open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Prancūzijos provincijos

**Prancūzijos provincijos** − Prancūzijos karalystės teritoriniai-administraciniai vienetai, egzistavę iki 1790 m. Jų teritorijos buvo pagrįstos XI−XVII a. Prancūzijos teritorijoje egzistavusiomis feodalinėmis valstybėmis, kurias prijungiant prie karalystės, buvo kuriamos provincijos. Dėl ilgalaikės egzistencijos, šios provincijos tapo Prancūzijos istoriniais regionais su tam tikrais kalbiniais ir kultūriniais skirtumais.

## Raida

987 m. į valdžią atėjus Prancūzijos Kapetingų dinastijai, karaliaus kontroliuojamos teritorijos apėmė tik nedideles žemes šiaurinėje Prancūzijoje. Jų pagrindu sudaryta pirmoji provincija − Il de Fransas. Visas kitas teritorijas kontroliavo *de facto* nepriklausomi grafai, kunigaikščiai ir vikontai. Nuo tada karaliai siekė plėsti savo teritorijas, vedybų ar karų pagalba perimdami feodalines valstybes į tiesioginę kontrolę.

1101 m. pasiekti pirmieji teritoriniai laimėjimai, kai prie karūnos prijungta Buržė vikontija (Bery provincija). Valdant Pilypui II (1180−1223 m.), prijungta Vermandua grafystė, Turenas, Overnė. Liudvikas VIII (1223−1226 m.) prijungė Tulūzą (Langedokas). Šimtamečio karo metu Prancūzijos karaliai išplėtė savo teritorijas, užimdami didelę dalį teritorijų ir čia kurdami vis naujas provincijas.

Per XIV−XV a. karaliai plėtė valdas ir už buvusių Vakarų Frankų karalystės teritorijų, daugiausia Burgundijos (Arelato) karalystėje. 1312 m. jie paėmė Lionę, 1349 m. − Dofinę, vėliau − Provansą. 1477 m. sunaikinta ir prijungta Burgundijos kunigaikštystė, 1482 m. − Pikardija. 

1552 m. prie karalystės prijungti trys Šventosios Romos imperijos miestai − Mecas, Tulis ir Verdenas, kurie tapo Trimis vyskupystėmis. 1532 m. prijungta Bretanės kunigaikštystė, galiausiai 1589 m. į karūnos žemes įjungti regionai Bearnas, Limuzenas ir Armanjakas.

XVII a. žymėjo Prancūzijos ekspansiją į rytus. 1648 m. ji gavo Elzasą, 1659 m. − Rusijoną ir Artua, 1668 m. − pietinę Flandriją, 1678 m. − Franš Kontę ir Hainautą. XVIII a. teritorijos irgi plėtėsi: 1766 m. aneksuota Lotaringija, 1768 m. Genujos respublika už skolas atidavė Korsiką.

1790 m. visos provincijos buvo panaikintos kaip feodalinė atgyvena. Vietoj jų sukurti departamentai.
Harry Potter and the Deathly Hallows (video žaidimas)

**Harry Potter and the Deathly Hallows** () – dviejų dalių veiksmo ir nuotykių kompiuterinis žaidimas, kurį sukūrė „EA's Bright Light Studio“ ir išleido „Electronic Arts“. Pirmoji žaidimo dalis buvo išleista 2010 m. lapkričio 16 d., antroji – 2011 m. liepos 11 d.

## Aprašymas
Žaidimas Haris Poteris ir mirties relikvijos (pirmoji dalis) jau nuo pat pradžių pasižymi veiksmu ir kovomis. Žaidėjai bus priversti bėgti, kovoti, vykdyti duotas užduotis išvengiant mirties valgytojų ir kitokių galingų magų. Žaidėjus į šį veiksmo pilną žaidimą įtraukia herojai tiesiai iš didžiojo ekrano. Jiems reikia įvaldyti pačią stipriausią magiją. Šį kartą nebėra jokių pamokų ar treniruočių. Šį kartą pavojus yra tikras. Laikas kautis už herojų gyvybes.
Harry Potter and the Half-Blood Prince

**Harry Potter and the Half-Blood Prince** () – veiksmo ir nuotykių kompiuterinis žaidimas, kurį sukūrė „EA's Bright Light Studio“ ir išleido „Electronic Arts“. Žaidimas buvo išleistas 2009 m. liepos 30 d. ir yra skirtas Mac OS X, Microsoft Windows, Nintendo DS, PlayStation 2, PlayStation 3, PlayStation Portable, Xbox 360, mobile, Wii platformoms.
Sangaras

**Sangaras** (, ) – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, vidurio Jakutijoje; Kobiajaus uluso administracinis centras. Įsikūrusi Lenos dešiniajame krante, priešais Tiugiuenės žiotis, 337 km į šiaurės vakarus nuo Jakutsko.

Yra kultūros namai, klubai, profesinė mokykla, vidurinė, sporto, muzikos mokyklos, medicinos punktas, parduotuvės. Yra hidroplanų oro uostas bei upių uostas.

## Istorija

Gyvenvietė susikūrė 1928 m. pradėjus akmens anglių gavybą. Pavadinimas evenkų kalba reiškia „skylė, atvarta“. 1940 m. gavo darbininkų gyvenvietės statusą, be anglių gavybos dar verstasi statybinių medžiagų gavyba, žuvies perdirbimu. Uždarius kasyklą, gyventojų sumažėjo daugiau nei per pusę: nuo 10 107 (1989 m.) iki 4789 (2002 m.).

## Šaltiniai
Vaivadijos kelias 653 (Lenkija)

**Vaivadijos kelias 653** - kelias šiaurės rytų Lenkijoje, Varmijos Mozūrų ir Palenkės vaivadijose. Jungia Sedrankus ir Počkūnus. Ilgis - 74 km. Kelias eina per vaizdingą Vygrių nacionalinį parką.

Pagrindinės gyvenvietės prie kelio:

Varmijos Mozūrų vaivadija
*Sedrankai
*Ščecinkai
Palenkės vaivadija
*Bakalariava
*Suvalkai: valstybinis kelias, vaivadijos kelias Nr., vaivadijos kelias Nr., Via Baltica .
*Stari Palivarkas: Vygrių nacionaliniame parke
*Krasnapolis
*Seinai: vaivadijos kelias Nr., vaivadijos kelias Nr.
*Počkūnai: Valstybinis kelias
Altamura

**Altamura** () – miestas pietryčių Italijoje, Apulijoje, Bario provincijoje, 45 km į pietvakarius nuo Bario. Kelių mazgas (plentai į Barį, Materą, Potencą).

Maisto (vyno, aliejaus) pramonė. Altamura nuo seno žinoma savo kokybiška duona. Apylinkėse auginami vynmedžiai, alyvmedžiai, kviečiai. Yra archeologijos muziejus, XIII-XVI a. Altamuros Šv. Marijos katedra, XIV a. bažnyčia, miesto sienų liekanos. Į šiaurės vakarus nuo miesto yra Alta Murdžijos nacionalinis parkas.

## Istorija

Vietovė gyvenama nuo žilos senovės. Apylinkėse rasti 400 tūkst. metų senumo Altamuros žmogaus palaikai (*[[Homo heidelbergensis]]* rūšis). Bronzos amžiuje čia jau buvo didelė gyvenvietė. Senovėje miestas vadintas *Altilia*. Apylinkėse rasta apie 50 VI-III a. pr. m. e. pilkapių, įtvirtintų akmeninėmis sienomis.

Dabartinis Altamuros miestas įkurtas XIII a. imperatoriaus Frydricho II. 1232 m. pastatyta katedra tapo vienu svarbiausių Apulijos religinių centrų.

## Galerija

Image:Puglia Altamura1 tango7174.jpg|Katedra
Image:Pane altamura.jpg|Altamuros duona
File:Dolinaprtp.jpg|Karstinis slėnis miesto apylinkėse


## Šaltiniai
Altenburgas

**Altenburgas** () – miestas Vokietijoje, Tiuringijoje, 45 km į pietus nuo Leipcigo. Pro miestą eina Leipcigo-Hofo geležinkelis, yra plentų mazgas.

Metalo apdirbimo, mašinų gamybos (elektrotechnikos, siuvamųjų mašinų, staklių), tekstilės (vilnų verpimo), siuvimo, poligrafijos (gaminamos lošimo kortos), maisto pramonė. Automobilių „Gumpert“ surinkimas. Apylinkėse kasamos rusvosios anglys.

Veikia botanikos sodas, gamtos, kortų muziejai. Yra XII a. pilis tvirtovė (perstatinėta XV-XIX a.), XV a. Šv. Baltramiejaus bažnyčia, 1564 m. pastatyta renesansinė rotušė, XVI–XVIII a. gyvenamieji namai.

## Istorija

Altenburgas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 976 m. Manoma, kad miestą įkūrė slavai. XII a. Altenburgas buvo prekybos centras ir karalių rezidencija (valdė Štaufenų dinastija). 1243 m. miestas atiteko Saksonijos Vetinų giminei. 1603-1672 m. ir 1826-1918 m. buvo Saksonijos-Altenburgo hercogystės sostinė.

## Galerija

Image:Schloss Altenburg 02.JPG|Pilis
Image:Rathaus Altenburg.jpg|Rotušė
Image:Altenburg - St. Bartholomäikirche (aka).jpg|Šv. Baltramiejaus bažnyčia
Image:Altenburg Pauritz.JPG|Paurico tvenkinys


## Šaltiniai
Alupka

**Alupka** (ukr. ir rus. *Алупка*) – miestas pietų Kryme, Juodosios jūros pakrantėje, 17 km į pietvakarius nuo Jaltos. Praeina Sevastopolio-Aluštos plentas.

Populiarus pajūrio klimato kurortas, veikiantis ištisus metus. Veikia sanatorijos, poilsio namai. Gydoma plaučių ir kaulų tuberkuliozė, praktikuojama ampeloterapija (gydymas vynuogėmis). Žymiausias miesto objektas XIX a. neogotikiniai Michailo Voroncovo rūmai. Juose veikia dailės muziejus, kuriame saugomi XVIII–XIX a. paveikslai, porcelianas, žalvario dirbiniai, unikalių leidinių biblioteka. Taip pat mieste yra vaizdingi peizažiniai parkai. Tuoj virš miesto iškilę Krymo kalnai, stūkso turistų lankoma Ai Petrio viršūnė.

## Istorija

Gyvenvietė įkurta graikų, jos pavadinimas kilo nuo žodžio *Αλεπού*, reiškiančio „lapę“. Rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 960 m. (Bizantijos metraščiuose).

Vėliau, po mongolų–totorių invazijos į Europą, Krymo pusiasalyje įsikūrė ir miestą užvaldė Krymo totoriai.

Rusijai užkariavus Krymo chanatą, tapo Rusijos imperijos dalimi, Alupka tapo populiariu kurortu, didikų poilsiaviete.

1938 m. Alupkai suteiktos miesto teisės.

## Šaltiniai
Suvalkų Šv. Benedikto ir Romualdo dekanatas

**Suvalkų Šv. Benedikto ir Romualdo dekanatas** () - tai vienas iš 21 katalikų, Luko vyskupijos dekanatų. Dekanas ks. Krzysztof Kaczyński, vicedekanas ks. Lech Łuba. Suvalkų apskrityje taip pat dar yra Pilypavo dekanatas, Suvalkų Šv. Dvasios dekanatas ir Suvalkų Dievo gailestingumo dekanatas.

## Parapijos

Dekanate yra 7 parapijos:

* *Kaletniko Šv. Dvasios parapija* - Kaletnikas;
* Suvalkų Kristaus kūno parapija - Suvalkai;
* Suvalkų Karaliaus Kristaus parapija - Suvalkai;
* Suvalkų Švč. Jėzaus širdies parapija - Suvalkai;
* Suvalkų Šv. Aleksandro parapija - Suvalkai;
* Suvalkų Šv. Brolio Alberto Chmielovskio parapija - Suvalkai;
* Suvalkų Šv. Karalaičio Kazimiero parapija - Suvalkai.
Buržo katedra

**Buržo katedra** () − Romos katalikų bažnyčia Burže, Prancūzijoje.

Tiksli bažnyčios pastatymo data nežinoma, bet pagal vieną dokumentą galima spręsti, kad 1195 m. darbai jau buvo prasidėję. Katedros statyba buvo baigta 1324 m. Bažnyčia gotikinio stiliaus, modifikuoto kryžiaus formos. Dėl unikalios formos, matmenų, puošybos bei architektūros elementų ši bažnyčia 1992 m. buvo įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.


Bourges-Kathedrale-112-2008-gje.jpg|
Bourges-Kathedrale-116-Seite-2008-gje.jpg|
Bourges-Kathedrale-152-Dach-Streben-2008-gje.jpg|
Bourges-Kathedrale-122-Westfassade-Portale links-2008-gje.jpg|
Bourges-Kathedrale-126-Westfassade-Portale rechts-2008-gje.jpg|
Bourges-Kathedrale-130-2008-gje.jpg|
Bourges-Kathedrale-144-Fenster-2008-gje.jpg|
Šolė

**Šolė** () − miestas vakarų Prancūzijoje, Meno ir Luaros regione, dešiniajame *Moine* upės krante, svarbus pramonės centras. Aplink miestą yra įsikūrę granito karjerų, įvairių fabrikų bei gamyklų. Šolė yra vienas iš svarbiausių Prancūzijos gyvulininkystės centrų, čia užauginama labai daug kiaulių, avių, jaučių bei kitų gyvulių, kurie iškeliauja po visą šalį. Mieste nėra didelio senamiesčio, dauguma pastatų bei bažnyčių yra statytos moderno laikotarpiu.

## Sportas
* Cholet Basket (krepšinis).
Buržas

**Buržas** (pranc. *Bourges*) − miestas vidurio Prancūzijoje, įsikūręs prie *Yèvre* upės krantų. Šero departamento sostinė.

## Istorija
Miesto vardo reikšmė kildinama iš vienos čia gyvenusių tautų, biturigų, pavadinimo ir iš germanų kalbos žodžio *Burg* reiškiančio gyvenvietę, kaimą. Seniau miestas vadinosi *Avaricum*. Galų karų metu galai bandė sunaikinti miestelį naudodami išdegintos žemės taktiką, bet saugomas kareivių ir tvirtos apsauginės tvoros miestas išliko. Pasinaudodami sunkia situacija mieste, Julijaus Cezario kariai 52 m. pr. m. e. žiemą sugriovė miestą ir nužudė apie 800 gyventojų.

Miestas buvo rekonstruotas romėnišku stiliumi, su įvairiais paminklais, akvedukais, teatrais ir amfiteatrais. XII a. buvo pastatyta gotikinė Buržo katedra, įtraukta į Pasaulio paveldo sąrašą.

## Miestų partnerystė
Buržas partnerystės ryšiais susietas su šiais miestais:
*  Augsburgas, Vokietija,
*  Aveiras, Portugalija,
*  Forli, Italija,
*  Košalinas, Lenkija,
*  Palensija, Ispanija,
*  Piterboras, Jungtinė Karalystė,
*  Joškar Ola, Rusija.
Reichsministras

**Reichsministras** ( - imperijos ministras) - Vokietijos vyriausybės narys laikotarpiu nuo  1919 iki 1945 m. Taip 1849 m. buvo vadinami ir Vokiečių konfederacijos laikinosios vyriausybės () nariai.

Kaizerinėje Vokietijoje 1871-1918 m. nebuvo kolegialios vyriausybės (vykdomosios valdžios funkcijas atliko reichskancleris ir keletas valstybės sekretorių.

Veimaro respublikoje 1919-1933 m. reichsministrus reichskanclerio teikimu ir atsižvelgdamas į reichstago nuomonę skirdavo reichsprezidentas.

Nacistinėje Vokietijoje 1933-1945 m. reichsministrus, remdamasis fiurerio principu, skirdavo reichskancleris Adolfas Hitleris. Reichsministras buvo pavaldus tik jam vienam.
Žemytės kapinynas

**Žemytės kapinynas** yra vakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žemytėje (Lenkimų seniūnija), 45 m pietryčius nuo kelio Kretinga–Skuodas, miške. 

## Kapinynas
Įrengtas smėlingoje pakilumoje, apaugusioje mišku. Teritorija netaisyklingo plano, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, iki 153 m ilgio, nuo 70 (pietvakariniame gale) iki 114 (šiaurės rytinėje dalyje) pločio. Paviršius nelygus, duobėtas. 

Teritorijos plotas – 1,4 ha.

87 m į pietvakarius yra Žemytės kaimo kapinės ir prasideda Žemytės senovės gyvenvietės teritorija. 

## Istorija
Kapinynas datuojamas IX–XIII a. Jo teritorijoje XX a. I pusėje buvo kasamos duobės bulviarūsiams, stovėjo sodyba, kurią nugriovus vietovė užsodinta mišku. Vykdant žemės judinimo darbus buvo randama įvairių archeologinių dirbinių. 

2004 m. žvalgė Kultūros paveldo centras (Linas Tamulynas). Rasta žalvarinė pasaginė segė.

2005 m. įrašytas į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (A1878), pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

Kapinynas būdingas kuršių materialinei kultūrai.
 
## Šaltiniai
Žemytės senovės gyvenvietė

**Žemytės senovės gyvenvietė** yra vakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žemytėje (Lenkimų seniūnija), 23 m pietryčius nuo kelio Kretinga–Skuodas.

## Kapinynas
Buvusi lygioje, atviroje vietoje. Teritorija netaisyklingo plano, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 126 m ilgio, 84 m pločio, dirvonuojanti. Šiaurinėje dalyje pakilesnėje vietoje yra Žemytės kaimo kapinės.

Teritorijos plotas – 0,92 ha.

87 m į šiaurės rytus yra Žemytės kapinynas.

## Istorija
Gyvenvietė naudota I tūkstantmečio II pusėje – II tūkstantmečio pradžioje. XVI a. jos teritorijoje įrengtos Žemytės kaimo kapinės. Kultūrinis sluoksnis smarkiai apardytas vykdant žemės darbus. Į pietryčius nuo kapinių rasta lipdytos keramikos.

2004 m. žvalgė Kultūros paveldo centras (Linas Tamulynas).

2005 m. įrašyta į kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (A1879), pripažinta valstybės saugoma kultūros vertybe.

Gyvenvietė būdinga kuršių materialinei kultūrai.
 

## Šaltiniai
Žemytės paminklas partizanams

**Žemytės paminklas partizanams** yra vakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žemytėje (Lenkimų seniūnija), 0,27 km į šiaurę nuo Žemytės kapinių, 20 m į pietryčius nuo kelio Kretinga–Skuodas, miške.
 
## Paminklas

Obelisko tipo, plokščios piramidės nukirsta viršūne formos, akmenų mūro, su metaliniu kryželiu. Priekyje įbetonuotas juodo šlifuoto akmens Vyčio kryžius ir statmena stačiakampė memorialinė lenta. Joje iškalinėti ąžuolo lapai, Gedimino stulpai ir užrašas: “Žuvę už Lietuvos laisvę / VADAS / JUSTINAS BAUŽYS / JUOZAS RAIŠUTIS / KAZIMIERAS BUTIS / JUSTINAS BRUŽAS / JUSTINAS RIMKUS / KAZIMIERAS MICKUS / KABALINIENĖ / KAZIMIERA JONUŠAITĖ / KAZIMIERA STRAKŠAITĖ / JUSTINAS STRAKŠIS / AUGUSTAS BAUŽIS / AUGUSTAS VEITAS / VLADAS PLIUŠKIS / LEONAS DAMALIS / VLADAS SĖRUTIS / PRANAS LENKAUSKAS / LENKAUSKAS / LENKAUSKAS / LENKAUSKAITĖ / VALERIJONAS APULSKIS / ANTANAS BARTAŠIUS / BRONIUS BAKŠYS / ADOLFAS BAUŽYS / VYTENIS LIUTKUS / JURGIS LENKAUSKAS / BRONIUS RAMANAUSKAS / JURGIS PUODKALIS / VINCAS ŠMITAS / 1945–1952”.  Paminklo aukštis 3,5 m, plotis – 1,88 m, storis – 98 cm. 

Teritorijos plotas – 0,01 ha.  

## Istorija
Paminklas pastatytas 2000 m. Skirtas 1945–1952 m. žuvusių Lietuvos laisvės armijos Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Skirmanto ir Tautvaišos kuopų partizanams atminti.

## Šaltiniai

*E. Untulis. Kam pastatytas paminklas prie Lenkimų-Darbėnų kelio? - Klaipėda, 2000, rugpjūčio 12
*V. Viršilas. Melas nėra tiesa, arba Dar kartą apie paminklą Kardo rinktinės partizanams. - Klaipėda, 2000, rugsėjo 9
*Atsiliepiant į straipsnį: „Melas nėra tiesa, arba Dar kartą apie paminklą Kardo rinktinės partizanams“ - Žemaitija, 2001, Nr. 1
Kenkemė

**Kenkemė** arba **Kengkemė** (, ) – upė Rusijoje, vidurio Jakutijoje; Lenos kairysis intakas. Prasideda dvejomis ištakomis Lenos plynaukštės šiaurės rytiniame pakraštyje, teka pradžioje į rytus, vėliau į šiaurę.

Didžiausias intakas – Čakyja (168 km; kairysis).

Upė užšąla spalio antroje pusėje, atitirpsta gegužės pabaigoje, žiemą peršąla iki dugno.

## Šaltiniai
Tiugenė

**Tiugenė** arba **Tiugiuenė** (, ) – upė Rusijoje, vidurio Jakutijoje; Lenos kairysis intakas. Prasideda Lenos plynaukštės šiaurės rytiniame pakraštyje, teka pradžioje į šiaurę, šiaruės rytus per Vidurio Jakutijos lygumą. Įteka į Leną netoli Sangaro.

Didžiausi intakai:
* kairieji – Čiujoliu (78 km);
* dešinieji – Oloma (71 km), Lamlara (70 km).

Upė užšąla spalio antroje pusėje, atitirpsta gegužės pabaigoje.

## Šaltiniai
Vernamu

**Vernamu** – miestas centrinėje pietų Švedijoje, Smolando provincijoje, 80 km į pietus nuo Jonšiopingo. Vernamu savivaldybės centras.

## Sportas

IFK Värnamo – futbolas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Officialus savivaldybės tinklalapis
Valansas

**Valansas** () − miestas ir komuna pietrytinėje Prancūzijos dalyje, kairiajame Ronos upės krante. Dromo departamento sostinė.

Miestas yra 65 km nuo Liono, pro jį eina geležinkelio linija link Marselio. Žinomiausias Valanso pastatas − romaninio stiliaus Valanso katedra, pastatyta XI a. ir 1095 m. palaiminta Urbono II.

Svarbus metalurgijos, tekstilės, juvelyrikos pramonės centras, čia įsikūrę nemažai elektronikos gamintojų kaip *Thales* ar *Ascom*. Miestas garsus ir dėl šalia auginamų alyvuogių.

Pro miestą einančiu geležinkeliu važinėja greitieji „TGV“ traukiniai, užtikrinantys pastovų susisiekimą su Marseliu, Paryžiumi bei kitais miestais. 2010 m. kovą Valanse buvo atidaryta dviračių dalinimosi sistema *Libélo*, turinti apie 400 dviračių ir leidžianti už tam tikrą kainą jais naudotis, pasiimant juos iš 18 mieste esančių taškų.

## Miestų partnerystė
Valansas partnerystės ryšiais susietas su šiais miestais:
*  Astis, Italija,
*  Biberachas prie Riso, Vokietija,
*  Pajūrio Klaktonas, Jungtinė Karalystė,
*  Idževanas, Armėnija,
*  Gedera, Izraelis.
Vesterhaningė

**Vesterhaningė** – miestas šiaurės Švedijoje, Stokholmo priemiestis, įsikūręs 25 km į pietus nuo Stokholmo. Haningės savivaldybės centras.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Officialus savivaldybės tinklalapis
Gremzdelis (ežeras)

:: *Apie kaimą žr. [[Gremzdelis]]*.
**Gremzdelis** () – ežeras Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje ir Krasnapolio valsčiuje. Šalia ežero yra Čarna Buchtos ir Eglinės kaimai.

Išteka Pavluvkos upė. Ežeras pailgos formos, dugnas smėletas. Mažais šaltinėliais ir Pavluvkos upe ežeras jungiasi su Bočnelio ir Eglinio ežerais. Ežero pakrantėse dirbami laukai ir pievos. Vandens skaidrumas apie 1,5 m. 1992 m. grupė mokslininkų iš Balstogės nustatė ežero vandens švarumą ir priskyrė III ežero vandens švarumo kategorijai.

Auga švendrai, balinis ajeras, paprastoji lūgnė, paprastoji vandens lelija ir paprastoji nendrė. Taip pat povandeniniai augalai: kanadinė elodėja, varnotoji plunksnalapė, permautalapė plūdė, paprastoji nertis ir maurabragiečiai.

## Literatūra

* Michał Osewski „Operat rybacki jezior Gremzdel, Bocznel i Jegliniec“. Suwałki, lipiec 2006 m.
Krasnapolio sinagoga

**Krasnapolio sinagoga** () – sinagoga, pastatyta 1850 m. prie nedidelio Krasnapolio kaimo žydų turgaus. Per II pasaulinį karą sinagoga stipriai nukentėjo. Po karo ilgai stovėjo apleista. 1988 m. buvo restauruota. Po restauravimo sinagogoje veikė parduotuvė, baras ir gyvenamieji kambariai. Sinagoga stačiakampio formos.

## Nuorodos

* Sinagogos tinklalapis  (lenkų k.)
Zuntė

**Zuntė** – Kupiškio miesto dalis, esanti į šiaurę nuo miesto centro, pietiniame Kupiškio tvenkinio pakraštyje.

## Šaltiniai
Vestervikas

**Vestervikas** () – miestas šiaurės Švedijoje, Smolando provincijoje, Vesterviko savivaldybės centras. Miestas yra įsikūręs ant Baltijos jūros kranto.

## Istorija

Miesto teisės Vestervikui buvo suteiktos 1433 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Officialus savivaldybės tinklalapis
Kuršių apylinkė

**Kuršių apylinkė** sovietmečiu buvo:

* Eišiškių rajone;
* Panevėžio rajone;
* Ramygalos rajone;
* Varnių rajone.
Versekėlės apylinkė

**Versekėlės apylinkė** (arba ***Versekos apylinkė***) – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.

## Istorija

Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Eišiškių valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Eišiškių rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Dailidžių apylinkės.

## Šaltiniai
Vetlanda

**Vetlanda** () – miestas pietų Švedijoje, Smolando provincijoje, Vetlandos savivaldybės centras.

## Istorija

Miesto teisės Vetlandai buvo suteiktos 1920 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Officialus savivaldybės tinklalapis
Valius Ąžuolas

**Valius Ąžuolas** (g. 1979 m. balandžio 28 d. Kruopiai, Akmenės rajonas) – Lietuvos ir Akmenės rajono savivaldybės politinis bei visuomenės veikėjas.

## Biografija
1998 m. baigė Kruopių vidurinę mokyklą. Studijavo Aleksandro Stulginskio universitete, kur 2018 m. įgijo Agroekologijos magistro laipsnį.

1997–2016 m. ūkininkas.

2011–2016 m. Akmenės rajono savivaldybės tarybos narys. Nuo 2016 m. Seimo narys.

Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos Akmenės rajono skyriaus narys.

Lietuvos jaunųjų ūkininkų sąjungos tarybos narys, Žemės ūkio rūmų prezidiumo narys, Ūkininkų sąjungos narys, Kruopių bendruomenės narys

Žmona Sandra, vaikai Ignas, Marta.

## Šaltiniai
Šlamas (ežeras)

:: *Apie kaimą žr. [[Šlamas]]*.
**Šlamas** (, ) – ežeras Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Augustavo apskrityje ir Plaskų valsčiuje. Šalia ežero yra Mulų kaimas. Ežeras yra ant Lenkijos ir Gudijos valstybinės sienos. Gudijos teritorijoje Šlamicos upė jungia ežerą su Seinos upe. Ežere yra krūmais apaugusi sala. 99 % procentai ežero pakrantės apaugę įvairiais augalais. 78% ežero kranto ribojasi su Augustavo giria. Nuo 1996 m. ežere reguliariai veisiamos žuvys.

## Šaltiniai
Šlamica (upė)

**Šlamica** () - upė šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų ir Augustavo apskrityse, Augustavo girioje ir Gudijoje. Upė teka per Šlamų ežerą ir įteka į Seinos upę Gudijoje. Upėje veisiasi šios žuvų rūšys: paprastoji kuoja, lydekos ir paprastoji meknė. Vasaromis beveik neįmanoma žvejoti dėl povandeninių augalų gausos.

## Literatūra

* Pojezierze Suwalsko-Augustowskie. 2004 m.

## Nuorodos

* Aprašymas apie upę (lenk.) .
Gibų šv. Onos bažnyčia

**Gibų Šv. Onos bažnyčia** () - bažnyčia atidaryta 1912 metais Gibų kaime. 1913-1941 m. bažnyčia priklausė sentikiams. Nuo 1982 m. bažnyčia priklauso katalikams. 1980 m. kovo 3 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.


Vaizdas:Giby - kościół wnętrze.jpg|Bažnyčios vidus


## Nuorodos

* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).

## Literatūra

* Jarosław Skrzypczak, Piotr Wiśniewski: Diecezja Ełcka. Bydgoszcz: Pomorska Oficyna Wydawniczo-Reklamowa, 2009 m. ISBN 9788360051832.
Tobolinkos draustinis

**Tobolinkos draustinis** () - draustinis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje, Gibų valsčiuje. Draustinio plotas 4,32 ha, įkurtas 1959 m. Draustinyje saugomas distrofinių ežerų savitumas ir šių ežerų salos.
Šatraminių II senosios kapinės

**Šatraminių II senosios kapinės**, vad. *Markapais, Senkapiais, Kapeliais*, yra pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Šatraminiuose (Mosėdžio seniūnija), 0,77 km į pietvakarius nuo kelio Šaukliai–Šatraminiai, 0,27 km į šiaurės vakarus nuo Erlos, kairiajame jos krante.

## Kapinės
Įrengtos į Erlos slėnį įsiterpiančioje pakilumoje, netaisyklingos trapecijos plano, pailgos šiaurės – pietų kryptimi. Palei šiaurinį ir vakarinį šlaitą sukrauta akmenų sienelė, rytų ir pietų – akmenų pylimas. Vakarų pusėje ties viduriu paliktas apie 2 m pločio tarpas įėjimui.

Neveikiančios, laidojimo žymių nesimato. Paviršius nelygus, duobėtas, žemėja į rytus. Ties vakarinės dalies viduriu stovi pseudogotikinė betoninė koplytėlė. Į pietus nuo jos stūkso aukštas ąžuolinis kryžius, o į šiaurę – 4 mažesni kryžiai, kurių vieną juosia statinių tvorelė.
 
Teritorijos plotas – 0,06 ha, perimetras – 98 m.

## Istorija

Įkurtos XVI a., veikė iki XIX a., o kapines uždarius iki XX a. pr. jose laidota atsitiktinai: nekrikštyti kūdikiai, savižudžiai ir pan. Mirusiųjų atminimui nuo seno statomi kryžiai, stovėjo medinė koplytėlė, kuriai sunykus 1936 m. Petras Kalendra pastatė betoninę.

Kapinėse kaimo gyventojai rinkdavosi gegužinių pamaldų, skaitydavo Visų šventųjų litaniją, giedodavo giesmes, duodavo apžadus prie Marijos skulptūros.

Vertingos kaip Žemaičių kraštui būdingas istorijos ir etninės kultūros paminklas.

2000, 2004, 2011 m. žvalgė Julius Kanarskas.

## Šaltiniai
* [Kazimieras Prušinkas. Kapinės Mosėdyje ir jo apylinkėje. – [Žemaičių žemė], 2005, Nr. 2] 

## Nuorodos
* Šatraminių kaimo kapinės: Skuodo krašto enciklopedija
Pakrausko valsčius

:: *Panašiu vardu vadinosi dabartinės Baltarusijos teritorijoje buvęs [[Sabackinės valsčius]]*.

**Pokrovsko valsčius** (; ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje, Suvalkų gubernijoje, Seinų apskrityje. Valsčiaus pavadinimas kilęs nuo netoli Pogoželeco kaimo esančio Pokrovsko kaimo, bet valsčiaus centras buvo Gibų kaimas. Po II pasaulinio karo 1945 m. dalis buvusio valsčiaus kaimų atiteko Lietuvai (Kuodžiai) ir Baltarusijai (Kalėtai ir Rinkaičiai). Dalis buvusio valsčiaus kaimų priklauso ir Krasnapolio valsčiui.

## Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų gubernijai, Seinų apskričiai.

Pagal 1889 m. surašymą valsčius dar egzistavo, tačiau jau 1921 m. Porkovsko valsčiaus teritorija buvo Gibų valsčiuje, dalis teritorijos priskirta Krasnapolio valsčiui. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai.

|-
| 1888 ||   || 7408 ||  || ||
|-
|}

## Tautinė sudėtis
 
1888 m.:
* Lenkai – 70,0 %
* Rusai – 19,4 %
* Žydai – 10,1 %
* Baltarusiai – 0,4 %
* Lietuviai – 0,05 %

## Gyvenvietės

Apie 1900 m. valsčiuje buvo:
* *Adamowe-Łączki, Aleksiejówka, Białogóry, Białorzeczka, Białowiersnie, Budwiecie, Budzewizna, Chrystyanowo, Ciemny-Las, Daniłowce, Demianówka, Dworzysko, Frącki, Giby, Głębocki-Bród, Głuszczyn al. Gremzdy Ruskie, Gremzdówka, Hańcza, Iwanówka, Jeziorki Małe, Jeziorki Wielkie, Kalety, Kiecie, Kielmin, Kiryłszczyzna, [[Kuodžiai (Lazdijai)|Kodzie]], Konstantynówka, Krasne, Lasanka-Danilewo, Lasanka-Orzechowo, Lejmelewizna, Lipiny, Macharcie, Masłowiste, Morgi, Muły Nikolskie, Olszanka, Orzechowo, Podpogorzelec, Pogorzelec, Pokrowsk, Pomorzanka, Pomorze-Małe, Pomorze-Wielkie, Posiejanka, Poworotnie, Przykalety, Rygol, Rynkowce, Siemietki, Sierski-Las, Sosnówka, Stanowisko, Strzelcowizna, Studzianka, Studzianny-Las, Świerguszki, Tartaczysko, Tartak, Tobołowo wieś i folwark, Wielki-Bórk, Wierchowina, Wierśnie, Wierśnianka, Wilkokuk, Wysoki-Most, Zelwa*.

## Šaltiniai
Šatraminių III senosios kapinės

**Šatraminių III senosios kapinės**, vad. **Senkapiais, [[Maro kapeliai]]s, Pilale**, yra pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Šatraminiuose (Mosėdžio seniūnija), 0,24 km į šiaurės vakarus nuo Erlos ir Šakalės santakos, 0,14 km į šiaurės rytus nuo kelio Šaukliai–Šatraminiai, Erlos kairiajame krante.

## Kapinės
Įrengtos Erlos slėnyje stūksančioje kalvoje. Ovalo plano, apjuostos akmenų pylimo, palei kurį auga lapuočiai medžiai.

Neveikiančios. Paviršius nelygus, duobėtas, žemėja į pietryčius. Šiaurės vakarinėje dalyje stovi seno kryžiaus stiebas, o priešais jį – 2 betoniniai antkapiniai kryžiai. Pietinėje papėdėje yra anotacinis ženklas.
   
Teritorijos plotas – 0,14 ha, perimetras – 163 m.

## Istorija
Pasakojama, kad kapinėse XVI–XVIII a. laidoti nuo maro mirę žmonės. Nuo XIX a. jos nenaudojamos, nors retsykiais čia laidodavo nekrikštytus kūdikius, savižudžius ir pan. Nuo XVIII–XIX a. pr. aptvertos akmenų pylimu. Kapinėse stovėjo 2 aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė, kurie XX a. II pusėje sunyko.

Vertingos kaip Žemaičių kraštui būdingas istorijos ir etninės kultūros paminklas.

2000, 2004, 2011 m. žvalgė Julius Kanarskas.

## Šaltiniai
* [Kazimieras Prušinkas. Kapinės Mosėdyje ir jo apylinkėje. – [Žemaičių žemė], 2005, Nr. 2] 

## Nuorodos
* Šatraminių kaimo kapinės: Skuodo krašto enciklopedija
Girėtas (ežeras)

**Girėtas ežeras** () – ežeras šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje ir Gibų valsčiuje, šiaurinėje Augustavo girios dalyje. Šalia ežero yra Gibų kaimas. Per ežerą teka Seinos upė. Apie 0,5 km į pietvakarius yra Vierešnio ežeras (34 ha, 2 km kranto linija) iš kurio išteka Juodosios Ančios intakas Vieršniankos upė. Mažas kanalas jungia ežerą su šalia esančiu Mario ežeru ir vakaruose jungiasi su *Dabielo* ežeru. Vietomis ežeras apipelkėjęs.

## Pavadinimo kilmė

Švedų mokslininko, Suvalkijos vandenvardžių ir vietovardžių tyrinėtojo Knut Olof Falk manymu ežero pavadinimas kilęs nuo  'apaugęs giria'. Kai kuriuose senuose dokumentuose ežeras užrašomas ir kaip *Heret*.

## Literatūra

* Irena i Wojciech Baturowie, Po ziemi augustowskiej, Przewodnik dla turysty i wczasowicza, Suwałki 1993 m., wydawnictwo „Hańcza“ ISBN 83-900828-3-7;
* Aprašymas apie ežerą (lenk.).

## Nuorodos

* Ežero nuotraukos .
Ilgiai (ežeras Lenkijoje)

**Ilgiai** () – ežeras, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje ir Krasnapolio valsčiuje. 1,5 km į šiaurės vakarus nuo Krasnapolio kaimo. Ežero krantai smėlėti, netoli yra Buchtos ežeras (8 ha).

## Šaltiniai
Alnų valsčius

**Alnų valsčius** () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje, Suvalkų gubernijoje, Seinų apskrityje. Valsčiaus centras – Alnai, vėliau – Kučiūnai. Valsčiui priklausė dalis dabartinės Lietuvos teritorijos.

## Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų gubernijai, Seinų apskričiai.

1877 m. prijungtas Klevų valsčius. Alnų valsčius panaikintas apie 1890 m., 1921 m. jo teritorijoje žymimas Berznyko valsčius.

## Šaltiniai
Alnas (ežeras)

**Alno ežeras** () – ežeras Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje ir Seinų valsčiuje. Šalia vandens telkinio yra Alnukų, Aradnykų ir Krasnagrūdos kaimai. Vandens paviršius yra 131,3 m aukštyje virš jūros lygio.

Priklauso karšinių ežerų grupei, be karšių jame veisiasi kuojos, karpiai ir lydekos. Upokšniu jungiasi su šiauriau esančiu Galadusio ežeru. Vandens telkinys yra prie pat Lietuvos ir Lenkijos valstybinės sienos, apie 80 % jo pakrančių tankiai apaugusios nendrėmis ir viksvameldžiais.

## Pavadinimo kilmė
Tikėtina, kad ežero pavadinimo kilmė yra tokia pati kaip ir į jį įtekančios Alnos upės, t. y. nuo žodžių *alėti*, *alnėti*, *almėti*, kas reiškia „rėkauti, lalėti“ arba „smarkiai tekėti, gurgėti“.

## Šaltiniai

## Literatūra

* Pojezierze suwalsko-augustowskie, 2004 m.;
* Przewodnik wedkarski S-MAN 2000 m.

## Nuorodos

* Ežero nuotraukos .
Lazdijų-Aradnykų pasienio punktas

**Lazdijų-Aradnykų pasienio punktas** () – buvęs Lietuvos-Lenkijos valstybinės sienos pasienio punktas šalia Lazdijų, Lazdijų rajono savivaldybėje, Alytaus apskrityje iš Lietuvos pusės ir šalia Aradnykų, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje, Seinų valsčiuje iš Lenkijos pusės. Per pasienio punktą eina  ir Valstybinis kelias Nr.. 2007 m. gruodžio 21 d. įgyvendinant Šengeno sutartį pasienio patikra buvo panaikinta.

## Taip pat skaitykite

* Lietuvos ir Lenkijos valstybinės sienos perėjimo punktai.
Šilalės Aukuro akmuo

**Šilalės akmuo su plokščiadugniu dubeniu**, vad. *Aukuru* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus  kodas - , senas registro kodas - M251, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR969) – mitologinis akmuo pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Šilalėje (Mosėdžio seniūnija), 0,3 km į pietryčius nuo Šakalės upelio, 0,11 km į vakarus nuo kelio Skuodas–Plungė.

## Apibūdinimas
Dubenėtas akmuo pilkšvai rusvas, stambiai grūdėtas, 1,28 m skersmens, 86–90 cm aukščio. Apatinė dalis stambiai apskaldyta, nelygi, netašyta. Viršuje, 40–50 cm aukštyje šonai šiurkščiai aptašyti suteikiant akmeniui apskritą formą. Viršutinė plokštuma apskrita, nežymiai žemėjanti link pakraščių, 110 cm skersmens. Ties jos viduriu yra 10–11 cm gylio dubuo plokščiu dugnu ir nuožulniomis sienelėmis, kurio skersmuo viršuje – 32 cm, ties dugnu – 28 cm.

Teritorijos plotas – 0,00012 ha.

Į pietvakarius stūkso penktasis pagal dydį Lietuvoje akmuo – Šilalės Didysis kūlis.

## Istorija
Akmuo stūkso kalvelėje, kurioje XX a. pr. dar augo senas ąžuolynas. Kalvelę supo pelkė, per kurią link kaimo vedė kūlgrinda. Prieš Antrąjį pasaulinį karą šioje vietovėje jaunimas rengdavo gegužines.

1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 2003 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

### Tyrimai
Akmenį 1960 m. aptiko Ignas Jablonskis. 1966 m. žvalgė Vytautas Daugudis, 1990 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2001, 2006 m. – Julius Kanarskas, 2003 m. – Linas Tamulynas (Kultūros paveldo centras). 1970 m. tyrinėjo Vytautas Urbanavičius (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas).  

Nustatyta, kad akmuo stovėjo pagonių šventykloje, ant akmenų pastovo, šalia židinio, šiaurinėje jo pusėje, pasviręs į jį žemesniąja pusę. Židinys buvo įrengtas 1,5 m skersmens ir 0,7 m gylio duobėje, kurios dugno pakraštys buvęs apjuostas 10–15 cm dydžio akmenų vainikėlio, o nuolaidūs šlaitai grįsti didesniais akmenimis. Iš židinyje rastų anglių nustatyta, kad ugnis kūrenta ne vieną kartą. Ilgesnį laiką degintas beržas, ąžuolas. Be to, rasta pušies žievių, kadagių anglių, susilydžiusio gintaro bei sakų. Vėliau šventvietė dėl tam tikrų priežasčių buvo apleista. Vėl ją atgaivinus, židinys nebuvo nuolat kurstomas, ugnis kūrenta tik tam tikromis progomis. Tuo metu į židinį pateko ir molinių puodo šukių, datuojamų XV–XVII a. Šventyklą naikinant, akmuo buvęs įverstas į šalia iškastą duobę.  

Datuojamas I tūkstantmečiu – XVII a.

## Šaltiniai

*Adolfas Tautavičius. Ženklai akmenyse. - Mokslas ir gyvenimas, 1966. - Nr. 12. - P. 23
*Rimutė Rimantienė, Vytautas Urbanavičius. Pagoniška šventykla Žemaitijoje. - Mokslas ir gyvenimas, 1971. - Nr. 2. - P. 11–13
*Vytautas Urbanavičius. Dubenuotų akmenų paslaptis. - Mokslas ir gyvenimas, 1972, Nr. 2
*Rimantas Matulis. Istoriniai akmenys. Vilnius, 1990. - P. 78, Nr. 245
*Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. Vilnius, 1998. - P. 145–147

## Nuorodos
Šilalės akmuo (Didysis kūlis)

**Šilalės akmuo**, vad. *Didžiuoju kūliu, Šilalės kūliu* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus  kodas - , senas registro kodas - M253) – mitologinis akmuo pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Šilalėje (Mosėdžio seniūnija), 0,28 km į pietryčius nuo Šakalės upelio, 0,15 km į vakarus nuo kelio Skuodas–Plungė.

## Apibūdinimas
Riedulys gamtinės kilmės, apzulintas, netaisyklingos pailgos formos, 3,66 m aukščio, 7,48 m ilgio, 5,4 m pločio. Didžiausia horizontali apimtis 18,33 m. Jį sudaro amfibolinis biotitinis granitas (rapakivis), kuris rausvai rudas, porfyriškas, gigantiško, stambaus ir vidutinio grūdėtumo, feldšpatų ovoidai iki 5–6 cm skersmens. 

Akmuo guli atviroje, 13–16 m skersmens ir 2 m gylio iškastoje duobėje, kurios šlaituose įrengti akmeniniai laipteliai. 

Teritorijos plotas – 0,002 ha.

25 m į šiaurės rytus stūkso apeiginis akmuo su plokščiadugniu dubeniu, vad. Aukuru.

## Istorija
Didysis Kūlis – penktas pagal dydį riedulys Lietuvoje. Vietos gyventojai akmenį vadina Šilalės kūliu, Didžiuoju kūliu ( – ). Padavimai mena, kad po akmeniu miega vėjo sūnus. 

Akmuo guli kalvelėje, kurioje augo senas ąžuolynas, o iki XVII a. veikė pagonių šventykla. Kalvelę supo pelkė, per kurią link kaimo vedė kūlgrinda. Prieš Antrąjį pasaulinį karą prie akmens jaunimas rengdavo gegužines.

Seniau virš žemės kyšojo 2,5 m aukščio akmens dalis. Apatinė dalis išryškėjo 1970 m. riedulį atkasus.

2003 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

### Tyrimai
1960 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1966 m. – Vytautas Daugudis, 1990 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2001, 2006 m. – Julius Kanarskas, 2003 m. – Linas Tamulynas (Kultūros paveldo centras). 1989 ir 1999 m. tyrinėjo Lietuvos geologijos tarnyba.

Tiriant šlifą, nustatyti šie mineralai: kalio feldšpatas, plagioklazas, kvarcas, biotitas, raginukė, cirkonas; kristalinių grūdelių dydis: kalio feldšpato – mažiau kaip 15 mm, plagioklazo – mažiau kaip 10 mm; struktūra – porfyriška (kalio feldšpatas, plagioklazas), poikilitinė („pripildyti plagioklazo“, kvarco intarpai raginukėje), kalio feldšpatas mikropertitinis; tekstūra masyvi.

## Galerija

Vaizdas: Silale Didysis kulis 2006 5.JPG|Vaizdas iš rytų pusės 
Vaizdas: Silale Didysis kulis 2006 1.JPG|Vaizdas iš pietų pusės 
Vaizdas: Silale Didysis kulis 2006 2.JPG|Vaizdas iš vakarų pusės 
Vaizdas: Silale Didysis kulis 2006 3.JPG|Vaizdas iš šiaurės pusės 


## Taip pat skaitykite
* Didžiausi Lietuvos rieduliai

## Šaltiniai

*Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. – Vilnius, 1998. – P. 145

## Nuorodos
*
Beržinis (ežeras)

**Beržinis** () – ežeras Rytų Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje ir Seinų valsčiuje. Šalia ežero yra Pulkotų kaimas. Giliausia ežero vieta yra pietinėje dalyje.


Vaizdas:Jez.Berznik.jpg


## Šaltiniai
Kalnėnai (Mažeikiai)

**Kalnėnai** – Mažeikių miesto dalis, esanti vakariniame miesto pakraštyje, dešiniajame Ventos krante. Tai pietinė Kalnėnų kaimo, priklausančio rajonui, dalis.

## Šaltiniai
Reivyčiai (Mažeikiai)

**Reivyčiai** – šiaurinė Mažeikių miesto dalis, įsikūrusi prie kelio . Tai dalis Reivyčių kaimo, kuri buvo prijungta prie miesto.
Šilalės senovės žemdirbystės vieta

**Šilalės senovės žemdirbystės vieta** – ankstyvosios žemdirbystės laukai pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Šilalėje (Mosėdžio seniūnija), 1,5 km į pietus nuo Mosėdžio, 0,27 km į pietryčius nuo Šakalės upelio, kelio Skuodas–Plungė dešinėje pusėje. Saugotinas kultūros paveldo objektas.

## Apibūdinimas
Šakalės kairiojo kranto terasoje išliko keletas akmenų krūsnių ir tarpusavyje besijungiančių pylimų, ženklinančių laukų sklypus. Pagrindinis pylimas eina beveik šiaurės – pietų kryptimi, 205 m ilgio, 2–3 m pločio, 0,5–0,7 m aukščio. Nuo jo į rytus atsišakoja keli nedideli, 20–37 m ilgio pylimai, o pietinėje dalyje – 110 m ilgio pylimas. Šiaurės vakarinėje dalyje išliko 3 apardytos krūsnys, greta kurių matosi 7–8 suardytų krūsnių liekanos. Jos apie 2–3 m skersmens ir 0,2 m aukščio, išsidėsčiusios netoli viena kitos.

Vakarinėje terasos dalyje yra apeiginis akmuo su plokščiadugniu dubeniu, vad. Aukuru, ir Didysis kūlis, o pietvakariniame pakraštyje – akmuo su dubeniu.

Teritorijos plotas – 12,7 ha.

## Tyrimai
2001 m. išaiškino Vilniaus (VU) ir Tartu (TU) universitetų ir Kretingos muziejaus (KM) archeologai Valteris Langas, Algimantas Merkevičius, Rėda Nemickienė ir Julius Kanarskas. 2002–2004 m. žvalgė ir apmatavimus atliko VU ir KM žvalgomoji ekspedicija.

Senovės žemdirbystės laukai datuotini II tūkstantmečio I puse – XIX a.

## Šaltiniai
Šilalės akmuo su dubeniu

**Šilalės akmuo su dubeniu** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus  kodas - , senas registro kodas - M252, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1719) – mitologinis akmuo pietvakarinėje Skuodo rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Šilalėje (Mosėdžio seniūnija), 0,27 km į pietryčius nuo Šakalės upelio, 0,22 km į vakarus nuo kelio Skuodas–Plungė.

## Apibūdinimas
Akmuo netaisyklingo, puslankiu išlenkto ovalo pavidalo, 1,5 m ilgio, 1,3 m pločio ir 40–43 cm aukščio, nuožulniu paviršiumi. Siauresniojo galo viršutinės plokštumos krašte yra kiek netaisyklingos formos apskritas dubuo, kurio skersmuo 23–28 cm, o gylis – 8–14 cm.

Teritorijos plotas – 0,00013 ha.

0,13 km į šiaurės rytus stūkso penktasis pagal dydį Lietuvoje akmuo – Didysis kūlis, o 0,15 km – apeiginis akmuo su plokščiadugniu dubeniu, vad. Aukuru.

## Istorija
Akmuo stūkso kalvelės, kurioje augo senas ąžuolynas ir iki XVII a. veikė pagonių šventykla, pietvakariniame pakraštyje, apsuptas pelkių, per kurias link kaimo vedė kūlgrinda. 1970 m. jį aptiko Mosėdžio akmenų muziejaus įkūrėjas Vaclovas Intas. 

1988 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu, 2003 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

### Tyrimai
1970 m. žvalgė Ignas Jablonskis, 1987 m. – Bronius Dakanis, Gintautas Zabiela, Algimantas Merkevičius, 1990 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2001, 2006 m. – Julius Kanarskas, 2003 m. – Linas Tamulynas (Kultūros paveldo centras). 1970 m. aplinką tyrinėjo Vytautas Urbanavičius (Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institutas).  

Tyrinėjant aplinką kultūrinio sluoksnio pėdsakų ir archeologinių radinių nerasta.

Datuojamas I tūkstantmečiu.

## Nuorodos
* 

## Šaltiniai

*Bronius Dakanis, Algimantas Merkevičius, Gintautas Zabiela. Skuodo rajono archeologijos paminklų žvalgymas. - Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1986 ir 1987 metais. - Vilnius, 1988. - P. 182
*Rimantas Matulis. Istoriniai akmenys. - Vilnius, 1990. - P. 79, Nr. 246
*Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. - Vilnius, 1998. - P. 147
Krasnavo valsčius

**Krasnavo valsčius** (; ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje. Valsčiaus pavadinimas kilęs nuo Krasnavo kaimo, bet valsčiaus centras buvo Rimkežerių kaimas, vėliau – Galiniai. Dalis valsčiaus kaimų buvo dabartinės Lietuvos teritorijoje.

## Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta – jotvingiai. Nuo XIII–XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.

Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų apskričiai, Suvalkų gubernijai. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1919–1924 m. valsčius priklausė Seinų apskričiai, Balstogės vaivadijai. 1925 m. sausio 1 d. valsčius buvo perkeltas į Suvalkų apskritį. 1952 m. liepos 1 d. valsčiuje buvo 22 kaimai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą 1954 m. rugsėjo 29 d. valsčius buvo panaikintas. 1973 m. sausio 1 d. atkūrus valsčių sistemą, valsčius nebebuvo atkurtas.

|-
| 1888 ||   || 8067 ||  || ||
|-
|}

## Tautinė ir religinė sudėtis

1888 m.:
* Lietuviai – 90,2 %
* Žydai – 3,6 %
* Vokiečiai – 3,6 %
* Lenkai – 2,2 %
* Rusai – 0,2 %

Pagal 1921 m. lenkų valdžios atliktą gyventojų surašymą valsčiuje gyveno 3009 gyventojai, iš kurių 64,1 % (1931) lietuviai, 31,8 % (958) lenkai, 2,7 % (84) vokiečiai, 0,6 % (21) žydas, 0,4 % (13) rusų ir 0,06 % (2) gudai. Religinė sudėtis atrodė taip: 93,9 % (2827) katalikai, 4,2 % (128) protestantai, 0,9 % (28) judėjai ir 0,4 % (14) stačiatikių.

## Šaltiniai

* Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 m. roku, Książnica-Atlas, Lwów 1933 m.
* Wykaz Gromad Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej według stanu z dnia 1.VII 1952 m., PRL, GUS, Warszawa
* 1924 m. valsčiaus perkėlimo į Suvalkų apskritį įstatymas (lenk.) 
* 1954 m. valsčiaus panaikinimo įstatymas (lenk.) 
* 1972 m. Lenkijos valsčių atkūrimo įstatymas (lenk.)
Klevų valsčius

**Klevų valsčius** () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas šiaurės rytų Lenkijoje, Suvalkų gubernijoje, Seinų apskrityje. Valsčiaus centras – Klevai.

## Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų tauta - jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. valsčius priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Lenkijos Kongreso karalystės laikais valsčiaus teritorija priklausė Suvalkų gubernijai, Seinų apskričiai.

1877 m. panaikintas prijungiant prie Alnų valsčiaus. Panaikintas apie 1890 m., 1921 m. jo teritorijoje žymimas Berznyko valsčius. Dalis valsčiaus kaimų pateko į Krasnapolio valsčių.
 
## Šaltiniai
Seinai (ežeras)

**Seinų ežeras** () – ežeras Sūduvos aukštumoje, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Seinų apskrityje ir Seinų valsčiuje. Šalia ežero yra Seinų miestas ir Seinų Kolonijos kaimas. Per ežerą teka Seinos upė. Bendras ežero baseino plotas 218 km², iš kurių 6,1 km² Lietuvoje. Ežero pakrantėse dirbami laukai, pievos ir krūmai. Iš šiaurės vakarų į ežerą įteka Seinos upė. Mažesni ežero intakai yra Radziušekas, Griškancas ir bevardis intakas, kuris teka šalia kelio Suvalkai-Seinai.

## Literatūra
* Państwowa Inspekcja Ochrony Środowiska Stan Czystości Wód Powierzchniowych Obszaru Zielonych Płuc Polski w 1998 m.
Viačeslavas Malyševas

**Viačeslavas Malyševas** (,  1902 m. gruodžio 16 d. Syktyvkare – 1957 m. vasario 20 d. Maskvoje) – tarybinis valstybės ir politinis veikėjas, vienas žymiausių karinės pramonės vadovų, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

## Biografija
1924 m. baigė Velikije Lukų geležinkelių technikumą, dirbo šaltkalviu, tarnavo Raudonojoje Armijoje, buvo traukinio mašinistas.

1934 m. baigė Maskvos N.Baumano vardo technikos institutą, dirbo inžinieriumi, 1938 m. tapo Kolomnos V.Kuibyševo vardo gamyklos direktoriumi.

1939 m. paskirtas TSRS Sunkiųjų mašinų gamybos liaudies komisaru, 1940 m. – TSRS vidutinių mašinų gamybos liaudies komisaru, 1941-1942 m. ir 1943-1945 m. buvo TSRS tankų pramonės liaudies komisaras (tuo mat metu 1940–1944 m. buvo ir TSRS Liaudies komisarų tarybos pirmininko pavaduotojas). Stalinas labai vertino V. Malyševo organizacinius sugebėjimus, karo metais į savo kabinetą jį buvo išsikvietęs 107 kartus (daugiausiai iš visų tuometinių liaudies komisarų) ir po karo, skirtingai nei daugelį kitų karo metų vadovų, paliko svarbiose pareigose:  1945-1947 m. V.Malyševas vadovavo atominės bombos kūrimo projektui, buvo TSRS transporto mašinų gamybos ministras, nuo 1948 m. – TSRS Ministrų Tarybos Valstybinio naujos technikos diegimo komiteto pirmininkas, nuo 1950 m. – TSRS laivų gamybos ministras.

Stalinas savo valdymo pabaigoje didelę grupę perspektyvių vadovų įtraukė ir į TSKP valdymą. V.Malyševas 1952 m. spalio mėn. tapo TSKP CK Politinio biuro nariu, tačiau iškart po Stalino mirties 1953 m. kovo mėn. iš jo pašalintas ir iki liepos mėn. buvo TSRS tarnsporto ir sunkiųjų mašinų gamybos ministras, o po to – Vidutinių mašinų gamybos ministras. 1955-1957 m. vadovavo TSRS Valstybiniam naujos technikos komitetui. Nuo 1947 m. iki 1953 m. kovo mėn. ir nuo 1953 m. gruodžio mėn. iki 1956 m. kartu su vadovavimu ministerijoms vėl buvo TSRS Ministrų Tarybos Pirmininko pavaduotojas.

TSRS Aukščiausioji Tarybos 1-4 šaukimų deputatas, Socialistinio darbo didvyris (1944 m.), dukart Stalino premijos laureatas, generolas pulkininkas (nuo 1945 m.). Apdovanotas keturiais Lenino ordinais, Suvorovo bei Kutuzovo ordinais.

Mirė nuo spindulinės ligos. Palaidotas prie Kremliaus sienos Maskvoje.

## Šaltiniai
Berznyko žydų kapinės

**Berznyko žydų kapinės** () – žydų kapinės Berznyko kaime. Kapinių teritorija 0,29 ha. Kapinės neaptvertos, antkapių neišlikę. Per II pasaulinį karą kapinės buvo sunaikintos.

## Literatūra

* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990 m., s. 52.
Afrikos lengvieji pėstininkai

**Afrikos lengvieji pėstininkai** () – Prancūzijos armijos dalinių, priskirtų Afrikos armijai, kategorija 1832-1977 m. Pirmieji šios rūšies batalionai buvo sudaryti iš nuteistų kariškių, surinktų iš visų Prancūzijos armijos šakų, kurie atliko savo bausmes karo kalėjimuose, bet dar turėjo atitarnauti likusį karo tarnybos laiką. Tuo metu buvo priimta tokius asmenis negrąžinti į buvusios tarnybos vietą, kur jie galėjo trikdyti drausmę ar žiauriai elgtis su tarnybos draugais. 
 
Pirmieji du Afrikos lengvųjų pėstininkų batalionai buvo suformuoti 1832 m. ir skirti tarnybai Alžyre. Šiuose daliniuose, ironiškai vadintuose  ('linksmuoliai'), buvo palaikomi geležinė drausmė, ir jie buvo daugiausia naudojami kelių tiesimui ir panašiems darbams. Prireikus jie dalyvavo ir karo veiksmuose Afrikoje, Indokinijoje ar pačioje Prancūzijoje (Pirmojo pasaulinio karo metais). Prieš prasidedant Antrajam pasauliniam karui trys batalionai šių pėstininkų buvo pasiųsti Prancūziją statyti įtvirtinimų, 1940 m. balandžio mėnesį buvo perginkluoti ir kariavo iki Prancūzijos pralaimėjimo.

Afrikos lengvųjų pėstininkų karininkai bei dalis seržantų būdavo kariškiai, komandiruoti iš kitų pulkų. Daugelis seržantų būdavo ankstesnieji „linksmuoliai“, atitarnavę savo privalomąjį dalį Afrikos lengvuosiuose pėstininkuose ir nutarę pasilikti juose toliau tarnauti.