dviejų pilkapių liekanos – akmenų vainikų fragmentai bei dviejų ištirtų pilkapių vietos.

Čia buvusius 2 pilkapius 1988–1989 m. ištyrė Alytaus kraštotyros muziejus (vadovas E. Svetikas). Jų sampilus juosė akmenų vainikai. Vieno pilkapio vainikas su vadinamaisiais priestatais. Rasti dviejų nedegintų mirusiųjų kapai su įkapėmis. Laidota iškastoje duobėje, kurios viršus apkrautas akmenimis ir supiltas sampilas. Įkapės: 2 geležiniai ietigaliai (vienas su užbarzdomis), įtveriamasis peilis, 2 poros pentinų, molinis puodelis. Pilkapiai datuojami III a.-IV a.

Pilkapyne yra 14 apskritų, 2–5 m skersmens ir 0,2-0,5 m aukščio ir viena pailga, 100 m ilgio, 3 m pločio ir 0,5 m aukščio akmenų krūsnis. 1983 m. ištirta (vadovas E. Svetikas) viena apskrita akmenų krūsnis, 1989 m. – pailgosios akmenų krūsnies 200 m² plotas. Manoma, kad jos susidarė įdirbant laukus.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1954 m. ir pilkapyno tyrimus 1972 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1977 m. ir 1989 m. tyrė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Alytaus kraštotyros muziejus.

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Dirmiškių piliakalnis
* Dirmiškių piliakalnis (foto) 2009 m. 
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Girininkija

**Girininkija** − gamybinis administracinis miškų urėdijos ūkio vienetas. Vadovauja girininkas. Girininkijos dar skirstomos į eiguvas. Dabartiniu metu Lietuvoje yra 381 girininkija.
Girininkija turi techninių darbuotojų, kurie jos teritorijoje dirba miško ruošos, želdinimo, ugdymo ir kitus darbus, saugo miškus nuo gaisrų, kontroliuoja ūkininkavimą miškuose.

## Istorija
Apie XV a. pabaigą Lietuvos miškai buvo suskirstyti į girias, o XVI a. pabaigoje dvarų inventoriuose jau minimos ir girininkijos. Girias, vėliau girininkijas, administravo girininkai, istoriniuose šaltiniuose minimi nuo XVI a. pradžios (1512 m. Gardino, 1518 m. Birštono, 1524 m. Darsūniškio). Jie prižiūrėjo medžioklę ir miško eksploataciją, o vėliau ir žvejybą. Girininkai būdavo bajorai; juos skirdavo Didysis kunigaikštis. Vystantis miško ūkiui, girininkų teisės ir pareigos pamažu keitėsi.

## Mokyklinė girininkija

## Vokietija

File:Forsthaus Leiner Berg.jpg|Leiner Berg girininkija, 1830 m.
File:Bad Sobernheim Forsthaus Entenpfuhl.jpg|Entenpfuhl girininkija prie Bad Sobernheim
File:Hasenhaege Forsthaus 2009-03-31.jpg|Hasenhäge girininkija prie Lübesse
File:Försterei Glücksburg.jpg|Glücksburg girininkija prie Flensburgo
File:Forsthaus Ilmenau.JPG|Ilmenau girininkija
File:Wolfshagen_Forsthaus.jpg|Buvusi Wolfshageno girininkija
Degučių herbas (Zarasai)

**Degučių herbas** – pagrindinis Degučių kaimo ir buvusios Degučių seniūnijos (Zarasų rajono savivaldybė) heraldinis simbolis.

## Aprašas

Sidabriniame skydo lauke trys juodos degutinės, po jomis liepsniška linija atskirta raudona skydo papėdė.

## Simbolika

Degučių apylinkės vadinamos miškų ir ežerų karalija. Gausūs lapuočių miškai skatino seną vietinių žmonių verslą - deguto varymą. Paprastai degutas buvo gaminamas iš storų senų beržų, drebulių žievės. Senovinis deguto gamintojų verslas įprasmintas ir Degučių herbe.

## Istorija

Herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis. Herbas Lietuvos prezidento dekretu Nr. 1K-1096 patvirtintas 2007 m. rugsėjo 11 d.

## Šaltiniai
Cizalpinė Galija

**Cizalpinė Galija** – () Romos provincija. Provincija dar buvo vadinama *artimąja Galija* () arba „togą dėvinčia Galija“(). Provincija buvo ribojama Alpių, Makros upės, Apeninų ir Rubikono. Jos centras buvo Mediolanas (Milanas).

222 pr. m. e. Romos respublikos teritorija išsiplėtė iki Pad upės (Po). Tolimesniam plėtimuisi sutrukdė Antrasis Pūnų karas, vykęs daugiausia šiaurės Italijoje. Po taikos su Kartagina pasirašymo ekspansija į šiaurę tęsėsi. Karo veiksmai truko dar 30 metų. Per tą laiką buvo sunaikinta keletas galų ir ligūrų genčių, nutiesti keliai, įsteigtos Akvilėjos, Bolonijos, Parmos kolonijos. Didelė dalis gyventojų buvo deportuota į seniai Romai ištikimą pietų Italiją, o iš ten į šiaurę atkelti kolonistai.

Cizalpinė Galija istoriškai dar buvo dalinama į Cizpadaninę Galiją (Galiją šiapus Po – ) su centru Mutinoje (Modena), užkariautą iki Antrojo pūnų karo ir Transpadaninę Galiją (Galiją anapus Po ) su centru Mediolane, prijungtą prie Cizalpinės Galijos pusamžiu vėliau.

Po Sąjungininkų karo Cizpadaninė Galija gavo Romos pilietybę, o Transpadaninė Galija – Lotynų teisę.

73 pr. m. e. prie Mutinos Spartako kariuomenė sumušė Cizalpinės Galijos prokonsulo Gajaus Kasijaus Longino legionus.

58 pr. m. e. prokonsulo pareigas Cizalpinėje Galijoje gavo Julijus Cezaris. Jis išnaudojo šią provinciją kaip placdarmą karui prieš Transalpinę Galiją. 49 pr. m. e. Cezaris su savo legionais peržengė Rubikoną ir užėmė Arminą (Riminį), pradėdamas pilietinį karą.

43-42 pr. m. e. imperatorius Augustas vykdydamas *Italizacijos* programą įtraukė Cizalpinę Galiją į Italijos sudėtį.
Degučių metraštis

**Degučių metraštis**, **Chronografas, arba Kuršo ir Lietuvos metraštis**,  – XIX a. vidurio Lietuvos rusų sentikių istoriografijos paminklas.

## Istorija
Literatūroje metraštis buvo žinomas nuo 1933 m., kai paplito nuorašais, surastas 1973 m. Degučiuose (Zarasų rajono savivaldybė). Archeografinės ekspedicijos dalyviai įsigijo jį iš Zarasų sentikių bendruomenės choro vadovo. Saugomas Rusijos mokslų akademijos Rusų literatūros institute (Puškino namuose) Sankt Peterburge. Metraštis imtas vadinti tiesiog Degučių metraščiu.

## Metraštis
Aprašyti 1652–1851 m. sentikių gyvenimo įvykiai. Kasmetiniai įrašai paraštėse skirstomi į Maskvos, Rusijos, Kuršo, Solovkų, Lietuvos ir kitas vadinamąsias istorijas. Metraštis sukompiliuotas iš XVII a.-XIX a. įvairių raštų ir pasakojimų.

Vertingiausia dalis paties sudarytojo, Degučių sentikių vienuolyno 1841–1853 m. vyresniojo Vasilijaus Ivanovičiaus (Joanovičiaus) Zolotovo (1786–1860 m.) matytų ar iš liudytojų girdėtų įvykių aprašymai – Rusijos caro Aleksandro I trumpas sustojimas Degučiuose, valdžios pastangos palenkti sentikius į stačiatikybę, konkrečios žinios apie bendruomenės gyvenimą. Metraštis visais atžvilgiais orientuotas i Rusiją, atspindi Degučių ir apylinkių sentikių bendruomenės, vadinamosios fedosejevininkų atšakos uždarumą. Jame nėra žinių apie krašto politinio, visuomeninio gyvenimo įvykius, apie sentikių kitataučius kaimynus.

## Literatūra
* Degučių metraštis: Chronografas, arba Kuršo ir Lietuvos metraštis. Rusišką tekstą parengė ir rodykles sudarė Nadiežda Morozova, į lietuvių kalbą išvertė Irena Potašenko, pratarmę parašė Nadiežda Morozova, Grigorijus Potašenko, komentarus parašė Grigorijus Potašenko. V. LLTI, 2004. 322 p.&nbsp;ISBN 9955-475-70-6

## Nuorodos
* Literatūra 2005 47(2)
* Apie Degučių sentikius ir metraštį 

## Šaltiniai
Minga Gvasu

**Minga Gvasu** (, ) – miestas rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamente, 20 km nuo Siudad del Estės, 241 m aukštyje. Svarbus aliejaus pramonės centras. Apylinkėse auginamos sojos, medvilnė, kviečiai, cukranendrės, matės žolė, bulvės. Prie miesto yra tarptautinis Gvarani oro uostas.

## Istorija

Miesto pavadinimas kilo iš dviejų indėnų kalbų: *Minga* kečujų kalba reiškia „bendras darbas“, o gvaranių kalba *guasu* – „didelis“. Miestas įkurtas 1958 m. iškirtus mišką ir pavadintas *Colonia Presidente Stroessner*.

## Šaltiniai
Nikėjos susirinkimas

**Nikėjos susirinkimu** vadinami du krikščionybės teologiniai susirinkimai:

* I Nikėjos susirinkimas (325 m.);
* II Nikėjos susirinkimas (787 m.).
Krienas

**Krienas** (*Armoracia*) – bastutinių (*Brassicaceae*) šeimos augalų gentis. 

Savaime paplitęs Azijoje ir Šiaurės Amerikoje. Lietuvoje įveistas valgomasis krienas.

## Rūšys
Iškiriamos 3 rūšys:
* Pikulinis krienas (*Armoracia sisymbroides*) savaime paplitęs Sibire.
* Ežerinis krienas (*Armoracia lacustris*) savaime paplitęs Šiaurės Amerikoje.
* Valgomasis krienas (*Armoracia rusticana*) savaime paplitęs Pietvakarių Azijoje.

## Šaltiniai
Verkių kraštovaizdžio ir architektūros draustinis

**Verkių kraštovaizdžio ir architektūros draustinis** yra Vilniuje, Verkių regioniniame parke. Draustinio plotas apie 192 ha.

Draustinyje saugomas unikalus Verkių rūmų architektūros ansamblis. Jį sudaro vakarinė ir rytinė oficinos, paviljonas, arklidės, sargo namelis, dvi oranžerijos, įvairūs ūkiniai pastatai, parkas su senaisiais tvenkiniais. Senasis dvaras Vilniaus vyskupams priklausė jau nuo XIV a. Paskutinė rūmų rekonstrukcija vyko XIX a., kai teko nugriauti centrinius rūmus, prancūzmečiu nusiaubtus Napoleono armijos. Archeologinių bei istorinių tyrimų medžiaga rodo, kad Verkiai buvę pagoniškojo kulto vieta, laikoma krivių krivaičių sūnaus Lizdeikos gimtine.

Daug žalos Verkių architektūriniam ansambliui buvo padaryta per I pasaulinį karą. Tarpukariu jo pastatuose veikė pensionatas ir vasarnamiai, prieš II pasaulinį karą − gyvulininkystės mokykla, sovietmečiu − kolūkių pirmininkų mokykla, gyvulininkystės technikumas. Nuo 1960 m. ansamblis priklausė Mokslų akademijai. Šiuo metu jame įsteigtas Botanikos institutas rūpinasi tiek senųjų pastatų, tiek ir parko tvarkymu: suremontuotos rytinė ir vakarinė oficinos, rekonstruota jų apšildymo sistema, atnaujintas dujinis parko apšvietimas, stengiamasi tinkamai naudoti kitus pastatus ir juos saugoti.

## Nuorodos
* Verkių regioninis parkas
Adrian Sutil

**Adrianas Sutilis** (; g. 1983 m. sausio 11 d. Štarnberge) – Vokietijos Formulės 1 lenktynininkas.

Sutilo tėvai yra profesionalūs muzikantai – mama Monika Sutil iš Vokietijos ir tėvas Jorge Sutil iš Urugvajaus. Pats Adrianas buvo profesionalus pianistas, tačiau 14 m. pradėjo važinėti kartingais. 2002 m. perėjo į Šveicarijos Formulės Ford 1800 seriją. Ten jis laimėjo visas 10 lenktynių startavęs iš pole pozicijų, o vėliau laimėjo 5 Formula Masters Austrijos čempionate.

## Formulė 1

2006 m. sezone jis debiutavo Midland F1 (vėliau Spyker) ekipoje trejose lenktynėse kaip pilotas bandytojas. Sezono pabaigoje komandą perpirkus Spyker Sutil’as buvo paskirtas komandos pilotu 2007 m. sezonui su galimybe pratęsti kontraktą vėliau.

Debiutiniame sezonu Sutil’as pelnė savo komandai pirmąjį tašką istorijoje Japonijos GP metu, finišuodamas devintas. Tačiau po lenktynių teisėjai skyrė aštuntos vietos savininkui Vitantonio Liuzzi 25 s. baudą už lenkimą geltonų vėliavų stadijoje, tad Sutil’as pakilo į aštuntą vietą, už kurią ir gavo vieną tašką.

Nepaisant to, kad vokietis vairavo vieną iš nepajėgiausių bolidų, jis visus maloniai nustebino kartais lenkdamas pajėgesnius pilotus ir atkreipė į save dėmesį. Tuo metu jis vedė derybas su Williams ir McLaren  ekipomis, tačiau komandą perpirkus Force India jis pasirašė sutartį su šia ekipa 2008 m. sezonui. Force India bolidas nepasižymėjo nei greičiu, nei patikimumu, o vokietis sugebėjo finišą pasiekti vos 7 lenktynėse. Sezoną jis baigė paskutinėje 20 vietoje.

## Pilni Formulės 1 rezultatai

## Nuorodos
* A. Sutil oficiali svetainė

## Šaltiniai
MB Miðvágur

**MB Miðvágur** – Farerų futbolo klubas iš Midvaguro.

## Istorija
1905 m. sausio 21 d. įkurtas klubas.

1993–2004 m. buvo su SIF Sandavagur komanda susijungęs į FS Vagar klubą.

## Pasiekimai

Šaltiniai:

## Sezonai

|}

## Išnašos

## Nuorodos
* [ Oficiali klubo svetainė]
* Facebook paskyra
* Globalsportsarchive
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
SÍ Sørvágur

**SÍ Sørvágur** – buvęs Farerų futbolo klubas iš Siorvaguro.

## Istorija
Klubas buvo įkurtas 1905 m. kovo 17 d.

1945 m. sezone pateko į finalą ir kovoje dėl čempionų titulo pralaimėjo varžovams minimaliu skirtumu 0:1.

1947 m. tapo šalies čempionais. Tai vienintelis jų titulas per klubo gyvavimo istoriją.

1998–2004 m. buvo prisijungęs prie FS Vagar klubo, 2007 m. prisijungė prie 07 Vestur klubo.

## Sezonai

|}
Šaltiniai:

## Pasiekimai

***Aukščiausia lyga**: 1
:: Nugalėtojai: 1947

***[[2. deild]]**: 3
**1978, 1987, 2005

***[[3. deild]]**: 1
**2003

## Spalvinė gama
* Mėlyna ir balta.

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
; RSSSF duomenų bazė
* Čempionų sąrašas
* Taurės turnyrai
BF Royn

**Hvalbos „Royn“** – Farerų futbolo klubas iš Hvalbos.

## Istorija

Klubas įkurtas 1923 m. spalio 23 d. Žaisdavo žemesniuose divizionuose.

2017 m. elito diviziono kovose dalyvavo jungtinė trijų klubų komanda, kuri taip ir vadinosi: TB/FC Suðuroy/Royn. Tai buvo trijų klubų jungtinė komanda TB Tvøroyri/FC Suðuroy/BF Royn.

2019 m. šis bendradarbiavimas baigėsi, ir TB Tvøroyri išsaugojo vietą elito divizione, o kitų klubų komandos ruošiasi dalyvauti žemesniųjų divizionų kovose.

## Pasiekimai

## Sezonai

|}
Šaltiniai:

## Išnašos

## Nuorodos
* Globalsportsarchive
; RSSSF duomenų bazė
* Čempionų sąrašas
* Taurės turnyrai
Hanamakis

**Hanamakis** () – miestas Ivatės prefektūroje, Japonijoje. Čia gyvena apie 103,7 tūkst. gyventojų. Miestas garsėja japoniškomis karštosiomis versmėmis. 

## Istorija
Dabartinis miestas įkurtas 2006 m. sausio 1 d. senąjį Hanamakį sujungus su trimis miesteliais.

## Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – *Leontopodium hayachinense*, medis – japoninė magnolija, paukštis – uralinė pelėda.

## Žymūs žmonės
* Kenji Miyazawa – poetas

## Nuorodos
* Oficiali miesto svetainė (japonų k.)
* Hanamakio Tarptautinių mainų asociacija
Kalvarijų memorialinis draustinis

**Kalvarijų memorialinis draustinis** (arba ***Verkių kalvarija***) yra Vilniuje, Verkių regioniniame parke. Šis architektūrinis−urbanistinis ansamblis yra vertingas Europos mastu. Jame yra 22 mūrinės koplyčios, 7 mediniai vartai, medinis tiltas − koplytėlė ir Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia.

Kalvarijų memorialinio draustinio akcentas − Verkių kalvarijos. Tai kraštovaizdžio tipo kryžiaus kelias, įkurtas 1662–1669 m. ir unikalus savo stočių skaičiumi: 22 mūrinės koplyčios, 7 mediniai vartai, medinis tiltas – koplytėlė. Tai į gamtinį kraštovaizdį įkomponuotas kryžiaus kelias − Jeruzalės esančio Kryžiaus kelio analogas. Jo ilgis − 7 km. Tai Didžiosios kalvarijos su 35 stotimis (stacijomis): 19 mūrinių koplytėlių, 7 mediniais vartais, 1 mūriniais vartais, mediniu tilteliu per Cedrono (*Baltupio*) upelį ir ant jo stovinčia koplytėle bei Šv. Kryžiaus Atradimo (Kalvarijų) bažnyčia.

## Istorija

Įsteigti Verkių valdose Kristaus kančios kelio stotis sumanyta XVII a. kaip padėkos Viešpačiui ženklą už pergalę prieš rusų kariuomenę 1655–1661 m. Rusijos ir Lietuvos kare. 1662 m. Verkių valdose tam buvo skirta apie 170 ha žemės, Vilniaus kapitula kalvarijų statyboms paskyrė vienkartinę dotaciją. Verkių apylinkių kalneliai buvo pervadinti Golgotos, Marijos, Siono ir Alyvų kalno vardais, o Baltupio upeliui suteiktas Cedrono vardas. Pirmoji medinė bažnyčia ir koplyčios pastatytos iki 1669 m.

Vilniaus vyskupo (anksčiau ir Žemaičių vyskupo) Aleksandro Kazimiero Sapiegos iniciatyva prižiūrėti Verkių Kalvariją ir globoti piligrimus 1668 m. buvo pavesta Vilniaus Šventosios Dvasios konvento dominikonams. Po metų Kalvarijų ansamblis visiškai perduotas Dominikonų ordino žinion. 1669 m. birželio 9 d., per Sekmines, Kalvarijos buvo iškilmingai pašventintos.

1675 m. Vilniaus vyskupiją administravęs Mikalojus Steponas Pacas perdavė jas iš Varšuvos atvykusiems dominikonams observantams, priklausiusiems Šv. Liudviko Bertrano kongregacijai. Tais pačiais metais visas Kalvarijų kompleksas sudegė, todėl Verkiuose įsikūrę naujieji šeimininkai ėmėsi jį atstatyti. Buvo pradėta statyti pirmoji mūrinė Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia ir vienuolynas, 1683 m. gauta aukų mūrinės Kristaus kapo koplyčios ir mūrinio Švč. Mergelės Marijos namelio statybai.

XVII–XVIII a. sandūroje iškilo trinitorių vienuolynas su Švč. Trejybės bažnyčia, veikusiai kaip Verkių dominikonų Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčios filija. 1755 m. Kalvarijos buvo grąžintos dominikonams observantams. 1772 m. Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia ir 20 koplyčių buvo pašventintos.

Sovietmečiu uždrausta lankyti kryžiaus kelią, o 1962 m., sovietų valdžios nurodymu Kalvarijų koplyčios, išskyrus keturias, stovinčias arčiausiai bažnyčios, buvo išsprogdintos, o 1963 m. – galutinai nugriautos. Išliko tik keturios, prie Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčios stovėjusios mūrinės koplyčios. 1990–2002 m. nugriautosios koplyčios buvo atstatytos.

## Galerija

Kalvarijos 4.jpg
Calvary_Chapel_in_Zirmunai.jpg
Calvarija2.jpg


## Nuorodos
* Vilniaus Kalvarijų sinodinis kelias
Baravykinės kraštovaizdžio draustinis

**Baravykinės kraštovaizdžio draustinis** yra Vilniaus miškų urėdijos teritorijoje, Lavoriškių girininkijoje.

Tai priešpaskutiniojo apledėjimo moreninio kalvyno Ašmenos aukštumoje kraštovaizdis, kuriame yra kurtinių tuokvietės. Draustinio plotas 2278 ha.

Yra kelios kraštovaizdžio draustinių rūšys: tipiškasis, rekreacinis, archeologinis bei istorinis. Tipiškieji draustiniai paprastai saugo būdingus stambių mūsų respublikos kraštovaizdžio kompleksų bruožus, savotiškus jų etalonus, pavyzdžiui, kaip Baravykinės kraštovaizdžo draustinis.

## Šaltiniai
Dominic Purcell

**Dominykas Purselis** (*Dominic Haakon Myrtvedt Purcell*; g. 1970 m. vasario 17 d.) – Anglijoje gimęs, bet Australijoje augęs aktorius.

## Biografija

Nuo dvejų metų Dominykas augo Australijoje, Sidnėjaus priemiestyje. Dominykas dirbo sodininku, bet pauglystėje suprato norįs būti aktoriumi, todėl lankė dramos mokyklą skirtą jauniems žmonėms, vėliau tobulino savo sugebėjimus sceninėse meno rūšyse. 1997 m. jis vaidino Australijos televizijos seriale „Raw FM“. Vėliau vaidino smulkesniuose projektuose, kol gavo mažą vaidmenį filme Mission Imposible 2, kuriame turėjo galimybės vaidinti su tokiomis žvaigždėmis kaip Tom Cruise. Šis vaidmuo pritraukė JAV prodiuserių dėmesį. 2000 m. laimėjęs žaliąją kortą su šeima persikėlė į JAV, Los Andželą. 2002 m. gavo vaidmenį trumpai gyvavusiame televizijos seriale „John Doe“, bet po vieno sezono šis serialas nebebuvo pratęstas CBS kanalo. 2004 m. Dominykas vaidino filme Blade Trinity, bet filmas buvo nelabai vykęs. 2005 m. Fox kanalas pakvietė jį vaidinti seriale „Prison Break“, vieną iš pagrindinių vaidmenų. 2004 m. vaidino kriminalinėje dramoje „3-Way“. 2005 m. vaidino siaubo filme The Gravedancers, o 2007 m. dar viename siaubo filme Primeval.

## Filmografija

## Apdovanojimai

* 2007 m. Australijos filmų instituto apdovanojimas už geriausią tarptautinį aktorių.

## Nuorodos
* Dominyko Purselio biografija oficialiame „Prison Break“ tinklalapyje 
* imb.com puslapis apie aktorių
Kristina Stančienė

**Kristina Stančienė** (g. 1975 m. Vilniuje) – dailės kritikė, publicistė, dramaturgė.

## Biografija
Kristina Stančienė gimė 1975 m. Vilniuje.

1996–2000 m. studijavo Vilniaus dailės akademijoje, dailės istorijos ir teorijos katedroje įgijo dailėtyros bakalauro laipsnį. Nuo 2004 m. studijuoja dailės istorijos ir teorijos katedros magistrantūroje.

2001–2002 m. Kultūros paveldo centro „Skliautų“ galerijoje dirbo parodų organizatore bei laikinai ėjo direktorės pareigas. Nuo 2003 m. dirba Vilniaus Justino Vienožinskio dailės mokykloje.

## Kūrybinė veikla

### Publicistika
Nuo 1997 m. – publikacijos dailės temomis, parodų recenzijos savaitraščiuose „7 meno dienos”, „Šiaurės Atėnai”, „Literatūra ir menas”.

Nuo 2006 m. – publikacijos žurnaluose „Namas ir aš”, „Architektūra, projektavimas, statyba”.

### Kūryba
2005 m. – muzikinė pasaka "Batuotas katinas". Premjera – Lietuvos nacionalinio radijo eteryje (režisierius Žilvinas Ramanauskas), vėliau pasaka išleista kompaktinės plokštelės pavidalu.

2006–2007 m. parašytas eiliuotas libretas miuziklui „Batuotas katinas“ (kompozitorė Indrė Stakvilė, režisierius Kęstutis Jakštas).
Plaukuotoji ožkarožė

**Plaukuotoji ožkarožė** (*Epilobium hirsutum*) – nakvišinių (*Onagraceae*) šeimos augalų rūšis, priklausanti ožkarožių genčiai. Paplitusi Europoje, Šiaurės Afrikoje, kai kur Azijoje, introdukuota Šiaurės Amerikoje ir Australijoje.

Tai daugiametis augalas, išaugantis iki 2 m aukščio. Stiebas status, plaukuotas. Lapai 2-12 cm ilgio, plaukuoti, siauri. Žiedai dideli, rausvi, turi keturis skiautėtus vainiklapius. Žydi vidurvasaryje.

Auga drėgnose dirvose, pelkynuose, prie upių, ežerų.
LÍF Leirvík

**Leirviko ÍF** – buvęs Farerų futbolo klubas iš Leirviko. 

## Istorija
Klubas įkurtas 1928 m. gruodžio 1 d.

Per klubo istoriją yra devynis sezonus žaidę elito divizione. Aukščiausias pasiekimas ketvirta vieta.

2007 m. prijungtas prie GI Gota klubo.

## Pasiekimai

Šaltiniai:

## Apranga
Ekipa žaidė balta juoda žala apranga. 
* Namuose žaidė žaliais marškinėliais, juodais šortais ir baltomis kojinėmis.
* Svečiuose marškinėliai balti, šortai žali, o kojinės baltos.

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
; RSSSF duomenų bazė
* Čempionų sąrašas
* Taurės turnyrai
Ožkarožė

**Ožkarožė** (*Epilobium*) – nakvišinių (*Onagraceae*) šeimos augalų gentis. Tai daugiausia žoliniai augalai, nors yra keletas krūmų rūšių. Žiedai su 4 vainiklapiais daugiau rausvi, raudoni, oranžiniai. Daugelio rūšių stiebai, lapai, sėklos plaukuotos.

## Rūšys

Ožkarožių gentį sudaro 160–200 rūšių.
* Rožinė ožkarožė (*Epilobium roseum*)
* Pelkinė ožkarožė (*Epilobium palustre*)
* Keturbriaunė ožkarožė (*Epilobium tetragonum*)
* Kalninė ožkarožė (*Epilobium montanum*)
* Plaukuotoji ožkarožė (*Epilobium hirsutum*)
* Smulkiažiedė ožkarožė (*Epilobium parviflorum*)
* Liaukuotastiebė ožkarožė (*Epilobium adenocaulon*)
* Siauralapė ožkarožė (*Epilobium angustifolium*)
Indrė Stakvilė

**Indrė Stakvilė** – Lietuvos kompozitorė, garso režisierė, miuziklo „Batuotas katinas“ autorė.

Kompozicijos specialybę Indrė Stakvilė baigė 1999 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje (prof. Vytautas Laurušas), o 2006 m. ten pat įgijo ir garso režisūros magistro laipsnį. 2005 m. garso režisūrą studijavo Varšuvos F. Šopeno muzikos akademijoje. 1998–2006 m. dirbo Lietuvos nacionaliniame radijuje garso režisiere bei vyresniąja restauratore, nuo 2007 m. dėsto Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje.

## Projektai
1997 m. Dalyvavo šiuolaikinės muzikos festivalyje "Kopa".

1998 m. Jaunimo kamerinės muzikos dienos Druskininkuose.

2002 m. Garsinės instaliacijos buvo parodytos parodose „Skliautų“ galerijoje.

2003 m. Kūrinio „Dvaro objektai“ pristatymas VU botanikos sode Kairėnuose.

2005 m. Kūrinio „Iliuzijos“ pristatymas VU botanikos sode Kairėnuose.

2005–2006 m. Dalyvavimas nebylaus kino festivalyje „Tylos garsai“.

2006 m. Muzika projektui „Vaikystės pusnys ir žiedai“ atlikta Lietuvos nacionalinėje filharmonijoje.

2007 m. Miuziklo "Batuotas katinas" pirmoji premjera (libreto autorė – Kristina Stančienė, režisierius – Kęstutis Jakštas, orkestruotės bendraautorė - Neria Čepaitė-Goldberg)

## Kūrybos apibūdinimas
Indrės Stakvilės muzikai būdinga stilių gausa ir jų lygiavertiškumas – nuo akademinės, elektroninės, teatro ir kino muzikos, garsinių instaliacijų iki miuziklų, muzikos vaikams, populiariosios ar šokių muzikos. Akivaizdi skirtingų žanrų įtaka vienas kitam, kas suteikia muzikai „tarpdiscipliniškumo“ bruožų – dalis „grynosios“ muzikos pavyzdžių turi kinematografiškumo ar teatrališkumo. Pastebimas ir garso režisūros poveikis kūrybai – iš čia ne vien dėmesys tembrų spalvingumui bei elektroninei muzikai, bet ir kai kurių garso montavimo principų panaudojimas komponuojant akustinę muziką. Domėjimasis postmodernizmo teorija atsispindi kūrybos „teziškume“ – kai kurie kūriniai gimė besiremiant tam tikrais manifestinio pobūdžio teiginiais ir teorinė, idėjinė jų dalis yra nemažiau svarbi nei garsinė informacija. Kartais remiamasi tolimesniu minimalistinių principų plėtojimu, praplečiant juos tam tikrais, tik mūsų lokaliai kultūrai būdingais elementais (tembriniais, teminiais, idėjiniais), savitumo suteikia ir šiuolaikinės muzikinės kalbos sintezė su ankstesnių, dažnai šiandien užmirštų ir nebeaktualių stilistikų restauravimu (neosocrealizmas, neosalonizmas ir kt.).
Ardėnai

**Ardėnai** (, ) – kalnų masyvas Belgijos pietuose, besitęsiantis į Prancūziją ir Liuksemburgą; Reino Skalūninių kalnų pratąsa. Masyvo ilgis – ~160 km. Vidutinis kalvų aukštis yra 350–500 m, aukščiausia vieta – 692 m virš jūros lygio (Botranžas). Sudarytas daugiausia iš skalūnų ir smiltainio. Viršūnės plokščios, masyvas slėnių suskaidytas į mažesnes dalis. Yra akmens anglių ir geležies rūdos telkinių.

Per kalnagūbrį teka keletas sraunių upių, didžiausia iš kurių yra Masas. Didelė dalis kalnagūbrio apaugusi miškais (ypač bukų ir ąžuolų, aukščiau – eglių), viršūnėse plyti viržynai.

## Šaltiniai
Dirvinė usnis

**Dirvinė usnis** (*Cirsium arvense*) – astrinių (*Asteraceae*) šeimos augalų rūšis, priklausanti usnių (*Cirsium*) genčiai. Natūraliai paplitusi Europoje ir šiaurės Azijoje.

Tai daugiametis žolinis augalas. Aukštis iki 1-1,2 m. Stiebas status arba gulsčias. Lapai spygliuoti, 15-20 cm ilgio. Žiedynas 10-22 mm skersmens, rausvas, dvinamis. Sėklos 4-5 cm ilgio, prikibusios prie pūko. 

Dirvinė usnis įkyri piktžolė, auganti pievose, daržuose, pakelėse, tarp javų.
Pilkoji bedugnė

**Pilkoji bedugnė** – hipotetinė būsena tarp neutroninės žvaigždės ir juodosios bedugnės. Pilkosios bedugnės gravitacija mažesnė už juodosios bedugnės, todėl šviesos fotonai gali ištrūkti. Pilkąsias bedugnes supa fotonų žiedas. Manoma, jos susikuria, jei supernovos liekanos masė tarp 3 ir 4 Saulės masių. Nors pilkųjų bedugnių dar nerasta, artimiausias kandidatas yra V404 Cyg – objektas Gulbės žvaigždyne.

## Nuorodos
* What is a 'grey hole'? 
*
Hipernova

**Hipernova** – hipotetinė paskutinioji hipermilžinės žvaigždės evoliucijos stadija. Hipernova yra vienas galingiausių supernovos tipo sprogimų Visatoje.

Iki 1990 metų šis terminas reiškė sprogimą, kurio energija viršija 100 supernovų sprogimo energiją (>1046 J). Šiuo metu terminas žymi supermasyvios žvaigždės (hipermilžinės – 100–150 Saulės masių) supernovos sprogimą. Tai galėtų paaiškinti gama spinduliavimą iš tolimųjų sričių. Paprastai jos atrodo panašios į Ic tipo supernovas, tačiau neįprastai plačiomis spektrinėmis linijomis, rodančiomis ypač didelį išsiplėtimo greitį. Hipernovos yra vienas iš ilgųjų gama spindulių pliūpsnių, vykstančių nuo 2 sekundžių iki daugiau nei minutės, susidarymo mechanizmų. 

Hipernovos gali sukelti rimtą grėsmę Žemei dėl jiems būdingo gama spinduliavimo sprogimo žybsnio, tačiau šiuo metu šalia Saulės sistemos tokių pavojingų žvaigždžių neaptikta. Remiantis kai kuriais pranešimais, prieš 440 milijonų metų netoli Saulės sistemos įvyko hipernovos žvaigždės sprogimas, o poveikis žemei gama spindulių srautu iš šios hipernovos buvo toks galingas, kad sukėlė Ordoviko - Silūro gyvūnijos išnykimą (daugiau kaip 60% jūrų bestuburių rūšių išnyko).
Vienametė šiušelė

**Vienametė šiušelė** (*Erigeron annuus*, sin. *Phalacroloma annuum*), taip pat **vienametis šemenis** – astrinių (*Asteraceae*) šeimos augalas, priklausantis šiušelės genčiai. Kilusi iš Šiaurės Amerikos vidutinių platumų juostos, bet introdukuota didžiumoje Europos, Sachaline, Primorėje.

Augalas vienmetis arba dvimetis, retai daugiametis. Aukštis 50–120 cm, kartais iki 150 cm. Stiebas status, retai apaugęs plaukeliais, viršuje tankiai šakotas. Lapai ant stiebo siauri, bekočiai, lygiakraščiai arba mažai dantyti, o pamatiniai lapai atvirkščiai kiaušiniški, stambiai dantyti. Žiedynas – graižas, susitelkęs stiebų viršūnėse į retas šluoteles. Liežuviškieji žiedai balti arba šviesiai violetiniai, vamzdiškieji – geltoni. Vaisius – 0,8–1,2 mm lukštavaisis su skristuku. Žydi nuo birželio pradžios iki spalio, kartais iki pat pirmųjų šalčių. Nuo šeriuotosios šiušelės vienametė šiušelė skiriasi mažesniu plaukuotumu, stambesniais graižais.

Vienametė šiušelė pripažinta invaziniu augalu Lietuvoje. Spėjama, kad XVIII a. Europoje pradėjo plisti iš botanikos sodo Vokietijoje. Lietuvoje XX a. pr. auginta gėlynuose, 1931 m. prie Kauno aptikta sulaukėjusių, tačiau sparčiai plisti pradėjo tik XX a. pab. Sutinkama dykvietėse, dirvonuose, pievose, ganyklose, pakelėse, vietomis tampa vyraujančiu augalu. Rečiau pasitaiko miškuose (pakelėse, kirtavietėse, jaunuolynuose, krūmynuose). Intensyviai dauginasi sėklomis, kurias lengvai perneša vėjas. Vienas graižas subrandina iki 80 sėklų. Nupjautas augalas per 3–4 savaites atželia ir vėl ima žydėti. Nustelbia žemaūgius vietinius augalus, pievose ir ganyklose mažina pašarinę vertę.


Stenactis annua Nees ab Esenb. - Flora regni Borussici vol. 11 - t. 726.png|Požymiai
Daisy fleabane EPA.jpg|Žiedai
20160305Erigeron annuus.jpg|Nudžiuvę žiedai su skristukais
Erigeron annuus 2018-08-28 7330.jpg|Jaunas augalas
20210829Erigeron annuus.jpg|Augavietė (Vokietija)


## Šaltiniai
Žiežirba (reikšmės)

Žodis **žiežirba** gali reikšti:

* žiežirba – kibirkšties sinonimas;
* žiežirba – maginės energijos vienetas žaidimo „Kariai ir magai“ sistemoje;
* Žiežirba (sąjunga) – Lietuvos socialdemokratinio jaunimo sąjunga (1922–1936);
* Žiežirba (žurnalas) – socialdemokratinis jaunimo žurnalas, leistas 1922–1926 m.;
* FK Žiežirba Šiauliai – futbolo klubas iš Šiauliuose.
Cirkliškio piliakalnis

**Cirkliškio piliakalnis ir gyvenvietė** (A1066KP) – piliakalnis ir gyvenvietė Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, Cirkliškio kaime, 1&nbsp;km į pietvakarius nuo Švenčionių, 0,5&nbsp;km į rytus nuo kelio į Vilnių, apie 0,4&nbsp;km į rytus nuo Cirkliškio dvaro rūmų, parke. 

## Piliakalnis
Kalvą, dar vadinamą **Perkūnkalniu**, iš šiaurės vakarų juosia Kūnos upelio, iš pietvakarių - Cirkliškio ežero slėnis. Šlaitai 10–11 m aukščio. Aikštelė ovali apie 30 x 20 m. Jos rytiniame, vakariniame ir pietiniame pakraščiuose yra 0,6-1,2 m aukščio pylimas. Piliakalnio pietryčių ir šiaurės rytų šlaitas sutvirtintas 1 m aukščio, o vakarų - dviem, 2 m ir 1 m aukščio pylimais. Pietvakarių papėdėje yra senovinės gyvenvietės liekanų, rasta geležies gargažių. 
## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1958 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1979 m. tyrė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 

2004–2006 m. vyko piliakalnio tvarkymo darbai, piliakalnis tapo patraukliu ir prieinamu objektu kultūriniam turizmui.

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.

## Nuorodos
* Piliakalniai.lt
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Glinskis

* Juozas Glinskis – dramaturgas, prozininkas;
* Konstantinas Glinskis – aktorius, režisierius, pedagogas;
* Mykolas Glinskis – LDK valstybės veikėjas.
Tonas (Ivatė)

**Tonas** () – miestas Ivatės prefektūroje, Japonijoje. Mieste gyvena virš 30 tūkst. gyventojų.

## Istorija

Miestas įkurtas 1954 m. gruodžio 1 d., tačiau ši vieta buvo apgyvendinta dar gerokai prieš tai.

## Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – auksuotoji lelija, medis – dygusis kukmedis, paukštis – japoninis ilgauodegis fazanas.

## Nuorodos
* Oficiali Tono svetainė (japonų k.)
Ičinosekis

**Ičinosekis** () – miestas pietinėje Ivatės prefektūros dalyje, Japonijoje. Tai trečias didžiausias miestas prefektūroje po Moriokos ir Ošiū. Mieste gyvena apie 120 tūkst. gyventojų.

## Istorija

Miestas įkurtas 1948 m. balandžio 1 d.

## Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – rapsas, medis – rinčiuotasis bukas, paukštis – japoninė četija (*Cettia diphone*).

## Nuorodos
* Oficiali svetainė (japonų k.)
Goštautas

**Goštautas** − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Goštautienė (ištekėjusi moteris) ir Goštautaitė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

* Albertas Goštautas – LDK valstybės ir karinis veikėjas;
* Andrius Goštautas (1342–1408) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstybės ir karinis veikėjas, Vilniaus vaivada, Krėvos seniūnas;
* Antanas Goštautas (g. 1939) – Lietuvos gydytojas psichologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras;
* Jonas Goštautas – LDK valstybės ir karinis veikėjas;
* Petras Goštautas (1305–1364) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės karinis veikėjas, Veliuonos pilies įgulos komendantas;
* Martynas Goštautas – LDK valstybės ir karinis veikėjas;
* Stanislovas Goštautas – LDK valstybės ir karinis veikėjas.
* Stasys Goštautas (g. 1939) – Lietuvos meno ir literatūros tyrinėtojas, daktaras;
Alba Julija

**Alba Julija** (, , ) – miestas vidurio vakarų Rumunijoje, Transilvanijoje, prie Murešo upės; Albos apskrities centras. Vystoma mašinų, porceliano, avalynės ir maisto pramonė. Garsėja XIII–XVII a. katalikiška Šv. Mykolo katedra ir stačiatikių Švč. Trejybės (dar vadinama *Karūnavimo*) katedra, XVIII a. baroko stiliaus tvirtove *Alba Carolina*.

## Istorija

Žinomas nuo dakų laikų kaip vergvaldžių valstybės centras, vėliau – kaip romėnų laikų karinė tvirtovė. Miestas istoriškai svarbus vengrams ir rumunams. 1542–1692 m. – Transilvanijos kunigaikštystės sostinė.

## Šv. Mykolo katedra
Kryžiaus plano trinavė su transeptu katalikų šventovė, šiaurinėje pusėje prie jos glaudžiasi 1512 m. pristatyta katedros klebono Lazoniuso funduota koplyčia. Kitoje (*Karališkojoje*) koplyčioje ilsisi Lietuvos kunigaikštytės Izabelės Jogailaitės, 1539 m. karūnuotos Vengrijos karaliene, palaikai. Šalia palaidotas jos sūnus Transilvanijos pirmasis kunigaikštis Jonas Zigmantas Zapojajis.

## Sportas
* FC Unirea Alba Iulia (futbolas)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficialus puslapis  
* Alba Julijos nuotraukų galerija
Belinshauzeno jūra

**Belinshauzeno jūra** – jūra Antarktyje, priklausanti Pietų vandenyno baseinui. Jūros šiaurinė riba – Pietų poliaratis.

## Geografija ir klimatas
Jūra yra įsiterpusi tarp Antarktidos pusiasalio, Aleksandro salos ir Turstono salos. Rytinė ir pietinė dalis šelfinė, likusi – Belinshauzeno dubumoje. Jūros plotas – 487 000 km², vidutinis gylis 1250 m, didžiausias gylis – 4 115 m. Jūros dugnas – abisalinė lyguma. Temperatūra jūros šiaurėje siekia 0 °C, pietuose −1 °C. Druskingumas 33,5‰. Visus metus jūroje sutinkami ledkalniai. Žiemos metu ir ankstyvą pavasarį visa jūra pasidengia ledu.

## Istorija
Plioceno epochoje, maždaug prieš 2,15 milijono metų į jūrą nukrito didelis asteroidas. Belinshauzeno jūrą 1821 m. atrado Rusijos admirolas Fadėjus Belinshauzenas. Jo garbei jūra ir pavadinta.

## Šaltiniai
Juozas Žilvitis

**Juozas Žilvitis** (1903 m. birželio 1 d. Bružiai, Smilgių valsčius, Panevėžio apskritis – 1975 m. gruodžio 8 d. Kaunas) – pedagogas, visuomenės veikėjas, Kretingos muziejaus įkūrėjas, Kretingos rajono Garbės pilietis.

## Biografija

Mokėsi Panevėžio realinėje gimnazijoje, baigė Panevėžio mokytojų seminariją.

1925 m. Kupiškio apskrities Skapiškio vidurinės mokyklos mokytojas, dėstė prie mokyklos veikusiuose pradžios mokyklų mokytojų kursuose, vėliau mokyklos direktorius. Susidomėjo senovės kultūros paminklais, kraštotyra, archeologija, istorija, etnografija pradėjo rinkti senojo liaudies meno vertybes.

1929 m. Vyriausybei likvidavus Skapiškio vidurinę mokyklą, paskirtas Aukštadvario vidurinės mokyklos direktoriumi. Tačiau jau 1930 m. švietimo ministro įsakymu paskirtas Kretingos apskrities pirmojo (t. y. Kretingos) rajono pradžios mokyklų inspektoriumi. Atvykęs į Kretingą aktyviai įsijungė į apskrities visuomeninį, kultūrinį ir politinį gyvenimą. Jis dalyvavo jaunalietuvių veikloje, netrukus buvo išrinktas Lietuvių tautininkų sąjungos Kretingos apskrities valdybos pirmininku.

1930 m. užmezgė ryšius su Šiaulių kraštotyros draugija, tyrinėjusia žemaičių krašto praeitį ir kultūrą. J. Žilvitis, dr. Jonas Nainys, Pranas Budkus 1930 m. minimi kaip aktyvūs kraštotyros draugijos nariai. Jiems padedant, 1931 m. draugija Kretingos apskrityje surengė 5 ekspedicijas, rinko žinias apie kultūros paveldo paminklus.

1934 m. išrinktas komiteto archeologiniams ir etnografiniams senovės kultūros paminklams apsaugoti pirmininku. Jo iniciatyva 1934 m. gegužės 16 d. įkurta Kretingos kraštotyros draugija, kuri nutarė tyrinėti gimtojo krašto praeitį, gamtą, kultūrą, saugoti istorijos ir kultūros paminklus, rengti kraštotyros ekspedicijas, rinkti dvasinės ir materialinės kultūros vertybes. Surinktai medžiagai kaupti, saugoti ir eksponuoti 1935 m. liepos 12 d. buvo atidarytas Kretingos muziejus. J. Žilvitis paskirtas vyriausiuoju muziejaus tvarkytoju. Muziejaus fondų pagrindą sudarė J. Žilvičio dovanota asmeninė kolekcija, kurioje buvo apie 500 eksponatų.

1938 m. švietimo ministro paskirtas Kauno amatų mokyklos direktoriumi, energingai ėmėsi naujo darbo. Kartu jis buvo Kauno valstybinių dažymo ir dekoravimo mokytojų ir instruktorių kursų vedėjas. Gilindamas savo žinias, 1939 m. tapo Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakulteto laisvuoju klausytoju.

Lietuvą okupavus Rusijai, J. Žilvitį naujoji valdžia atleido iš visų pareigų, leisdama dirbti tik Kauno amatų mokyklos mokytoju. 1941 m. birželio 14-15 d. su šeima suimtas ir ištremtas į Altajaus kraštą. 1942 m. pervežtas į Kuogastachą prie Laptevų jūros. Vėliau jam buvo leista mokytojauti Kuogastacho ir Jakutsko pradinėse mokyklose. Į Lietuvą J. Žilvičio šeima sugrįžo po 18 metų tremties. Iki pat mirties jis mokytojavo Kauno aklųjų mokykloje – internate.

J. Žilvičiui suteiktas Kretingos rajono Garbės piliečio vardas.

## Šaltiniai
Godai

**Godai** – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 3 km nuo Pašušvio, kairiajame Šušvės upės krante. Šiaurinėje gyvenvietės dalyje yra Užpelkio miškas, pietryčiuose – Giraitės miškas. Šušvės upės pakrantėje yra senos kapinaitės.

## Istorija

Iki 1920–1922 m. žemės reformos kaime buvo tik 2 sodybos. Reformos metu žemė išdalinta Lietuvos savanoriams, kitiems valstiečiams. Prieš Antrąjį pasaulinį karą Goduose gyveno apie 75 gyventojai. Veikė nedidelė plytinė.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Godų kaime gyveno Antanas Ligeika (?-1948 m.), Lietuvos partizanas.

## Šaltiniai
Melancholija

**Melancholija** (iš  'juoda' +  'tulžis') – šiuolaikinėje vartosenoje, tai būsena, pasireiškianti bendra liūdna savijauta, nespecifine depresija, entuziazmo, nuotaikos, energijos trūkumu, apatija. Seniau žodis melancholija buvo taikomas ir psichinėms ligoms, susijusioms su liūdna savijauta apibrėžti (šizofrenija, maniakinė depresija). Ją aprašė Rhazesas (865–925) ir Avicena (980–1037).

Žmonės, kuriems dažnas melancholijos jausmas, vadinami melancholikais. Taip pat, kartais gali būti vadinami dažnai susimąstantys žmonės, kuriems svarbūs vidiniai išgyvenimai (intravertai).

## Šaltiniai
Grinkiškio herbas

**Grinkiškio herbas** – pagrindinis Grinkiškio miestelio ir Grinkiškio seniūnijos (Radviliškio rajono savivaldybė) heraldinis simbolis.

## Aprašas

Mėlyname skydo lauke auksinis priklaupęs angelas su sparnais virš nugaros. Vilki ilgą iki kulkšnių auksinį drabužį, sujuostą sidabrine juosta, dešinėje rankoje laiko sidabrinį lelijos stiebą su trimis lelija žiedais.

## Simbolika

Angelas simbolizuoja viešpatystę, galybę, valdžią, o lelija krikščionybės simbolikoje yra tikėjimo, skaistumo, tyrumo ir šviesos simbolis. Auksinis angelas liudija, jog miestelis išaugo pastačius bažnyčią.

## Istorija

1999 m. herbą aprobavo Lietuvos heraldikos komisija, jį 1999 m. gruodžio 8 d. dekretu Nr. 705 patvirtino prezidentas Valdas Adamkus. Etalono autorius – Arvydas Každailis.

## Šaltiniai
Ona Danutė

**Ona Danutė** (pakrikštyta kaip **Ona** g. 1362 m. – 1448 m. gegužės 25 d.) – Lietuvos kunigaikštytė, didžiojo Lietuvos kunigaikščio Kęstučio duktė, Mazovijos kunigaikščio Janušo I Senojo žmona. Vienareikšmiškai patikimų biografinių šaltinių neišliko.
Įvairiuose šaltiniuose Onos Danutės santuokos data yra skirtinga; viename šaltinyje Janas Dlugošas tvirtina, kad ji ištekėjo 1388 m. kaip ir pusseserė Aleksandra, Algirdo duktė; kitame – kad 1382 m. ji jau buvo ištekėjusi. Manoma, kad ištekėjo tarp 1371 ir 1379 m.: 1379 m. Kęstutis derėjosi su Kryžiuočių riteriu Giunteriu von Hohensteinu, Danutės krikštatėviu. Tai reiškia, kad tuo metu ji jau buvo pakrikštyta ir ištekėjusi. 1371 m. popiežius Jurgis XI nusiuntė laišką Mazovijos princui, Janušo tėvui, primygtinai siūlydamas neleisti jo paveldėtojui padėti Lietuvos pagonims. Jei santuoka būtų įvykusi artėjant tam laikui, popiežius būtų pasmerkęs krikščionybę priėmusį kunigaikštį dėl sąjungos su pagonimis.

1382 m., po pabėgimo iš Krėvos, Vytautas Didysis paprašė sesers Danutės ir svainio Janušo pagalbos kovojant prieš pusbrolį Jogailą, tačiau pagalbos negavo, jos kreipėsi į Kryžiuočių ordiną.

Manoma, kad Ona Danutė mirė 1448 m. gegužės 25 d.
## Nuorodos
Ošiū

**Ošiū** () – miestas Ivatės prefektūroje, Japonijoje.

## Istorija

Miestas įkurtas 2006 m. vasario 20 d. sujungus Esašį, Misudzavą, Maesavą, Isavą ir Koromogavą.

## Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – sakura, medis – klevas, paukštis – japoninis fazanas.

## Nuorodos
* Oficiali svetainė (japonų k.)
Ninohė

**Ninohė** () – miestas šiaurinėje Ivatės prefektūros dalyje, Japonijoje. Mieste gyvena apie 30 636 gyventojų.

## Istorija

Miestas įkurtas 1972 m. balandžio 1 d.

## Nuorodos
* Oficiali Ninohės svetainė  (japonų k.)
* http://www.city.ninohe.iwate.jp/english/index-e.html
Koriakai

**Koriakai** – tauta, gyvenanti Kamčiatkos pusiasalyje Rusijos Tolimuosiuose Rytuose, palei Beringo jūrą, piečiau Anadyriaus baseino ir žemėse šiauriau Kamčiatkos. Kūno sudėjimu ir gyvenimo būdu panašūs į čiukčius. Giminingi itelmenams (kamčiadalams), irgi gyvenantiems Kamčiatkoje.

Į vakarus nuo koriakų gyvena evenai, į šiaurės rytus – čiukčiai, į pietus – aliutorai, į rytus – kerekai.

Koriakai pasidaliję į dvi dalis:
* pakrantėse gyvenantys *nemelanai* (*nimilanai*). Pažodžiui išverstas reiškia 'kaimų gyventojai', kadangi jie yra sėslūs žvejai.
* krašto gilumoje gyvenantys *čiaučenai* (pažodžiui 'turtingi elnių'), besiverčiantys elnininkyste (augina šiaurės elnius).

Koriakų ir alutorų kalbos lingvistiškai artimos čiukčių kalbai. Visos jos priklauso čiukčių-kamčiadalų kalbų šeimai.

Pavadinimas *koriakai* pirmą kartą užrašytas rusų keliautojo Stepano Krašeninikovo 1775 m. ir iki šiol naudojamas kaip oficialus terminas. Tai gretimų tautų duotas pavadinimas, verčiamas kaip 'su elniais'.

Koriakų kilmė kol kas nežinoma. Anksčiau (vėlyvajame pleistocene) egzistavo sąsmauka, jungusi Aziją ir Šiaurės Ameriką. Į Ameriką traukiantys žmonės pereidavo per dabartinę koriakų teritoriją. Viena hipotezė teigia, kad koriakai yra tauta, reemigravusi iš Šiaurės Amerikos atgal į Aziją. Koriakai kultūriškai kiek panašūs į nivchus.

Anksčiau koriakų teritorija buvo didesnė. Jų arealas siekė nivchų teritoriją dabartiniame Chabarovsko krašte. Vėliau įsibrovę evenai išstūmė koriakus iš dalies jų žemių, ir koriakams liko tik dabar užimamos žemės. Karas su kazokais ir 1769–1770 m. raupų epidemija smarkiai sumažino koriakų populiaciją (1700 m. jų buvo apie 10-11 tūkstančių, o 1800 – apie 4800).

1931 m. Tarybų Sąjungoje buvo sudaryta Koriakų autonominė apygarda, kuri 2007 m. liepos 1 d. buvo sujungta su Kamčiatkos kraštu.

## Visuomenė

Koriakai gyvena bendruomenėse po 6-7 šeimas. Tokių bendruomenių vadai būdavo nominalūs, bendruomenės nariai turėdavo lygias teises.

## Religija

Koriakų tikėjimas buvo animizmas – tam tikra šamanizmo forma. Koriakų mitologija paremta padavimais apie antgamtinį šamaną Kvikilį ('Didysis Varnas'; ), kuris buvo pirmasis žmogus ir koriakų globėjas. Mitai apie Didįjį Varną būdingi ir Šiaurės Amerikos vakariniame krašte gyvenantiems tlingitams ir kitoms Šiaurės Amerikos indėnų gentims.
Mijakas

**Mijakas** () – miestas rytinėje Ivatės prefektūros dalyje, Japonijoje. Čia gyvena apie 58 tūkst. gyventojų.

## Istorija

Miestas įkurtas 1941 m. vasario 11 d. Smarkiai nukentėjo per 2011 m. Sendajaus žemės drebėjimą ir cunamį.

## Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – *Nipponanthemum nipponicum*, medis – hondinė pušis, paukštis – juodauodegis kiras, žuvis – lašiša.

## Nuorodos
* Oficiali Mijako svetainė (japonų k.)
Kamaišis

**Kamaišis** () – miestas Japonijoje, Honšiu saloje, pietrytinėje Ivatės prefektūros dalyje. Čia gyvena apie 41 tūkst. gyventojų. Uostamiestis prie Ramiojo vandenyno. Žvejyba, žuvies konservų, trikotažo pramonė.

## Istorija

Miestas įkurtas 1937 m. gegužės 5 d.

Kadaise mieste klestėjo plieno pramonė. Smarkiai nukentėjo per 2011 m. Sendajaus žemės drebėjimą ir cunamį.

## Miesto simboliai
Oficiali miesto gėlė – *Lilium pseudolirion*, medis – *Machilus thunbergii*, paukštis – dryžagalvė audronaša.

## Nuorodos
* Oficiali Kamaišio svetainė (japonų k.)