Krokuvos apgultis (1657)

**Krokuvos apgultis** – Antrojo Šiaurės karo dalis, vienas Švedijos ir Transilvanijos invazijos į Abiejų Tautų Respubliką mūšių, įvykęs 1657 m. vasarą. Tuo metu Lenkijos sostinė Krokuvą jau du metus okupuotą Švedijos pajėgų, apsiautė Lenkijos etmono Jurgio Liubomirskio vadovaujamos pajėgos, kurias rėmė Šventosios Romos imperijos daliniai, vadovaujami feldmaršalo Melchioro fon Hatzfeldo.

## Priešistorė
Prieš dvejus metus iki 1657 m. apgulties, 1655 m. vasarą, dvi Švedijos imperijos armijos įsiveržė į Abiejų Tautų Respubliką. Švedų įsibrovėliai judėjo į pietus ir 1655 m. rugsėjo pabaigoje pasiekė Krokuvos miestą. Po Krokuvos apgulties (1655 m.) senoji Lenkijos sostinė pasidavė, o spalio 17 d. į miestą įžengė Švedijos kariai, vadovaujami karaliaus Karolio X Gustavo. Okupaciją sekė Krokuvos lobių išgrobstymas. Kai kuriuose miesto rajonuose, pavyzdžiui, Garbary ar Biskupie, neliko nė vieno sveiko pastato. Per artimiausius dvejus metus naikinimo, plėšikavimo ir kryptingo grobimo mastai buvo tokie dideli, kad kai kurios buvusios miesto dalys taip ir nebeatsigavo.

Pagal 1656 m. gruodžio 6 d. pasirašytą Radnoto sutartį Krokuvą turėjo okupuoti Karolio X Gustavo sąjungininkas Transilvanijos kunigaikštis Jurgis II Rákózis (). 1657 m. sausį Transilvanijos kariuomenė įsiveržė į pietines Lenkijos Karalystės provincijas (Raudonąją Rusią ir Mažąją Lenkiją), o kovo 28 d. transilvaniečiai pasiekė Krokuvą. Rákóczis mieste paliko apie 2 500 kareivių, kurie sustiprino jau ten buvusią švedų įgulą. Dauguma Transilvanijos kariuomenės patraukė į šiaurę susijungti su švedais.

## Apsiaustis
1657 m. vasaros pradžioje Krokuvą pasiekė Lenkijos karūnos daliniai, vadovaujami etmono Jurgio Lubomirskio. Stokodami artilerijos, lenkai savo veiksmus apribojo švedų ir transilvaniečių tiekimo kelių blokavimu. Ankstyvą rugpjūtį apie 17 tūkst. karių dydžio Šventosios Romos imperijos kariuomenė, vadovaujama feldmaršalo Melchioro von Hatzfeldo, prisijungė prie lenkų ir pradėjo pasirengimus šturmui. Tačiau rugpjūčio 4 d. abi pusės gavo Rákóczio žinią. Kadangi jo kariuomenė buvo sunaikinta Čarny Ostrovo mūšyje (liepos 20 d.), Rákóczis paragino Jánosą Bethleną pasiduoti lenkams.

Krokuvoje įsitvirtinę Transilvanijos pajėgos kapituliavo. Švedų garnizonas, vadovaujamas Paulio Virtco (Paul Wirtz) mieste laikėsi iki rugpjūčio 25 d. Po dar penkių dienų švedai taikiai paliko miestą, kuriame rugsėjo 4 d. Lenkijos ir Austrijos surengė bendrą karinį paradą, kurį stebėjo pats karalius Jonas Kazimieras Vaza.

## Pasekmės

Po dvejus metus trukusios švedų ir transilvaniečių okupacijos senoji Lenkijos sostinė buvo virtusi griuvėsiais. Visi aplinkiniai kaimai ir miesteliai buvo sudeginti iki pamatų, taip pat ir Krokuvos priemiesčiai. Kleparze trobelėse gyveno tik 15 žmonių, o Vyskupų aikštėje iš 51 namo buvo likę tik 5. Piaski rajone, kuriame prieš švedų invaziją stovėjo keli šimtai namų, neliko nė vieno pastato. Vavelio kalva buvo visiškai išplėšta, nes švedai ir transilvaniečiai pavogė beveik viską, kas turėjo vertę: Lenkijos iždą, knygas, kilimus ir netgi apmušalus. Be to, švedai sunaikino šv. Stanislovo kapą.

## Literatūra
* Jaroslaw Stolicki, *Oblezenie Krakowa przez Jerzego Lubomirskiego w latach 1656–1657*. SiM do historii wojskowosci, vol. XL, Bialystok 2003, pp.&nbsp;87–117
* Leszek Podhorodecki, *Rapier i koncerz*, Warszawa 1985, , pp.&nbsp;345–346

## Išnašos