open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Ankštakių senosios kapinės

**Ankštakių senosios kapinės**, vadinamos *Senkapiais, [[Marų kapai]]s, [[Maro kapeliai]]s*  – neveikiančios kapinės pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Ankštakių kaime (Kretingos seniūnija), 0,38 km į rytus nuo Tarvydų gatvės, kairiajame Kiaulupio krante.

## Kapinės

Įrengtos iki 1 m aukščio kalvelėje. Ovalo plano, pailgos šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 29 m ilgio, 20 m pločio, apjuostos lauko akmenų pylimo, kurio šiaurės vakariniame gale paliktas tarpas vartams. Laidojimo žymių nesimato. Centrinėje dalyje ant akmenų pagrindo stovi medinė koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos skulptūra, o į rytus nuo jos – pora kryžių. Palei pylimą auga pavieniai medžiai ir krūmai.

Teritorijos plotas – 0,04 ha, perimetras – 70 m.

## Istorija
Kapinės veikė XVI–XIX a. Laidoti Ankštakių kaimo gyventojai. XIX–XX a. pr. buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai.

Vadinamos *Senkapiais, Marų kapais, Maro kapeliais*. Pasakojama, kad čia laidotos maro epidemijos aukos.

1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1984 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė). 1974, 1982, 1995 m. kartografuotos.

Saugotinas kultūros paveldo objektas. 1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV536).

## Šaltiniai
Byrangos kalnai

**Byrangos kalnai** arba **Byranga** () – kalnai Rusijoje, Krasnojarsko krašte, Taimyro pusiasalio šiaurėje; toliausiai į šiaurę nutolę kalnai Rusijoje. Sudaro lygiagrečių ar ešeloniškų kalnagūbrių bei plynaukštės masyvas, nusidriekęs per 1100 km. Aukštis iki 1146 m. Rytinėje dalyje yra ledynų, kurių bendras plotas 30 km². Kalnus dengia akmenuotoji ir arktinė kalnų tundra.

Byrangos kalnai visiškai negyvenami, net vietiniai nganasanai į juos nekeliaudavo, laikydami šiuos kalnus piktų dvasių, mirties vieta.

## Šaltiniai
Lesnojė

**Lesnojė** – taip vadinama daug gyvenviečių Rusijoje ir gretimose šalyse.

## Baltarusija
* Liasnojė, agromiestelis Minsko srityje.

## Rusija

Kaliningrado srityje:
* Dvariškiai (Lesnojė) Černiachovsko rajone;
* Liudvigsvaldė Gurjevsko rajone;
* Didieji Lenkininkai Nemano rajone;
* Lesnojė Pravdinsko rajone;
* Varnikai (Lesnojė) Svetlogorsko rajone.

## Ukraina
* Lisnė, miesto tipo gyvenvietė Donecko srityje.
Barabos žemuma

**Barabos žemuma** (), **Barabos stepė** arba **Baraba** (*Бараба*) – žemuma Rusijoje, Vakarų Sibiro pietuose, Novosibirsko ir Omsko srityse. Driekiasi Irtyšiaus ir Obės tarpupyje, pietuose pereina į Kulundos lygumą.

Paviršius – banguota 100–150 m aukščio lyguma su lygiagrečiais aukštais kalvagūbriais (grivomis). Šiaurėje esantys beržynai pietuose pereina į kiminines pelkes ir pievines stepes. Įdubose telkšo virš 2000 druskingų ir gėlų ežerų (didžiausi – Čanai, Tandovas, Sartlanas).

Barabos stepė yra viena svarbiausių žemės ūkio ir pieninės gyvulininkystės sričių Vakarų Sibire.

## Šaltiniai
Daktarų senosios kapinės

**Daktarų senosios kapinės**, vadinamos *Kapeliais, Markapiais (Maro kapeliais), Senkapiais* – neveikiančios kapinės pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Daktarų kaime (Kretingos seniūnija), 0,12 km į rytus nuo kelio , Raudonupio kairiajame krante.

## Kapinės
Įrengtos iki 1 m aukščio kalvelėje. Stačiakampio plano, pailgos šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 50 m ilgio, 20 m pločio, buvusios apjuostos lauko akmenų pylimu, kurio išlikę tik pamatiniai rieduliai. 

Laidojimo žymių nesimato. Kapinėse stovi medinis monumentalus kryžius ir koplytėlė. Pakraščiuose auga lapuočiai medžiai ir krūmai.  

Teritorijos plotas – 0,08 ha, perimetras – 109 m. 

## Istorija
Kapinės oficialiai veikė XVII–XVIII a. Nuo XVII a. jose laidoti Daktarų, o XVIII a. ir Grykšių kaimo gyventojai. Po 1795 m. kapinės buvo uždarytos, tačiau nuo XIX a. iki XX a. 2 dešimtmečio jose be kunigo buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, nuo epideminių ligų mirę gyventojai. Vadinamos *Kapeliais, Markapiais (Maro kapeliais), Senkapiais*.

Nuo seno kapinėse stovėjo keli monumentalūs, ornamentuoti kryžiai ir koplytėlė su šventųjų skulptūromis. Jiems sunykus, 1933 m. buvo pastatyta nauja koplytėlė ir kryžius. Koplytėlėje stovėjo Marijos Nekalto Prasidėjimo, Marijos Sopulingosios ir dviejų maldos pozoje klūpančių angelų skulptūrinė grupė.
 
Kapines juosė akmenų pylimas, kurio akmenis gyventojai panaudojo 1915 m. vokiečių sudegintoms kaimo sodyboms atstatyti. 

1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė). 1974, 1982 ir 1995 m. kartografuotos.

Saugotinas kultūros paveldo objektas. 1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV-521).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Julius Kanarskas. Daktarų kaimo senosios kapinės. – Kretingospranciškonai.lt
*
Amūras (plentas)

**Amūro autostrada M58** – Rusijos federalinis kelias, **Transsibiro automagistralės** dalis, besidriekianti 2097 km nuo Čitos iki Chabarovsko, įskaitant 124 km privažiavimo kelią iki Blagoveščensko. Federalinio kelio statusą M58 įgijo 1991 m.

## Istorija

Pirmasis šio maršruto  124 km ruožas, jungiantis Belogorską ir Blagoveščenską, buvo nutiestas Gulago kalinių jėgomis 1949 m. Laikotarpyje nuo 1998 iki 2001 m. ši atkarpa rekonstruota – ji yra Azijos maršruto **AH31** dalis, jungianti Belogorską su Dalianu Kinijoje, ilgainiui tapsianti transkontinentinio koridoriaus Paryžius – Berlynas – Maskva – Vladivostokas dalimi. 

Kita M58 maršruto dalis – 640 km ilgio Zilovo ruožas – nebuvo įrengtas iki pat 2004 m., kada kelias buvo oficialiai atidarytas eksploatacijai. Šiam laikui buvo atlikti tik pirmosios stadijos darbai, įrengiant grunto ir skaldos dangą. Iki 2007 m. ši danga sutvirtinta bitumo mišiniu, paruošiant ją asfaltavimo darbams. 

Galutinai M58 kelio statybos užbaigtos 2010 rugsėjo mėn., Chabarovsko Lenino aikštėje iškilmingai atidengus nulinio kilometro atminimo ženklą.

## Techninės charakteristikos

* Techninė kategorija – III;
* Važiuojamosios dalies plotis – 7 m;
* Žemės sankasos plotis – 12 m;
* Skaičiuojamasis eismo intensyvumas – 3000 automobilių per parą;
* Skaičiuojamasis eismo greitis – 100 km per val.;
* Maršruto ilgis – 2165 km;
* Eismo juostų skaičius – dvi (po vieną į abi puses).
 
## Dabartinė būklė

Aktualia problema išlieka bendro 641 km ilgio atskiri ruožai, kurių jau susidėvėjusi asfaltbetonio danga buvo įrengta dar 80-siais metais. Kapitalinį remontą suplanuota atlikti per 2010–2011 m.

2011 m. spalio mėn. palei kelią įrengtas mobilusis ryšys, kurį siūlo pagrindiniai Rusijos ryšio operatoriai.

## Nuorodos

* M58 tinklalapis
* Apie M58 statybą
Lenkasukiai

**Lenkasukiai** (, nuo 1939 m. *Untereißeln *, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Bolšoje Selo***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 7 km į rytus nuo Ragainės, Nemuno kairiajame krante, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės kaimas. Kaime yra pašto skyrius, trys parduotuvės, Nemano 1-osios vidurinės mokyklos filialas, vaikų darželio „Lesovičok“ filialas, pirtis, stadionas.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1946–2008 m. Bolšoje Selo apylinkės (centras Lesnojė) gyvenvietė. 2010 m. gyvenvietė apėmė buvusias gyvenvietes Anmemelį (1905 m. buvo 366 gyventojai), Traką (168 gyv.) ir Veidę (161 gyv.).

|}

## Gyventojai

Kaime 2010 m. buvo 111 gyvenamųjų namų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
* Bolšojė Selo foto-planeta.com
Bilibinas

**Bilibinas** () – Rusijos miestas, aukso gavybos centras Bilibino rajone, Čiukčių autonominėje apygardoje. Miestas išsidėstęs prie Kolymos upės baseinui priklausančių Karalvejemo (*Каральвеем*) ir Didžiojo Kepervejemo (*Большой Кепервеем*) upių santakos, 653 km į šiaurės vakarus nuo Anadyrio.

## Istorija

1956 m. Karalvaamo gyvenvietė buvo pervadinta vietos aukso klodų atradėjo geologo Jurijaus Bilibino garbei. 1993 m. Bilibinas gavo miesto teises.

1989 m. Bilibine gyveno 15 558 žm., 2010 m. – 5227 žm.

## Pramonė

Pagrindinė pramonės šaka – aukso gavyba. Žaliavos perdirbimas vykdomas vietos metalurgijos kombinate. Nuo 1976 m. veikia atominė elektrinė (48 megavatų galios) – vienintelė atominė elektrinė Rusijos Tolimuosiuose Rytuose bei amžinojo įšalo zonoje. Dėl gyventojų mažėjimo jėgainės galia buvo sumažinta, o 2011 m. nutarta ją uždaryti.

Visus metus veikiančių kelių nėra, su apygardos gyvenvietėmis iš Bilibino susisiekiama vandens, oro transportu, žiemos keliais.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Miesto svetainė
* Bilibinas svetainėje „Moj gorod“
2011 m. Japonijos Grand Prix

**2011 m. Japonijos Grand Prix** buvo 15-os 2011 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko spalio 7-9 dienomis Suzukos trasoje.

Šiose lenktynėse paaiškėjo čempionato nugalėtojas – juo antrą kartą iš eilės tapo vokietis Sebastian Vettel. Tokiu būdu jis tapo jauniausiu du kartus pasaulio čempionu.

## Kvalifikacija

**Pastabos:**
:# – Kamui Kobayashi neparodė laiko 3 kvalifikacijos dalyje, tačiau dėl to, kad buvo išvažiavęs į apšilimo ratą, buvo kvalifikuotas aukščiau, nei kiti į trasą neišvažiavę lenktynininkai.
:# – Michael Schumacher, Bruno Senna ir Vitaly Petrov neišvažiavo į trasą 3 kvalifikacijos dalyje dėl padangų taupymo, dėl to buvo kvalifikuoti dešimtuko gale. Sergio Pérez taip pat nedalyvavo antroje kvalifikacijos dalyje.
:# – Nico Rosberg ir Vitantonio Liuzzi susidūrė su techninėmis problemomis ir nedalyvavo kvalifikacijoje. Vėliau jiems buvo leista dalyvauti lenktynėse, nors italas ir nepasiekė 107% laiko.

## Lenktynės

Lenktynėse nugalėjęs J. Button pelnė trečiąją sezono pergalę. Antras liko ispanas F. Alonso, nuo brito atsilikęs 1,1 sekundės. Trečioje vietoje finišavęs vokietis S. Vettel tapo čempionu antrą kartą iš eilės. Pagal šį rodiklį jis tapo pačiu jauniausiu. Vokietis taip pat tapo vienu iš 9 lenktynininkų, sugebėjusių apginti savo čempiono titulą.

## Čempionato įskaitos

;Lenktynininkų įskaita

;Komandų įskaita

* Pateiktos tik penkios geriausios vietos

## Šaltiniai
Avalos televizijos bokštas

**Avalos televizijos bokštas** – aukščiausias Belgrado ir Serbijos pastatas. Stovi ant Avalos kalno. Projekto autoriai – Uglješa Bogdanovičius, Slobodanas Janjičius ir Milanas Krstičius.

## Istorija

1965 m. pradėtos televizijos ir radijo retransliacijos. 1971 m. buvo pakeista antena. 1999 m. balandžio 29 d. bokštas buvo bombarduotas ir sugriautas. 2006–2009 m. bokštas buvo atstatytas, o 2010 m. balandžio 21 d. jis iškilmingai atidarytas.

## Išnašos
Rusijos Tolimieji Rytai

**Rusijos Tolimieji Rytai** () – regionas pačiuose Rusijos rytuose, prie Ramiojo vandenyno, šiaurinė Tolimųjų Rytų regiono dalis. Geografiškai Rusijos Tolimieji Rytai apibūdinami kaip teritorija, esanti į rytus nuo geografinio Sibiro, t. y. Ramiojo vandenyno baseinas. Geopolitiškai dažniausiai tapatinami su Tolimųjų Rytų federaline apygarda.

Rusijos Tolimiesiems Rytams priklauso:
* Primorės kraštas
* Chabarovsko kraštas
* Amūro sritis
* Žydų autonominė sritis
* Užbaikalės kraštas (rytinė dalis)
* Magadano sritis
* Čiukotka
* Kamčiatkos kraštas
* Sachalino sritis
* Jakutija (iš dalies)

Svarbiausi Tolimųjų Rytų miestai yra Vladivostokas, Chabarovskas, Blagoveščenskas, Magadanas, Čita.

Rusijos Tolimieji Rytai nuo seno buvo veikiami aplinkinių valstybių – Kinijos, Japonijos, Korėjos. Rusija čia galutinai įsitvirtino tik po II pasaulinio karo.
Bratsko hidroelektrinė

**Bratsko HE** () – viena stambiausių ir žinomiausių iš Rusijos hidrelektrinių, veikianti ant Angaros upės Bratske, Irkutsko srityje. Tai Angaros hidroelektrinių kaskados antroji pakopa po Irkutsko HE.

## Istorija

ru *Ленин жив! 
*Это звенит 
*Песня небес. 
*Ленин жив!
*Это гремит 
*Братская ГЭС*
</poem>

Tai buvo viena iš vadinamųjų [[komunizmas|komunizmo]] statybų [[TSRS]]. Jai buvo suteiktas visasąjunginės spartuoliškos [[komjaunimas|komjaunimo]] statybos statusas, dėl ko šis objektas buvo visuomenės nuolatinio dėmesio centre. Čia kūrybinio įkvėpimo sėmėsi garsiausi šalies [[menas|meninikai]], lankėsi valstybės pirmieji asmenys. Ši HE pasiekė ne vieną rekordą, tapdama [[Sibiras|Sibiro]] pramonės vystymosi simboliu. 

Paruošiamieji darbai pradėti [[1954]] m., kartu pradedant statyti ir naują Bratsko miestą. [[1961]] m. buvo užpildytas didžiausias pasaulyje dirbtinis [[Bratsko tvenkinys]], pakeliant vandens lygį virš 100 m. [[1967]] m. valstybinė komisija priėmė į eksploataciją užbaigtą HE, kuri išliko didžiausia pasaulyje iki [[1971]] m. [[2010]] m. [[sausio 13]] d. Bratsko HE pagamino rekordinę [[Eurazija|Eurazijos]] kontinente trilijoninę KWh .

== HE duomenys ==

* [[Gelžbetonis|gelžbetoninės]] užtvankos ilgis – 924 m, aukštis – 124,5 m;
* HE pagrindinio statinio šalia užtvankos ilgis – 515 m;
* Nesant laivybos visoje Angaroje, HE neįrengti [[šliuzas|šliuzai]] laivų praleidimui;
* Per užtvanką praeina automobilių kelias bei geležinkelio [[Taišetas]]–Lena linija;
* Nustatytoji galia sudaro 4515 MW (2010 m.);
* Per metus elektrinėje pagaminama vidutiniškai 22,6 mlrd. KWh energijos (galios išnaudojimo koeficientas – 57%);
* Aliuminio gamybos įmonė *RUSAL Bratsk'' suvartoja 75% HE pagaminamos energijos.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* HE istorija 
* HE aprašymas 
* HE statybos nuotraukos
Rudžemis

**Rudžemis** arba **miško rudžemis** – rudos spalvos dirvožemis, turintis nedaug (3-6 %) puvenų, trupininę ir riešutinę struktūrą, dažnai ir jauros sluoksnį. Rudžemiai daugiausia paplitę mišriųjų miškų juostoje, ypač kur auga bukai ir bukai su pušimis: Karpatuose, Krymo ir Kaukazo kalnuose, Tolimųjų Rytų pietinėje dalyje.

## Šaltiniai
Jaurinis dirvožemis

**Jaurinis dirvožemis** – dirvožemis, paplitęs vidutinių platumų miškų zonoje, kur būdingas vidutiniškai šaltas klimatas. Kadangi čia kritulių iškrenta daugiau, nei išgaruoja, todėl vanduo smarkiai išplauna jaurinį dirvožemį – išneša lengvai tirpstančias medžiagas iš viršutinių dirvožemio sluoksnių ir suneša jas į apatinius sluoksnius.

Viršutinis jaurinio dirvožemio sluoksnis yra rusvas arba pilkas, nes jame maža puvenų (1-4 %). Giliau slūgso pelenų spalvos dirvožemio sluoksnis – **jaura**, sudarytas iš smulkučių kvarcinio smėlio grūdelių. Beveik visos maistinės medžiagos iš jauros yra išplautos į apatinį, tamsiai rusvą, geležingą dirvožemio sluoksnį. Jauriniai dirvožemiai pasižymi rūgštingumu. Vietose, kur auga žolingi mišrieji miškai (pvz., didžiojoje dalyje Lietuvos), susidaro derlingesni velėniniai jauriniai dirvožemiai.

Jauriniai dirvožemiai nėra derlingi, norint juose gauti gerą derlių reikalingas kalkinimas, tręšimas, agrotechninių priemonių naudojimas.

## Šaltiniai
Glėjinis dirvožemis

**Glėjinis dirvožemis** – dirvožemis, susidarantis itin drėgnose vietose. Dėl didelio žemės drėgnumo susidaro anaerobinės (bedeguonės) sąlygos, lemiančios geležies suirimą. Glėjinis dirvožemis yra melsvai ar žalsvai pilkos spalvos.

Glėjiniai dirvožemiai labiausiai papiltę tundroje.
Poliarinis klimatas

**Poliarinis klimatas** (**arktinis klimatas** ir **antarktinis klimatas**) – klimatas būdingas Žemės poliarinėms sritims: Arkčiai ir Antarkčiai. Būdinga ilga, žvarbi žiema, kurios metu Saulė iš viso nepateka (būna poliarinė naktis) bei trumpa, šalta vasara, kurios metu būna poliarinė diena.

Žiemą oro temperatūra dažnai nukrenta žemiau -40 °C, o vietomis Antarktidoje – beveik iki -90 °C. Arti ašigalių esančiose vietose vasarą išsilaiko neigiama temperatūra, o toliau nuo ašigalių, jūrų pakrantėse pakyla iki 2-3 °C. Žiemą dėl anticiklonų vyrauja giedri, ramūs orai. Vasara būna debesuota, vėjuota, dažnai tvyro rūkas. Metinis kritulių kiekis mažas (200–300 mm).

Ties poliarinio klimato juosta daugiausia laikosi daugiamečiai ledynai (tiek sausumos, tiek jūrų), o ledynų nedengiamose vietose – arktinės dykumos.

Į pietus ar į šiaurę (priklausomai nuo pusrutulio) nuo poliarinės klimato juostos eina subpoliarinė juosta, kuri yra veikiama vidutinių platumų klimato.

## Taip pat skaitykite
* Klimato juostos

## Šaltiniai
Izidoriaus Navidansko parkas

**Žemaitijos botanikos parkas** (**Izidoriaus Navidansko parkas**) – privatus botanikos parkas Skuodo rajone, Aleksandrijos seniūnijoje, Kalnėnų kaime. Plotas – 48 ha. Šiauriniame parko pakraštyje į pietus nuo 4 nedidelių tvenkinių yra anksčiausiai įveista ir geometriškai sutvarkyta 5 ha teritorija, suskaidyta tankiomis alėjomis, medžių juostomis. Tarp jų auga įvairiausi dekoratyviniai ir vaisiniai medžiai bei krūmai. Per parką teka upelis Spiginas. Parko prieigose auga Žukausko ąžuolas.

Steigėjas – Izidorius Navidanskas (g. 1912 m.), dirbęs „Pabaltijo“ kolūkio sodininku. Parkas priklauso Izidoriaus sūnui Rapolui.

## Istorija
Pradžioje Izidorius Navidanskas vogčiomis nuo tėvo pasodino kelis beržus, kaštoną, liepaičių ir tujų, o XX a. II pusėje savo sodyboje pradėjo kurti privatų parką. Lietuvos gamtos apsaugos komiteto dėka teritorija išplėsta iki 48 ha. Su melioracija ir talkininkais suformuota beveik 10 kartų didesnė pietinė parko dalis. Joje – trys dideli tvenkiniai (plotas apie 15 ha). Čia yra ir natūrali giraitė, sodas.

1965 m. parkas pavadintas Žemaičių botanikos sodu, kuomet parkas buvo atimtas iš šeimos.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Žemaitijos paveldas. Izidoriaus Navidansko parkas
Liepojos universitetas

**Liepojos universitetas** () – jauniausias Latvijos universitetas (statusą įgijo 2008 m., kuomet Saeima priėmė specialų įstatymą „Par Liepājas Universitātes Satversmi“), aukštoji mokykla Kuržemėje. Anksčiau vadinosi **Liepojos pedagogikos akademija**, įkurta 1954 m. (nuo 1993 m. **Liepojos pedagoginis institutas**. 47 studijų programos.. Rektorius Oskars Zīds.

Adresas: Lielā iela 14, Liepāja.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Liepojos universiteto tinklalapis
Miško pilkžemis

**Miško pilkžemis** – plačialapių miškų ir miškastepės juostų dirvožemis, pilkos arba tamsiai pilkos spalvos, riešutiškos struktūros. Puveningumas – 4-8 %. Derlingesnis nei jaurinis dirvožemis. Į šiaurę nuo miško pilkžemių juostos yra jauriniai dirvožemiai, į pietus – juodžemiai.

## Šaltiniai
Liepojos tarptautinis oro uostas

**Liepojos oro uostas**  (IATA: **LPX**, ICAO: **EVLA**)– oro uostas, esantis Latvijoje, Gruobinios valsčiuje, Pietų Kuršo savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Liepojos, 210 km nuo Rygos ir 37 km nuo Lietuvos–Latvijos sienos. Yra Liepojos specialiosios ekonominės zonos dalis.

Kartu su Ventspilio bei Rygos oro uostais yra vienas iš trijų svarbiausių Latvijos oro uostų. Plotas – 2,2 km². 

Skraido „airBaltic“. 

Įkurtas 1940 m. pagal Latvijos-SSRS Nepuolimo sutartį, kaip sovietinė aviacijos bazė. 

## Statistika

## Išnašos

## Nuorodos
* Liepojos oro uostas
Olimpinė ledo halė

**Olimpinė ledo halė** () – ledo arena, esanti Liepojoje, Latvijoje. Pradėta eksploatuoti 1998 m. spalį. 1143 sėdimų vietų, tačiau gali tilpti apie 3000 žmonių. Žaidžia ledo ritulio klubas HK Liepājas Metalurgs. Vyksta kultūrinių renginių.

## Nuorodos
* Halės tinklalapis
Boguševas (Monkų valsčius)

**Boguševas** () – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Monkų valsčiuje, Monkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje.

## Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVI a.-XX a. kaime stovėjo stačiatikių Boguševo Šv. Paraskevo cerkvė.
Šunvilai

**Šunvilai** (, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Fadejevas***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 19 km į pietvakarius nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1931 m. sausio 1 d. prijungti Kluiksvietė ir Noihofas-Hohenbergas (, 1905 m. gruodžio 1 d. buvo 52 gyventojai) ir Noihofas-Nojendorfas (*Neuhof-Neuendorf*, 28 gyv.). 1946–2008 m. Žilino apylinkės gyvenvietė, 1993 m. prijungtas Jurjevas.

|}

## Gyventojai

Kaime 2010 m. buvo 9 gyvenamieji namai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
* Fadejevas foto-planeta.com
Nicholas Tombazis

**Nicholas Tombazis** (1968 m. balandžio 22 d.) – automobilių sporto dizaineris iš Graikijos. Nuo 1992 iki 2018 m. jis dirbo Formulės 1 komandose. Nuo 2006 m. iki 2014 m. sezono graikas buvo vyriausias Scuderia Ferrari ekipos dizaineris.

Tombazis baigė aukštuosius inžinerijos mokslus Londone. Jo tėvas yra vienas žymiausių Graikijos architektų Alexandros Tombazis.

2018 m. graikas pradėjo dirbti FIA vienviečių automobilių lenktynių techniniu vadovu.

## Karjera
* 1992–1993: Benetton Formula aerodinamikos specialistas
* 1993–1995: Benetton Formula vyriausias aerodinamikos specialistas
* 1997: Scuderia Ferrari aerodinamikos specialistas
* 1998–2003: Scuderia Ferrari vyriausias aerodinamikos specialistas
* 2004: McLaren vyriausias aerodinamikos specialistas
* 2005: McLaren vyriausias projektų specialistas
* 2006-2014: Scuderia Ferrari vyriausias dizaino specialistas
* 2016-2017: Manor Racing vyriausias aerodinamikos specialistas
* Nuo 2018 m.: FIA vienviečių automobilių lenktynių technikos vadovas

## Šaltiniai
Ermano beržas

**Ermano beržas** (*Betula ermanii*) – beržinių šeimos (*Betulaceae*) lapuočių medžių rūšis. Paplitusi rytų ir pietryčių Sibire (Kamčiatka, Sachalinas, Užbaikalė), šiaurės Kinijoje, Korėjoje, Japonijoje.

Tai 12-15 m (kartais iki 20 m) aukščio medis, su 50-70 cm (kartais iki 90 cm) skersmens kamienu. Žievė (tošis) tamsiai pilka, rusva, rausvai ruda ar kaštoniška, atsiplaišiojusi. Miškuose auga statmeni, su šakomis, nukreiptomis į viršų, o atvirose vietose – kreivi, su horizontaliomis šakomis. Lapai kiaušiniški ar ovalūs, 4-14 cm ilgio, 3-10 cm pločio. Lapkotis 5-35 mm ilgio. Žirginiai iki 8 cm ilgio, moteriški žiedai nukreipti į viršų, 2-4 cm ilgio. Žydi balandžio-gegužės mėnesiais. Subrandina iki 3 mm ilgio riešutėlius.

Ermano beržai auga mišriuose kalnų miškuose ir kalnų taigoje, arčiau subalpinės juostos auga pavieniui arba kreivamiškiais, dažnai sudaro medžių ribą. Kamčiatkoje auga kalnų šlaituose, skliautkalvėse, upių slėnių šlaituose. Prie jūros augantys būna kreivi, palinkę prie žemės. Pakenčia stiprų šaltį, šešėlį, reiklus dirvožemio drėgmei ir derlingumui. Išgyvena iki 300–400 metų.

Ermano beržo mediena tvirta, sunki, labai patvari, sunkiai apdirbama. Augalas tinkamas apželdinimui, išvestos kelios veislės.


Image:Betula ermanii 01.jpg|Kreivamiškis
Image:Betula ermanii 02.jpg|Ermano beržų miškas
Image:Betula-ermanii.JPG|Lapai rudenį
Image:0 Kalmthout - Arboretum 110801 (5).JPG|Dekoratyvinė veislė arboretume
Sajanų-Šušenskojės hidroelektrinė

**Sajanų-Šušenskojės HE** () – galingiausia Rusijos hidroelektrinė, šeštoji – pasaulyje tarp veikiančių elektrinių. Pastatyta ant Jenisiejaus upės ties Krasnojarsko krašto ir Chakasijos riba netoli Sajanogorsko. Jenisiejaus hidroelektrinių kaskados viršutinė pakopa. Unikali arkinė–gravitacinė 242 m aukščio užtvanka – aukščiausia Rusijoje. Elektrinės pavadinimo kilmė siejama su Sajanų kalnais ir Šušenskojės kaimu, plačiai buvus žinomu visoje TSRS kaip Vladimiro Lenino tremties vieta.

## Istorija

Sajanų-Šušenskojės HE pradėta statyti 1963 m., galutinai užbaigta – 2000 m. Statybos eigoje Jenisiejus buvo užtvertas 1975 m., pirmasis hidroagregatas buvo įjungtas ir pradėjo tiekti elektros energiją 1978 m. Dėl daugelio įvairių techninių, organizacinių, projektavimo klaidų statybos smarkiai vėlavo, augo jų kaina. Paminėtinas upės pavasarinio potvynio vandens prasiveržimas pro apsauginę sieną 1979 m. – taip buvo užtvindytos HE statybų pamatų ruošimo ir jau veikusio agregato patalpų zonos. 

1990 m. buvo užpildytas 621 km² plotą užimantis Sajanų-Šušenskojės tvenkinys.

## HE duomenys

* Instaliuota galia – 6 400 MW;
* Pagaminama elektros energijos per metus – 23 500 mln. KWh;
* Elektrinėje veikia 10 hidroagregatų, kurių kiekvieno galia – 640 MW;
* Užtvankos aukštis – 242 m;
* Užtvankos viršutinis kraštas išreikštas lanko su 600 m spinduliu; 
* Užtvankos plotis prie pagrindo – 105,7 m, prie viršutinio krašto – 25 m;
* HE užtvankos viršutinės dalies ilgis –1074,4 m.

Hidroelektrinės užtvankos nuosavas svoris 60% užtikrina statinio pastovumą ir tvirtumą. Viršutinės arkinės konstrukcijos perduodama jėga į krantus aprūpina 40% tvirtumo.

## Avarija

Statant ir pradėjus eksploatuoti HE, neapseita be įvairių techninių problemų, susijusių su įtrūkimais užtvankos vandens nuleidimo įrenginiuose, per didele vandens filtracija pro užtvankos monolitinio betono konstrukcijas. Šių problemų sprendimui buvo pasitelkti užsienio specialistai ir medžiagos, ir vėliau šie trūkumai buvo sėkmingai pašalinti. Nežiūrint to,  2009 m. rugpjūčio 17 d. elektrinėje įvyko didžiausia Rusijos hidroenergetikos istorijoje avarija, kurios metu žuvo 75 žmonės. Pilnai atstatyti HE planuojama 2014 m.

## Nuorodos

* HE ''RusHidro'' tinklalapyje 
* HE fotogalerija prieš ir po avarijos
* Aukščiausių HE dešimtukas 
* Ekskursija į HE 
* Hidrotechninių įrenginių būklė elektrinėje
Jonas Šimkus

**Jonas Šimkus**:

* Jonas Šimkus (1873) – chemikas, Lietuvos universiteto rektorius, valstybės veikėjas;
* Jonas Šimkus (1906) – rašytojas, žurnalistas, redaktorius.
Kšečkovas

**Kšečkovas** () – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, 7 km į šiaurės rytus nuo Monkų ir 40 km į šiaurės vakarus nuo vaivadijos centro Balstogės.

## Istorija

Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų tauta jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė LDK. XX a. pradžioje buvo Pšytuliankos valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Jūrų liūtai

**Jūrų liūtai** – nesistematinis dalies ausytųjų ruonių (*Otariidae*) rūšių pavadinimas. Pastarąją šeimą jūrų liūtai sudaro drauge su jūrų lokiais, dar vadinamais kotikais.

Tai stambūs, iki 4 m ilgio užaugantys ir sveriantys daugiau nei 300 kg gyvūnai, paplitę nuo subpoliarinių iki tropinių vandenų. Nuo jūrų lokių skiriasi tuo, kad neturi storo kailio, yra didesni, turi mažesnius plaukmenis, mažiau išreikštas lytinis dimorfizmas. Jūrų liūtai gausiais būriais renkasi į gulyklas, esančias atokiose salose, pakrantėse. Minta žuvimi, kalmarais, kriliu. Gyvenimo trukmė – 20-30 metų.

Pavadinimas jūrų liūtas kilo nuo šių gyvūnų skleidžiamo riaumojimo, primenančio liūtų riaumojimą. Jūrų liūtai yra dresiruojami, su jais rengiami pasirodymai vandens parkuose, zoologijos soduose. Žmones puola retai, dažniausiai gindami teritoriją.

## Rūšys

* Šiaurinis jūrų liūtas (*Eumetopias jubatus*)
* Kaliforninis jūrų liūtas (*Zalophus californianus*)
* Pietinis jūrų liūtas (*Otaria flavescens*)
* Australinis jūrų liūtas (*Neophoca cinerea*)
* Naujosios Zelandijos jūrų liūtas (*Phocarctos hookeri*)
* Japoninis jūrų liūtas (*Zalophus japonicus*) – išnykęs
* Galapaginis jūrų liūtas (*Zalophus wollebaeki*)
Lenokai

**Lenokai** (*Brachymystax*) – lašišinių šeimos (*Salmonidae*) žuvų gentis. Paplitusi Sibire, Korėjoje, šiaurės Kinijoje, Japonijos jūroje.

Kūno ilgis siekia iki 70 cm, masė iki 6 kg. Atskiri individai gali pasiekti iki 1 m ilgį. Kūno forma primena syką, ištęstas, mažais žvynais.

Lenokai gyvena šaltose, srauniose upėse bei kalnų ežeruose. Laikosi nedideliais būriais, stambūs individai – pavieniui. Neršia gegužę-birželį, 0,5-1,5 m gylyje. Ikro skersmuo 4-4,5 mm, masė 50-60 mg. Lenokai išgyvena iki 15 metų. Mailius minta zooplanktonu, suaugusios žuvys – vabzdžiais, moliuskais, sliekais, ikrais, kitų žuvų mailiumi, varlėmis.

Yra 3 lenokų rūšys:
* *Brachymystax lenok*
* *Brachymystax savinovi*
* *Brachymystax tumensis*
Virštoninis dainavimas

**Virštoninis dainavimas** (arba *harmoninis dainavimas*, *virštoninis giedojimas*) – specifinė dainavimo technika, kuomet garsas kuriamas rezonuojant iškvepiamą orą. Šis rezonansas sukuria įspūdį, kad atlikėjas dainuoja daugiau nei vieno aukščio tonu, nors iš tiesų dainininkas skleidžia tik vieno dažnio toną (pagrindinį toną), o virštonį skleidžia vibruojančios ertmės (burna, gerklos, ryklė). Kartais toks dainavimas dar vadinamas gerkliniu dainavimu, bet tokiu dainavimu vadinamas ir inuitų dainavimas, nors išgaunamas skirtingai.

Virštoninio dainavimo tradicijos labiausiai paplitusios Centrinėje ir Šiaurės Azijoje; jas turi mongolai, tuviai, chakasai, altajiečiai, čiukčiai, tibetiečiai ir kt. Mongolijoje, Tuvoje ir aplinkiniuose kartuose šis dainavimas vadinamas chiomėjumi (*Хөөмэй*), juo atliekamos epinės poemos. Taip pat išskiriamas stilius *sygt* – šiurkštesnis, švilpiantis bei *kargyraa* – gilus, beveik urzgimas. Šiose tautose virštoninis dainavimas glaudžiai susijęs su šamanistinėmis tradicijomis. Tibeto virštonis dainavimas vadinamas Tibeto budistiniu giedojimu ir yra atliekamas budistų vienuolių. Priešingai nei kitose Centrinės ir Šiaurės Azijos tautose, kur virštoninis dainavimas atliekamas pavieniui arba keliese, Tibete jis atliekamas didelių vienuolių grupių. Seniau virštoninis dainavimas buvo paplitęs ir tarp ainų, bet dabar ši tradicija Japonijoje išnykusi.

Už Azijos ribų virštoninis dainavimas sutinkamas Sardinijoje (ten vadinamas *a tenore*). Šiaurės Europoje gyvenantys samiai atlikdami savo tradicinį dainavimą joiką kartais panaudoja ir virštoninį dainavimą. Šio stiliaus dainavimą naudoja ir Afrikoje gyvenančių kosų moterys.

Keletas atlikėjų iš Vakarų šalių taip pat yra įvaldę virštoninį dainavimą. Iš Žaliojo Kyšulio kilęs aklas amerikiečių bliuzo dainininkas Paul Pena iš radijo įrašų išmoko tuvių gerklinio dainavimo. Amerikiečių atlikėjas David Hykes yra subūręs harmoninio giedojimo chorą. Kiti atlikėjai (Ry Cooder, Kiva, Fátima Miranda) taip pat yra eksperimentavę su virštoniniu dainavimu.

Žymiausi tradicinio virštoninio dainavimo atlikėjai yra Huun-Huur-Tu, Saincho Namčylak, Kongar-ol Ondar, Yat-Kha, Altai Khairkhan.

## Nuorodos
Muzikos pavyzdžiai:
* Tuvių grupė Huun-Huur-Tu
* Sardinijos a tenori grupė Tenores di Bitti
* Tibeto budistinis giedojimas, atlieka Gjuto vienuolyno vienuoliai
* Amerikiečiai David Hykes ir Timothy Hill
Glauberio druska

**Glauberio druska** – Na2SO4 · 10H<sub>2</sub>O, natrio sulfato dekahidratas. Pirmą kartą šią medžiagą XVII a. aptiko mineraliniuose vandenyse ir aprašė vokiečių alchemikas Johanas Glauberis. Vėliau sintezuota veikiant natrio chloridą sieros rūgštimi. Naudojama medicinoje, veterinarijoje, celiuliozės, stiklo, sodos gamyboje.

## Atradimas

Pirmą kartą J. Glauberis su natrio sulfatu susidūrė dar jaunas keliaudamas, Vienoje. Tada susirgo keista liga ir žmonių patartas, nuvyko iki vieno druskingo šaltinio, kurio vandenį gerdamas pajuto, kad jam grįžta pradingęs apetitas. Dar kelis kartus atvykęs prie to šaltinio J. Glauberis ligą išsigydė. 

Vėliau jis ėmėsi tirti šaltinio vandenį. Jį išgarinus lėkštelėje liko kristalai. Tokius pat kristalus jam pavyko išgauti iš tirpalo, likusio valgomąją druską paveikus sieros rūgštimi.

## Fizinės savybės

Glauberio druska – tai dideli skaidrūs prizmės formos kristalai. Turi kartų druskos skonį, lengvai tirpsta, bekvapė, nedegi. Ilgesnį laiką pabuvusi atvirame ore ar pašildyta praranda svorio (išgaruoja). Pilnai „išsivėdinusi“ pavirsta į baltus miltelius – įprastą natrio sulfatą. Be pačios Glauberio druskos dar žinomi rombiniai Na2SO4 · 7H2O bei Na2SO4 · H2O kristalai. 

## Paplitimas gamtoje

Glauberio druska kieta forma gamtoje egzistuoja kaip mineralas (mirabilitas). Ištirpusi Glauberio druska randama jūros vandenyje, Čekijos (Karlovy Vary) bei Austrijos kurortų mineraliniuose vandenyse, nusėda jūrinės kilmės ežeruose. 

Kai kuriuose ežeruose natrio sulfatas  kaupiasi ir dabar. Pavyzdžiui, į Kara Bogaz Golo įlanką, esančią žemiau Kaspijos jūros, nuolat srūva jūros vanduo, įlanka intensyviai garuoja (veikia tarsi didžiulė gamtinė vandens garinimo lėkštelė) ir tai padaro jos vandenį labai druskingu. Žiemą, kai vanduo užšala, sulfatas nusėda dugne.

## Literatūra
* Feldmanas Fricas, Guntis Rudzytis. Neorganinė chemija. Vertimas į lietuvių kalbą 1992.

## Nuorodos

* Tradiciniai cheminių medžiagų pavadinimai
* Mirabilito duomenys
* Natrio sulfato tirpalai ir Glauberio druska 
* https://www.mindat.org/min-2725.html Mirabilito klasifikacija
Panemunės valsčius

**Panemunės valsčius** gali reikšti:

* Antnemunio valsčius Alytaus apskrityje;
* Aukštosios Panemunės valsčius Kauno apskrityje;
* Panemunės valsčius Pagėgių apskrityje;
* Brunavos valsčius 1925–1949 m. Latvijoje.
Sibiro Usolė

** Sibiro Usolė** () – Rusijos miestas Irkutsko srityje, Usolės rajono administracinis centras. Turi 83,4 tūkst. gyventojų (2010 m.). Miestas išsidėstęs Angaros pakrantėse, už 83 km nuo Irkutsko. 

## Istorija

Miesto pradžia siekia 1669 m., kazokams aptikus Angaros pakrantėse druskos ir čia pastačius druskos gamybos cechą. Nuo druskos kilęs miesto pavadinimas ( – druska). Miesto teises įgijo 1925 m.

1947–1953 m. Usolėje veikė Gulago lageris.

## Pramonė

Mieste veikia druskos gavybos ir perdirbimo, chemijos ir mašinų gamybos pramonės įmonės. Įkurtas kurortas „Usolė“, kuriame gydymui naudojamos vietinės druskos, gydomasis purvas.     

Miestas išsidėstęs ekonominiu požiūriu naudingame rajone – čia praeina federalinis automobilių kelias M53, Rytų Sibiro geležinkelis, Angaros upė. Turi tiesioginį susisiekimą su Irkutsku. Angarsku, Čeremchovu.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Miesto tinklalapis
* Miestas svetainėje„Moj gorod“
Petras Leliušas

**Petras Leliušas** (mirė po 1452 m.) – LDK didikas.

## Biografija

Pirmąkart minimas 1433 m. kaip Trakų vaivada.

Kilmė neaiški. Apie palikuonis duomenų taip pat nėra. Viename dokumente minimas brolis Kremus. Galbūt giminystės ryšiai siejo su Načkumi Ginvilaičiu, kuris Horodlėje gavo Dolivos herbą.

Nuoroda į jo tėvoniją yra donacija Ščiutino (Lydos pavietas) bažnyčiai. XV a. vidyryje gavo žmonių netoliese esančioje Otsrinoje. Valdų turėjo ir tarp Mozyriaus bei Bobruisko esančiuose Zubrevičiuose.

## Valstybės tarnyba

1433–1440 m. – Trakų vaivada. 1450–1452 m. – Gardino seniūnas.

1436 m. vyko pasiuntiniu pas Ordino magistrą.

Padarė žaibišką karjerą Žygimanto Kęstutaičio laikais, tačiau dalyvavo sąmoksle prieš jį, po kurio prarado Trakų vaivados pareigas ir turėtą įtaką.

1442 m. dotavo jo Ščiutino kaimo bažnyčią.

|-

## Šaltiniai

Rimvydas Petrauskas "Lietuvos Diduomenė XIV a. Pabaigoje – XV a. " 257 psl.
San Migelis (Azorai)

**San Migelis** () − sala Atlanto vandenyne, Azorų salyne; priklauso Portugalijai. Administracinis centras − Ponta Delgada.

San Migelis yra didžiausia Azorų salyno sala. Salos plotas 759 km². Gyventojų − 140 000 (2003). Sala yra išilginės formos; jos ilgis 64 km, o plotis 8−14 km. Aukščiausias salos taškas − Piko da Varos kalnas (1105 m).

San Migelio sala dar vadinama „žaliąja sala“, nes turi gražų žaliuojančių miškų kraštovaizdį. Taip pat saloje yra keli įspūdingo grožio ežerai: *Lagoa do Fogo*, *Lagoa das Sete Cidades*, *Lagoa de Santiago*.

1427 m. San Migelio salą atrado Gonsalas Velju Kabralis (*Gonçalo Velho Cabral*).

San Migelio saloje yra tarptautinis oro uostas, kurį aptarnauja vietinė aviakompanija SATA. 

Turistai San Migelyje gali panerti į terminių šaltinių vandenį, trykštantį iš pačių žemės gelmių. Arba paskanauti skanių patiekalų, iškeptų natūraliose požeminėse krosnyse.

## Nuorodos
*San Migelio sala (anglų k.)
*Azorų salyno nuotraukos
Moščena

**Moščena** () – kaimas Ukrainoje, Voluinės srityje. 581 gyventojų, gyv. tankis – 553 žm./km². Plotas – 1,05 km².
Limija

**Limija** () arba **Lima** () − upė Portugalijoje ir Ispanijoje.

Limijos ištakos prasideda nuo Talarino kalno, 975 m aukštyje, Orensės provincijoje, prie *Paradinos* kaimo. Jos ilgis 108 km ir ji įteka į Atlanto vandenyną prie Viana do Kastelo miesto. Portugalijoje upė prateka 67 km.

Upė turi kelis didelius intakus:
* Vezas (*Rio Vez*),
* Kastro Laboreiras (*Rio Castro Laboreiro*),
* Veiga (*Rio da Veiga*),
* Kabrilas (*Rio Cabril*)
Ventspilio laisvasis uostas

**Ventspilio laisvasis uostas** () – jūrų uostas prie Baltijos jūros, vakarų Latvijoje, Ventspilyje. Plotas 2451,39 ha. Tai vienas judriausių Baltijos jūros uostų.

## Istorija
Pirmą kartą uosta paminėtas istorinėse kronikose 1263 m. Greičiausiai augo bei plėtėsi XVII a. 

Valdant hercogui Jakobui buvo pastatyti daugiau nei 135 laivai ir parduoti kitose Europos valstybėse. Ventspilis buvo Hanzos sąjungos narys.

Rusijos imperijos metais XIX a. pabaigoje tapo pirmuoju Baltijos jūros uostu, sujungtu geležinkeliu su šalies giluma - ypač su Maskva ir Rybinsku. 

Nuo 1997 m. uostas greta laisvojo uosto taip pat turi laisvosios ekonominės zonos statusą. 

1998 m. pagilintas iki 17,5 m. 

## Šaltiniai
Bartukaičiai

**Bartukaičiai** (, nuo 1938 m. liepos 16 d. *Bartenhöh*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ***Barsukovka***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 10 km į vakarus nuo Ragainės, 5 km į pietvakarius nuo Tilžės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Tilžės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) dvaras,  1938 m. spalio 1 d. sujungtas su Pamletų dvaru (*Pamletten*, 1910 m. buvo 101 gyventojas). 1993–2008 m. Novo Kolchoznojė apylinkės kaimas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
* Barsukovka foto-planeta.com
Portugalijos ginkluotosios pajėgos

**Portugalijos ginkluotosios pajėgos** () – nacionalinės karinės pajėgos, sudarytos iš armijos (*Exército*), oro pajėgų (*Força Aérea*) ir karinio laivyno (*Marinha*). Jų vyriausiasis vadas yra Portugalijos respublikos prezidentas. Pavaldžios nacionalinės gynybos ministrui. NATO pajėgų dalis nuo 1955 m.

Portugalijos ginkluotųjų pajėgų paskirtis – ginti Portugalijos suverenumą ir interesus, palaikyti tarptautinius taikdarystės veiksmus. Turi karines bazes žemyninėje Portugalijoje, Madeiros ir Azorų salose.

Paskutinės operacijos, kuriose dalyvauta, yra Adeno įlankos patruliavimas netoli Somalio (nuo 2009 m.), karas Afganistane (nuo 2005 m.), operacijos Rytų Timore (1999–2004 m.), Bisau Gvinėjoje (1990, 1998 ir 1999 m.), Angoloje (1992 m.). Dalyvauja taikdarystės misijose Balkanuose ir Libane.
Jurgis Gojcevičius

**Jurgis Gojcevičius** (m. po 1461 m.) – LDK didikas.

## Biografija

Pirmąkart sutinkamas 1442 m. kaip Krošino bažnyčios fundatorius.

Broliai – Jonas ir Teodoras. Žmona – Ona, Andriaus Daugirdaičio duktė. Po jo mirties ji antrąkart ištekėjo už Jono Iljiničiaus. Palikuonių neturėjo.

Tėvoninės valdos – greičiausiai Naugarduko paviete. Iš Žygimanto Kęstutaičio gavo Repuchovo dvarą, o iš Kazimiero 1440/1443 m. kaimą prie Slonimo. Jo valda Slonimo paviete – Lososna.

## Valstybės tarnyba

1461 m. – Naugarduko vietininkas.

1442 m. rugpjūčio 2 d. Jurgis Gojcevičius fundavo jam priklausančiame Krošino (Naugarduko pavietas) kaime esančią bažnyčią. Tarp liudininkų buvo ir brolis Teodoras. Taigi Gojcevičiai buvo katalikai.

|-

## Šaltiniai

Rimvydas Petrauskas "Lietuvos Diduomenė XIV a. Pabaigoje – XV a. " 238 psl.
Liepojos uostas

**Liepojos uostas** () – neužšąlantis jūrų uostas, esantis prie Baltijos jūros, Liepojoje (Latvija). Trečias pagal dydį Latvijos uostas. Daugiausia dėmesio skiriama eksporto ir tranzito paslaugoms. Uosto didžiausias gylis siekia 11 m, todėl Liepojoje gali atvykti laivai iki 40 000 t. Nuo 2008 metų lapkričio veikia keltas, reguliariai gabenantis krovinius ir keleivius maršrutu Liepoja-Travemünde-Liepoja.

1263 m. pirmą kartą paminėtas rašytiniuose šaltiniuose.

## Taip pat skaitykite
* Liepojos švyturys
* Baltijos jūros uostai

## Literatūra
* Liepājas ostas noteikumi. // Latvijas Vēstnesis, 14.02.2006 (Nr. 26)

## Nuorodos
* Liepojos uostas (latvių, rusų, anglų k.)
Avija

**Avija** (, ) − upė Portugalijoje ir Ispanijoje.

Upės ištakos prasideda 880 m aukštyje Suido kalnuose, Galisijoje, Orensės provincijoje, Avijono savivaldybėje. Upės ilgis yra 37 km ir ji įteka į Minjo upę. Avija turi keletą intakų. 

Upės vanduo naudojamas žemės ūkio naudmenų drėkinimui.
Bolderajos uostas

**Bolderajos uostas** () – uostas prie Dauguvos, įkurtas XVIII a. pradžioje.

Uostas buvo pastatytas netoli Rygos įlankos. 1603 m. Bolderajoje buvo įkurta Muitinė. Buvo apmuitinami kroviniai vykę iš  Rygos. Rusijos imperijoje uostas atliko svarbų vaidmenį tranzite per Rygą, prisidėjo prie Baltijos kraštų ūkio plėtros. Pagrindinės eksporto prekės buvo linai, kanapės, pakulos, sėmenys, grūdai ir mediena. 

## Taip pat skaitykite
* Rygos uostas

## Bibliografija
* Daugavgrīva un Bolderāja arhīva materiālos. XIII-XX gs. LVVA izstādes katalogs. - Rīga, 1998.
* Feodālā Rīga. - R., Zinātne, 1978.
* Malahovska L., Latvijas transporta vēsture. XIX gs. otrā puse, XX gs. sākums. - Rīga, 1998.
Demono branduolys

**Demono branduolys** () buvo 6,2 kg masės plutonio rutulys, naudotas branduoliniam ginklui sukurti reikalinguose tyrimuose. Šių tyrimų metu rutulio masė dukart (1945 ir 1946 m.) buvo trumpam pasiekusi kritinę. Sprogimo nebuvo, tačiau didelė radiacijos dozė bandymą atliekančiam mokslininkui abu kartus buvo mirtina. Rutulys vėliau buvo panaudotas bandomajai bombai pagaminti. 

## Sandara

Šis 89 mm skersmens rutulys buvo sudėtas iš dviejų atskirų pusrutulių, sujungtų žiedu, saugančiu, kad neutronai per greit neišlėktų pro tarpelį tarp jų. Pusrutuliai buvo pagaminti iš plutonio-239 su šiek tiek galio, nes grynas plutonis pasirodė esąs trapus, pernelyg daug plėtėsi kaitinamas ir paskui skilinėjo atvėsdamas. Gaminys buvo padengtas plonu nikelio sluoksniu, skirtu saugoti nuo plutonio oksidacijos bei radiacinio užterštumo. Jis buvo skirtas trečiajai bombai, Japonijai bombarduoti. Karui pasibaigus, šito neprireikė. Tačiau labiau rūpinantis ar bomba sėkmingai susprogs, „demono branduolys“ buvo pagamintas su menka saugumo atsarga.

## Pirmasis incidentas

1945 m. rugpjūčio 21 d. fizikas *Harry Daghlian* tyrė kaip kritinė masė įtakojama plutonio branduolį supančių medžiagų, kurios atspindi ir grąžina atgal iš jo išlėkusius neutronus. Jis aplink sferą krovė neutronus atspindinčio volframo karbido blokus, su kiekvienu bloko padėjimu artėdamas prie kritinės masės. Dėdamas eilinį blokelį, mokslininkas atsitiktinai numetė jį ant paties rutulio. Iškart buvo pasiekta kritinė masė, prasidėjo grandininė reakcija. Nors tyrinėtojas žaibiškai pašalino nukritusį blokelį, per sekundės dalis gautos radiacijos pakako, jog po 25 dienų jis mirtų nuo spindulinės ligos. Kartu laboratorijoje buvęs inžinierius *Robert J. Hemmerly* mirė nuo vėžio po 33 metų.
 
## Antrasis incidentas

1946 m. gegužės 21 d. fizikas *Louis Slotin* su keletu kolegų toliau tyrinėjo neutronų atspindžio galimybes kritinei masei sumažinti. Jie apsupo plutonio sferą dviem berilio (irgi geras neutronų reflektorius) pusrutuliais, pamažu artindami juos vieną prie kito ir tuo pat metu matuodami vykstančios reakcijos greitį. Visiškai suglaudus pusrutulius, paskutinis mažas tarpelis buvo palaikomas ir pamažu uždaromas į šį tarpą įkištu atsuktuvu. Netikėtai berilio gaubtas nuslydo nuo atsuktuvo, uždarydamas likusį tarpelį. Dabar jau uždarai berilio sferai atspindint pakankamai neutronų, vėl buvo pasiekta kritinė masė. Plykstelėjo mėlyna šviesa, pasklido karščio banga. Nors bandymą atliekantis mokslininkas nedelsiant vėl atskyrė pusrutulius, po devynių dienų jis mirė nuo spindulinės ligos. Arčiausiai buvęs kitas mokslininkas, *Alvin C. Graves*, po to ilgai sirgo, kol po 20 metų taip pat mirė nuo radiacijos sukelto širdies priepuolio. Rimtai sirgo ir anksčiau laiko mirė dar du bandyme dalyvavę mokslininkai.

Žymus fizikas Enrico Fermi buvo nekart perspėjęs *Slotin*, kad tokie bandymai anksčiau ar vėliau gerai nesibaigs.

Iš demono branduolio pagamintos bombos sprogimas buvo šiek tiek galingesnis nei kitų panašių rutulių, su kuriais tokių incidentų nebuvo.

## Šaltiniai
Rygos Stradinio universitetas

**Rygos Stradinio universitetas** (; , str. **RSU**) – valstybinis universitetas Latvijos sostinėje Rygoje. Pavadintas chirurgo prof. Paulo Stradinio (1896–1958) vardu.

Yra 8 fakultetai, 16 000 studentų (231 doktorantas, 2006 m.), 1 200 mokslo darbuotojų.

Yra 8-12 semestrų medicinos ir stomatologijos studijų programos anglų kalba.

Palaiko ryšius su Otto-Friedrich-Universität Bamberg, Universität Trier, Berlyno Charité (Vokietija) ir Katholieke Universiteit Leuven (Nyderlandai).

## Fakultetai
* Medicinos
* Stomatologijos
* Farmacijos
* Reabilitacijos
* Slaugos
* Visuomenės sveikatos
* Podiplominių studijų
* Europos studijos (Komunikacijos, Politikos mokslai, Sociologija, Regioninė ekonomika ir verslininkystė)

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Beleno bokštas

**Beleno bokštas** () − gynybinė tvirtovė Portugalijoje, Lisabonoje, prie Težo upės žiočių.

Beleno bokštas stovi toje vietoje, iš kur išplaukė didysis keliautojas Vaskas da Gama. Beleno bokštas laikomas Portugalijos ir Lisabonos simboliu, menantis istorines portugalų jūrininkų atradimų keliones. Tai labai gražus bokštas, išpuoštas įmantriomis detalėmis, dantytomis sienomis, o nuo seno į jūrą jūreivius išlydi Dievo Motinos skulptūra, stovinti bokšto terasoje.

Šis ažūrinis bokštas buvo tvirtovė, muitinė ir kalėjimas. Šv. Jeronimo vienuolynas ir Belemo bokštas vieninteliai XV a. statiniai išlikę po stipraus žemės drebėjimo Lisabonoje 1755 m.

1983 m. Beleno bokštas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

## Nuorodos
* Beleno bokštas  (portugalų ir anglų k.)
Kalinovka

**Kalinovka** vadinamos gyvenvietės:

## Baltarusija
* Kalinouka Mogiliavo srityje.

## Rusija
* Kalinovka (Aulavėnai) – miestelis Kaliningrado srityje;
* Kalinovka (Kursko sritis) – kaimas Kursko srityje.

## Ukraina
* Kalinovka (Vinycios sritis) – miestas Vinycios srityje.

## Kitos reikšmės
* Kalinuvka (reikšmės)