open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Jazilikaja

**Jazilikaja** ( 'išraižyta uola') – hetitų imperijos šventovė esanti prie istorinės hetitų sostinės Hatušo, Turkijoje.

1838 m. Jazilikają atrado prancūzų mokslininkas Š. Teskje. Sienų raštai buvo iššifruoti ir perskaityti prancūzų mokslininko E. Laroše 1952 – 1969 m. (). Seniausi komplekso dalys ir keramikos pavyzdžiai, atrasti archeologinių kasinėjimų metų, datuojami XV a. pr. m. e.

Archeologų nuomone, šventovė pradėjo funkcionuoti XV a. pr. m. e., o uoloje apie šimtą išraižytų reljefų su įvairiomis figūromis, kurios šiai šventovei davė pavadinimą  'akmuo su užrašu', atsirado ne anksčiau XII a. pr. m. e. Panašiai tuo metu buvo pastatyti vartai ir šventovės pastatas iš kurios dabar liko tik pamatas. Šventovė hetitų laikais buvo keletą kartų perstatyta.

Šventovė susideda iš dviejų uolos patalpų: Didžiosios galerijos ir Mažosios galerijos, tokių pat kaip ir šventovė Hatuše. Vakarinėje didžiosios galerijos sienoje yra iškalti bareljefai, vaizduojantys vyriškus dievus, o priešingoje sienoje – moteriškus. Bet ši diferenciacija nėra absoliučiai išlaikyta: tarp vyriškų dievų yra trys deivės, o tarp deivių – vienas dievas. Dievai aprengti trumpais chitonais su diržais ir batais su kulniukais. Kai kurie pavaizduoti išlenktais pečiais. Deivės aprengtos ilgais sijonais su cilindro pavidalo galvos apdangalais.

Vakarinėje sienoje pavaizduoti pagrindiniai dievai: kalnų dievai, virš kurių oro dievas Tešubas, jo žmona deivė Hepatė, o už jų Šaruma ir dvigalvis erelis. Daugelis pavaizduotų dievų turi aprašus hetitų (luvių) hieroglifais.

Ant rytinės sienos yra siužetas skirtas karaliui Tudhalijui IV. Chronologiškai šis atvaizdas susijęs su šia unikalia šventove. Jos statyba buvo pradėta karaliaus Hatušilio III ir jo žmonos karalienės Pudu-Hepos.

Mažojoje galerijoje išlikę bareljefai yra gerai išsilaikę. Į šią galerija yra atskiras įėjimas ir jį saugo sfinksai. Archeologai mano, kad ši galerija tiesiogiai skirta  Tudhalijaus II arba Tudhalijaus III kultui, bet yra pagrindas manyti, kad ir gyvam Tudhalijaus IV asmens kultui. Jo atvaizdas yra pavaizduotas abejose galerijose, o mažojoje net du kartus. Būtent čia galima pamatyti pavaizduotą sceną, kur karalius apglėbtas dievo *Šarruma*, kaip globos ir apsaugos ženklas.

Uoloje yra iškaltos trys nišos, kurios tikriausiai tarnavo karaliaus šeimos daiktams laikyti arba čia buvo laikomos mirusių artimųjų urnos.

## Nuorodos

* Jaziliskaja ir Hatušas  Ofciali Vokietijos Archeologijos Instituto svetainė
* Jaziliskaja
Valdemaras Manomaitis

**Valdemaras Manomaitis** (1912 m. rugsėjo 30 d. Šiauliuose – 2000 m. rugsėjo 21 d. Kaune) – Lietuvos dailininkas keramikas.

## Biografija
1937 m. baigė Kauno meno mokyklą, mokytojas Liudvikas Strolis, 1939 m. lankė Jono Mikėno skulptūros studiją Kaune. 1941–1943 m. dirbo Kauno „Dailės“ kooperatyvo „Keramikos ateljė“, 1946–1982 m. Kauno „Dailės“ kombinate, iki 1962 m. meno vadovas, 1971–1982 m. keramikos mažojo tiražo gamybos vadovas.

2015 m. Kaune, ant Parodos gatvėje esančio 7 numeriu pažymėto namo atidengta atminimo lenta.

## Kūryba

Sukūrė animalistinių skulptūrėlių („Ožkų šeimyna“, 1939 m.; „Kumeliukai žaidžia“, 1950 m.; „Avinas“, 1970 m.), dekoratyvinių lėkščių („Lietuvaitė“, „Žuvys“, abi 1975 m.; „Liepsnelės“, 1977 m.), indų („Kraitelė svečiams“, 1963 m.; „Kavos servizas“, 1971 m.), nutapė peizažų. Devintame dešimtmetyje kūrė keraminę plastiką, daugiausia spiralės formos dekoratyvines vazas („Dviguba spiralė“, 1981 m.; „Spiralės plastika“, 1982 m.; „Spiralė“, 1989 m.).

Kūrybai būdingos apibendrintos formos, klasikinės proporcijos, puošyba poglazūriniais ir antglazūriniais piešiniais, dažniausiai figūrinėmis kompozicijomis, faunos ir floros motyvais. Ryški secesijos įtaka – asimetriškų formų, raiškių siluetų ąsotėliai, paukščių siluetus primenančios vazos.

Sukonstravo elektrines žiedimo stakles, retušavimo ir šlifavimo prietaisus, sukūrė reljefinės ir gilinto kontūro klišės odos technologijas. Masinei gamybai sukūrė odos dirbinių – albumų, papuošalų dėžučių, aprangos priedų etalonų, kuriuos dekoravo animalistiniais, antropomorfiniais, urbanistiniais ir tautodailės motyvais. Nuo 1936 m. dalyvavo parodose; individualios parodos surengtos Kaune – 1962 m., 1967 m., 1982 m., 1992 m., 1999 m., Vilniuje – 1997 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Mikalojaus Konstantino Čiurlionio dailės muziejus.

## Įvertinimas
* 1936 m. Žemės ūkio ir pramonės paroda Kaune – I laipsnio pagyrimo diplomas
* 1937 m. Paryžiaus pasaulinė paroda – Aukso medalis

## Šaltiniai
Eugenijus Manstavičius

**Eugenijus Manstavičius** (g. 1947 m. rugsėjo 22 d. Stulgiuose, Skaudvilės valsčiuje) – Lietuvos matematikas.

## Biografija
1969 m. baigė Vilniaus universitetą. Nuo 1969 m. VU Matematikos ir informatikos fakulteto dėstytojas, nuo 1980 m. docentas, 1992–2005 m. Tikimybių teorijos ir skaičių teorijos katedros vedėjas; nuo 1995 m. profesorius. 1989–1990 m. dėstė Paderborno ir kituose užsienio universitetuose. 1994 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras. 1996–1999 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 2004 m Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas, nuo 2011 tikrasis narys. Nuo 2006 m. dar Matematikos ir informatikos instituto vyr. mokslo darbuotojas.

## Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys: tikimybinė skaičių teorija ir tikimybių teorija, tikimybinė kombinatorika, jos tyrimų pradininkas Lietuvoje. Ištyrė multiplikatyviųjų aritmetinių funkcijų vidurkių asimptotikas, aritmetinių funkcijų asimptotinius skirstinius, sukūrė atsitiktinių procesų su nepriklausomais prieaugiais aritmetinių ir kombinatorinių modelių. Nagrinėja atsitiktines kombinatorines struktūras. 1993 m. dirbo mokslinį darbą Bordo I universitete, 1995 m. – Vitvatersrando universitete Johanesburge, 1989–1990 m. Paderborno universitete ir kituose mokslo centruose, 1999–2000 m. dalyvavo atliekant JAV nacionalinės mokslinių tyrimų tarybos (NRC) „Twinning“ programos projekto darbus. Paskelbė daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių.

## Bibliografija
* Vilniaus universiteto istorija 1940–1979, vienas autorių, 1979 m.
* Trumpa Vilniaus universiteto istorija (*A Short History of Vilnius University*), vienas autorių, 1979 m.
* Tikimybinė skaičių teorija: mokymo priemonė. – Vilnius, 1987. – 111 p.: iliustr.
* Matematika Lietuvoje po 1945 metų (su kitais). – Vilnius: Matematikos ir informatikos institutas, 2006. – 348 p. – ISBN 9986-680-32-8
* Analizinė ir tikimybinė kombinatorika: vadovėlis. – Vilnius: TEV, 2007. – 315 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-680-86-4

## Įvertinimas
* 1976 m. Lietuvos komjaunimo premija
* 2002 m. Lietuvos mokslo premija, kartu – Mindaugas Petras Bloznelis ir Vigirdas Mackevičius
* 2014 m. Jono Kubiliaus premija

## Šaltiniai
Beržalapių Gajuvka

**Beržalapių Gajuvka** () – eigulio namelis Lenkijos šiaurės rytuose, Seinų valsčiuje, Seinų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietryčius nuo Seinų ir apie 107 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės.

## Istorija
Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. Iki 1976 m. liepos 1 d. kaimas priklausė Suvalkų vaivadijos Berznyko valsčiui. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Kaimas žemėlapyje
Eugenijus Manomaitis

**Eugenijus Manomaitis** (1909 m. birželio 10 d. Šilėnai, Šiaulių apskr. – 1995 m. lapkričio 16 d. Bostonas) – Lietuvos statybos inžinierius, architektas.

## Biografija
1937 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą, stažavo Švedijoje. 1940 m. suprojektavo Šiaulių prekybos instituto (dab. Šiaulių universitetas) rūmus, prižiūrėjo jų statybą, vadovavo Panevėžio cukraus fabriko statybai. 1941–1944 m. bendrovės „Statyba“ Statybos skyriaus vedėjas; Vytauto Didžiojo universiteto ir Kauno aukštesniosios technikos mokyklos dėstytojas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Persikėlęs į JAV, dirbo Bostono bendrovėse: 1948–1975 m. „Stone and Webster“ ir „Boston Edison“, 1976–1983 m. „Chas. T. Main“. Parengė projektų: lietuvių namų Broktone (1948 m.), Katalikų centro Bostone rekonstrukcijos (1963 m.), Lietuvių JAV piliečių klubo Bostone valgyklos (1968 m.), Švč. Mergelės Marijos lietuvių parapijos Kembridže klebonijos. Buvo Amerikos lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos Bostono skyriaus pirmininkas.

## Šaltiniai
Retieji Žemės elementai

**Retieji Žemės elementai**, dar vadinami **retaisiais Žemės metalais** arba lantanoidais (nors itris bei skandis nėra priskiriami lantanoidams, bet dažniausiai yra priskiriami retiesiems elementams) – 17-os blizgių sidabriškai baltų minkštųjų sunkiųjų metalų rinkinys. Junginiai, kurių sudėtyje yra retųjų elementų, gali būti naudojami įvairiuose elektriniuose ir elektroniniuose komponentuose, lazeriuose, stikle, magnetinėse medžiagose ir pramoniniuose procesuose.

## Sąrašas

## Šaltiniai
Ramiojo vandenyno salų globojamoji teritorija

**Ramiojo vandenyno salų globojamoji teritorija** (, *TTPI*) – Jungtinių Tautų globojamoji teritorija Mikronezijoje, administruota JAV 1947–1994 m., apėmusi dabartines šalis: Šiaurės Marianus, Mikronezijos Federaciją, Maršalo Salas ir Palau.

## Mandato istorija

### Įkūrimas
Iki 1945 m. šias teritorijas valdė Japonijos imperija, kurias administravo kaip Pietų Ramiojo Vandenyno Mandatą. Pasibaigus karui, Japonija jau buvo praradusi visas teritorijas, kurias okupavo JAV. 1947 m. vietoj senojo Mandato buvo oficialiai įkurta Ramiojo Vandenyno Salų Globojamoji Teritorija, kurios administracija perėjo JAV.

JAV naudojo teritorijas įvairiems branduoliniams bandymams.

### Panaikinimas
XX a. VIII deš. pradėtas kardinaliai spręsti Globojamosios teritorijos likimas. Iš pradžių buvo kalbama apie bendrą nepriklausomą valstybę, tačiau kilę kultūriniai ir politiniai prieštaravimai tarp atskirų administracinių rajonų šią idėją sužlugdė.

* 1978 m. Marianų salų rajonas, sekdamas kultūriškai giminingo Guamo pavyzdžiu, pasirinko tapti JAV dalimi, kaip JAV salų teritorija ir pasivadino Šiaurės Marianų Salų Sandrauga.
* 1979 m. Ekonomiškai labiausiai išsivysčiusi Teritorijos dalis, – Maršalo salų rajonas, – suformavo vyriausybę, ir tapo savivaldi. 1986 m. Maršalo Salos buvo oficialiai patvirtintos kaip nepriklausoma valstybė, esanti laisvojoje asociacijoje su JAV.
* 1979 m. trys Globojamosios teritorijos rajonai, – Japas, Čuikas ir Ponapė (nuo pastarosios atsiskyrė Kosraė, suformuodama atskirą vienetą), – suformavo savo bendrą vyriausybę. 1986 m. jie buvo oficialiai patvirtinti kaip nepriklausoma valstybė, – Mikronezijos Federacinės Valstijos, – esanti laisvojoje asociacijoje su JAV.
* Paskutinis rajonas Palau, kuris balsavo prieš prisijungimą prie Mikronezijos Federacijos, ilgiausiai išliko kaip Globojamoji teritorija. 1981 m. čia suformuota vyriausybė, o 1994 m. galutinai įtvirtinta nepriklausomybė, pasirašius laisvosios asociacijos sutartį su JAV. Ši data žymi ir Globojamosios teritorijos likvidavimą.

## Administravimas

JAV praktiškai nepakeitė Japonijos valdymo laikais nusistovėjusios regiono administravimo tvarkos. Jie dalino teritoriją į 6 rajonus (*districts*). Šis skaičius atsispindėjo ir teritorijos vėliavoje, kur vaizduotos 6 žvaigždės:
* Marianų salų rajonas (*Mariana Islands District*) (atitiko Japonijos valdymo laikų Saipano rajoną)
* Palau rajonas (*Palau District*)
* Japo rajonas (*Yap District*)
* Čiuko rajonas (*Truk District*)
* Ponpėjos rajonas (*Ponape District*)
* Maršalo salų rajonas (*Marshall Islands District*) (atitiko Japonijos valdymo laikų Džaluito subprefektūrą)
Eugenijus Butkus

**Eugenijus Butkus:**

* Eugenijus Butkus (1951) – chemikas organikas;
* Eugenijus Butkus (1960) – politikas.
Marianų salos

**Marianų salos** (, čamorų kalba: *Manislan Mariånas*) – salynas Okeanijoje, Mikronezijos regione, Ramiojo vandenyno vakaruose. Jis ilga linija išsitiesęs tarp Japonijos šiaurėje ir Karolinų salų pietuose. Šiuo metu politiškai šį salyną dalinasi dvi JAV salų teritorijos: Guamas ir Šiaurės Marianų Sandrauga.

Dabartinis pavadinimas suteiktas XVII a., tuometinės Ispanijos karalienės Marianos Austrės garbei.

## Geografija
Marianų salynas išsitiesęs ilga juosta iš šiaurės į pietus tarp 13° ir 21° šiaurės platumos ir 144° ir 146° rytų ilgumos. 

Geologiškai jis sudaro pietinę dalį ilgesnės atkarpos, kuri vadinama Idzu-Bonino-Marianų arka, kuri tęsiasi nuo Honšiū Japonijoje, ir jai taip pat priklauso Idzu salos bei Bonino salos. Guamas yra piečiausia šios arkos sala. Ši arka susiformavo susidūrus Ramiojo vandenyno ir Filipinų jūros tektoninėms plokštėms. Ties Marianų salomis įsiterpia nedidelė Marianų plokštė. Visos salos yra seismiškai aktyvios.

Salas vakaruose skalauja Filipinų jūra, o rytuose yra giliausia pasaulyje vieta - Marianų įduba.

Salose vyrauja tropiniai sausieji miškai su savita augalija ir gyvūnija. Gana gausu vandens, todėl dirva drėgna, tačiau klimatas gana sausas. Per metus tmperatūra keičiasi nedaug, nėra metų laikų.
 
Salyną sudaro penkiolika didelių salų, kurių pavadinimų dauguma baigiasi priesaga -an. Jos grupuojamos taip:

## Istorija

Iki europiečių pasirodymo vietos gyventojai čamorai sukūrė savitą aukštą kultūrą.

Pirmieji europiečiai atradę Karolinų salas buvo ispanai (XVI a.). Jie šias salas pavadino **Vagių salomis** (*Islas de los Ladrones*), ir XVI a. prijungė prie savo kolonijinės imperijos kaip dalį Ispanijos Rytų Indijų. Čia buvo sudarytas to paties pavadinimo administracinis vienetas.

1898 m. salynas buvo politiškai padalintas, kadangi Guamas atiduotas JAV, o šiaurinės salelės parduotos Vokietijai (kaip Vokietijos Naujoji Gvinėja).

Guamas beveik be pertraukų buvo valdomas JAV, tuo tarpu šiaurinės salos per XX a. keletą kartų ėjo iš rankų į rankas: 1918 m. perduotos Japonijai (kaip Pietų Ramiojo Vandenyno Mandatas, Saipano rajonas), vėliau buvo administruojamos JAV (kaip Ramiojo vandenyno salų globojamoji teritorija, Marianų salų rajonas). 1978 m. šios salos pasirinko prisijungimą prie JAV kaip Marianų Šiaurinės Salos.

## Šaltiniai
Antanas Marcijonas

**Antanas Marcijonas** (g. 1938 m. lapkričio 30 d. Viliuose, Panemunėlio valsčius) – Lietuvos teisininkas, teisėtyrininkas, VU profesorius, socialinių mokslų daktaras.

## Biografija
1958 m. baigė Rokiškio Panemunėlio vidurinę mokyklą. 1958–1963 m. studijavo VU Teisės fakultete (VU TF), baigė vienpakopes vientisąsias teisės studijas, įgijo teisininko kvalifikaciją. Nuo 1963 m. VU TF Valstybinės teisės katedros asistentas, nuo 1965 m. vyr. dėstytojas, nuo 1976 m. docentas. 1972 m. Maskvos universitete apgynė disertaciją „Teisinė faunos apsauga Lietuvos TSR“, teisės mokslų kandidatas. 1996 m. 2 savaites stažavosi Turino universitete (Italija).

1983–2003 m. VU TF Valstybinės teisės, 2003–2008 m. VU TF Konstitucinės ir administracinės teisės katedros vedėjas; nuo 2002 m. profesorius. VU TF Tarybos narys, mokslo darbų „Teisė“ redaktorių kolegijos narys. 2004–2012 m. Vyriausiosios rinkimų komisijos, 2004–2009 m. Vyriausiosios tarnybinės etikos komisijos narys.

Mokslinių darbų pagrindinės sritys – aplinkos teisinė apsauga (aplinkos teisė), mokesčių teisė. Parašė mokomųjų knygų aukštųjų mokyklų studentams.

## Bibliografija

* Teisinė gamtos apsauga Lietuvos TSR: mokymo priemonė. – Vilnius, 1969. – 70 p.
* Vietinių darbo žmonių deputatų tarybų veikla gamtos apsaugos srityje: mokymo priemonė. – Vilnius, 1975. – 52 p.
* Teisiniai kolūkių veiklos klausimai (su kitais), 1975 m.
* Teisinė gamtos apsauga Lietuvos TSR: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1976. – 21 p.
* Teisinė gamtos apsauga. – Vilnius: Mintis, 1978. – 111 p.
* Vietinių tarybų organizacinė veikla / Kęstutis Lapinskas, Antanas Marcijonas, Pranas Petkevičius, Juozas Žilys. – Vilnius: Mintis, 1979. – 246 p.
* Lenininės gamtos apsaugos idėjos Tarybų Lietuvoje: metodinės rekomendacijos Liaudies universiteto klausytojams. – Vilnius, 1980. – 24 p.
* Tarybinė žemės teisė: vadovėlis. – Vilnius, 1982. – 304 p.
* Administracinė atsakomybė už gamtos apsaugos įstatymų pažeidimą: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1986. – 18 p.
* Materialinė atsakomybė už žalą, padarytą gamtai: metodinės rekomendacijos. – Vilnius, 1986. – 33 p.
* Gamtos apsaugos visuomeninio inspektoriaus žinynas: metodinės rekomendacijos. – Vilnius, 1988. – 153 p.: lent.
* Žemės ūkio teisė: vadovėlis / Arvydas Andruškevičius, Antanas Marcijonas, Stasys Stačiokas. – Vilnius: Mintis, 1989. – 271 p. – ISBN 5-417-00191-0
* Ekologinė teisė: vadovėlis / Antanas Marcijonas, Bronius Sudavičius. – Vilnius: Eugrimas, 1996. – 272 p. – ISBN 9986-752-05-1
* Mokesčių teisė: mokomoji priemonė / Antanas Marcijonas, Bronius Sudavičius. – Vilnius: VU leidykla, 1998. – 116 p. – ISBN 9986-19-317-6
* Mokesčių teisė / Antanas Marcijonas, Bronius Sudavičius. – Vilnius: Teisinės informacijos centras, 2003. – 287 p. – ISBN 9955-557-05-2
* Lietuvos teisės pagrindai: vadovėlis / G. Dambrauskienė, A. Marcijonas, E. Monkevičius, P. Petkevičius, V. Piesliakas, J. Šatas, E. Šileikis, V. Valančius, A. Vileita, D. Žalimas, S. Žalimienė. – Vilnius: Justitia, 2004. – 574 p. – ISBN 9955-616-03-2


## Įvertinimas
* 2003 m. Sausio 13-osios atminimo medalis 
*2016 m. Lietuvos Šviesuolio apdovanojimas

## Šaltiniai
Veja

**Veja** arba **gazonas** () – žemės sklypas, dekoratyviniais tikslais apsėtas žolėmis, kurių mišinys dažniausiai imamas toks, kad išaugtų tankus žolynas ir susidarytų tvirta velėna. Dažniausiai sėjamos miglės, eraičinai, svidrės, smilgos. Veja keletą kartų per metus trumpai ir lygiai kerpama (pjaunama). Parterinės vejos – pagrindinis parterių bei gėlynų elementas. Šios rūšies veja sudaro foną gėlėms, dekoratyviniams medžiams, skulptūroms. Parkų ir mauritaniškosios vejos rengiamos parkuose, soduose, skveruose, bulvaruose. Mauritaniškosios vejos kuriamos iš vienmečių gėlių ir varpinių žolių. Sporto aikštėse, stadionuose daromos sportinės vejos.

## Šaltiniai
Rūta Petrauskaitė

**Rūta Petrauskaitė** (*Marcinkevičienė*, g. 1958 m. balandžio 15 d. Kaune) – Lietuvos kalbininkė, habilituota humanitarinių mokslų daktarė, profesorė.

## Biografija
1981 m. baigė anglų filologiją Vilniaus universitete. 2002 m. habilituota humanitarinių mokslų daktarė, habilitacijos darbas – „Tekstynų lingvistika ir lietuvių kalbos vartosena“.

1981–1990 m. Lietuvos veterinarijos akademijos, nuo 1990 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytoja, 1994–2010 m. vadovavo Humanitarinių mokslų fakulteto Kompiuterinės lingvistikos centrui, 2003–2006 m. Lietuvių kalbos katedros vedėja, 2006–2008 m. Humanitarinių mokslų fakulteto dekanė; nuo 2008 m. Lietuvos mokslo tarybos pirmininko pavaduotoja, nuo 2004 m. Vytauto Didžiojo universiteto profesorė. 1991 m. dėstė Stokholmo universiteto Slavų ir baltų kalbų, 2002 m. – Ilinojaus universiteto Čikagoje Slavų ir baltų kalbų ir literatūrų katedroje.

Tyrimų objektai: leksikologija, leksikografija, semantika, sociolingvistika, pragmatika, kompiuterinė lingvistika, teksto ir tekstynų lingvistikos problemos. Paskelbė daugiau kaip 50 mokslinių studijų.

„Grūdos krašto“ asociacijos pirmininkė.

## Bibliografija
* Lietuvių kalbos kolokacijos. VDU leidykla 2010 m. ISBN 9955-12-656-0.
* Žanro ribos ir paribiai. Spaudos patirtys. Versus aureus, 2008 m. ISBN 978-9955-34-117-8.
* Spaudos tekstų žanrai. VDU leidykla, 2007 m. ISBN 978-9955-12-194-7.
* Tekstynų lingvistika (teorija ir praktika) (Corpus Linguistics in Theory and Practice). Darbai ir Dienos, 2000, Nr. 24. P. 7-64.
* Sociolingvistika ir kalbos kultūra, straipsnių rinkinys, su L. Grumadiene, 1994 m.

## Šaltiniai
Būtėnas

**Būtėnas:**
* Jonas Būtėnas – dainininkas, pedagogas, chorvedys;
* Julijonas Būtėnas – žurnalistas, visuomenės veikėjas;
* Julius Būtėnas – literatūros tyrinėtojas, rašytojas;
* Petras Būtėnas – kalbininkas;
* Vladas Būtėnas (1923) – žurnalistas.

Taip pat žiūrėti:
* Butėnas.
Adauktas Marcinkevičius

**Adauktas Marcinkevičius** (1936 m. rugpjūčio 30 d. Kaunas – 1960 m. sausio 12 d. Vilnius) – Lietuvos fotožurnalistas, fotografas.

## Biografija
1955–1957 m. studijavo Kinematografijos institute Maskvoje. Nuo 1957 m. žurnalo „Jaunimo gretos“ fotokorespondentas. 1958–1960 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos Fotosekcijos pirmininkas. 1958 m. jo pastangomis surengta pirmoji po Antrojo pasaulinio karo meninės fotografijos paroda Vilniuje,  parengtas ir katalogas.

## Kūryba
Sukūrė kultūros veikėjų, menininkų portretų, fotoetiudų. Svarbesni kūriniai: „Moters portretas“, „Darbininkas“, „Merginos portretas“. „Aktoriaus L. Noreikos portretas“, „Prisiminimas“, „Skulptorius Petras Rimša“ (visi 1958 m.), „Skeptikai“, „Prie seno malūno“ (abu 1959 m.). Kūrybai būdinga naujų krypčių paieška, eksperimentai, jis siekė atnaujinti fotografijos tradicijas, atsisakė laikotarpiui būdingų propagandinių štampų. Nuo 1959 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje.

## Šaltiniai
Gėda

**Gėda** – moralinis jausmas, kuris atsiranda dėl paties žmogaus ar jam artimų žmonių netinkamo moralinio elgesio. Poelgių, sukeliančių gėdą, turinys kinta priklausomai nuo visuomenės aprobuotų dorovės normų. Gėda išgyvenama kaip kankinantis neramumas, nepasitenkinimas savimi, apgailestavimas dėl netinkamo elgesio ar jo smerkimas. Išgyvenimai paprastai atsispindi žmogaus išorėje – nukreipiamos akys, parausta veidas, pakinta odos spalva.

## Neurofiziologija
Su gėdos jausmu siejamas nykščio dydžio audinys, esantis priekinėje dešiniojo smegenų pusrutulio dalyje, vadinamoje Brodmano 33-iosios srities priekine juostine smegenų žieve.

Susigėdus žmonėms pakyla kraujospūdis, padažnėja širdies plakimas, pakinta kvėpavimas. Žmonės, kurių vidinė priekinė smegenų žievės dalis yra neurologiškai pažeista, reaguoja abejingiau. Ši smegenų dalis leidžia nuspėti elgesį: kuo ji mažesnė, tuo mažiau gėdos žmogus patiria. Išsiaiškinus, kaip žmogus gali prarasti gėdos jausmą ir nustačius už tai atsakingą smegenų dalį, galima anksčiau diagnozuoti tam tikras neurodegeneracines ligas.

## Šaltiniai
Albinas Jonas Marcinkevičius

**Albinas Jonas Marcinkevičius** (1935 m. kovo 12 d. Baukuose, Šeduvos valsčiuje – 2024 m.) – Lietuvos inžinierius, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

## Biografija
1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1988 m. technikos mokslų daktaras.

1959–1962 m. dirbo Vilniaus skaičiavimo mašinų gamyklos Specialiajame konstravimo biure, 1962–1964 m. LTSR liaudies ūkio tarybos Projektavimo konstravimo biuro vyriausiasis projekto konstruktorius. 1964–1981 m. Sąjunginio mikroschemų konstravimo biuro KB-6 laboratorijos vedėjas. 1981 m. baigė Maskvos elektronikos technikos instituto Mikroelektronikos kvalifikacijos kėlimo fakultetą. 1981–1992 m. Mokslo tyrimų instituto „Venta“ Mikroschemų projektavimo skyriaus viršininkas, vyr. konstruktorius. Nuo 1992 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, 1996–2000 m. Radijo aparatūros katedros vedėjas; nuo 1994 m. profesorius.

Palaidotas Kairėnų kapinėse.

## Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinių tyrimų kryptys: integrinių grandynų projektavimas, integrinių grandynų technologijos procesai, analoginės informacijos keitikliai. Suprojektavo aukštojo dažnio integrinių informacijos keitiklių, kurie gaminti serijiniu būdu. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių. 4 išradimų autorius.

## Bibliografija
* Mikroprocesorių naudojimas liaudies ūkyje. 1985 m.
* Sparčiaveikės integrinės skaitmeninių-analoginių ir analoginių-skaitmeninių keitiklių mikroschemos ir jų parametrų matavimas, su kitais, 1988 m., rusų k.
* Dvipolių integrinių schemų konstravimas. 1994 m.
* Integrinių grandynų technologiniai procesai. 1999 m.
* lntegrinių grandynų projektavimas. 2004 m.

## Šaltiniai
Andrius Bulota

**Andrius Bulota:**

* Andrius Bulota (1872) – teisininkas, politikas;
* Andrius Bulota (1907) – teisininkas.
Geštaltpsichologija

**Geštaltpsichologija** ( – „pavidalas“, „forma“, „figūra“ + *[[psichologija]]*) – psichologijos kryptis, kuri visus psichinius procesus laiko vientisais ir kokybiškai savitais. Skirtingai nuo asociacionizmo, geštaltpsichologijos atstovai tvirtina, kad pirminiai ir antriniai psichikos elementai esą ne pojūčiai, o vientisi psichiniai dariniai, vadinamieji geštaltai, susiformuojantys veikiami ne išorės poveikių, o vidinių psichikos dėsnių. Pagal šią teoriją, žmogus nesąmoningai sujungia visus suvokiamus dalykus į tam tikras grupes, papildydamas trūkstamas detales. Sujungimas vyksta remiantis įvairiomis taisyklėmis: trūkstamų dalių papildymu, panašių daiktų grupavimu, vienų daiktų priskyrimu kitiems, simetrija ir t. t. Geštaltpsichologija eksperimentiškai tyrė asmenybę, mąstymą, suvokimą. Nustatė įgyto patyrimo, figūros ir fono bei suvokiamojo objekto santykį suvokimo metu, atminties procesų priklausomumą nuo reikmių. Geštaltpsichologija prisidėjo prie antimechanistinės koncepsijos įsigalėjimo psichologijoje.

I. Pavlovas, L. Vigotskis kritikavo neistorišką šios psichologijos krypties požiūrį į psichiką, asmenybės tyrimą atitrauktai nuo aplinkos ir praktinės veiklos, formos vaidmens psichinėje veikloje pervertinimą.

## Istorija
Geštaltpsichologija atsirado XX a. pr. Vokietijoje mechanistinės pasaulėžiūros ir asociacionizmo krizės sąlygomis. Labiausiai klestėjo XX a. 3–4 dešimtmetyje. K. fon Ėrenfelsas – geštalpsichologijos pirmtakas, svarbiausi atstovai – M. Vertheimeris, V. Kėleris, K. Kofka, K. Levinas. Filosofinis geštaltpsichologijos pagrindas – F. Brentano, E. Huserlio filosofinės sistemos.

XX a. pradžioje geštaltpsichologija padarė didelę įtaką Bauhaus meninio judėjimo susiformavimui, šiuolaikiniam dizainui. Geštaltpsichologija gana plačiai naudojama pačiose įvairiausiose psichologijos tyrimų srityse.

Kai kurie geštaltpsichologijos teiginiai, pvz., objektų identifikavimas, buvo prognozuoti dar Zigmundo Froido darbuose, o eksperimentiškai įrodyti tik XX a. trečiajame ketvirtyje (akies vykdomas pirminis objektų atpažinimas).

## Šaltiniai
Algimantas Jonas Marcinkevičius

**Algimantas Jonas Marcinkevičius** (1921 m. balandžio 15 d. Kaune – 2014 m. vasario 19 d.) – Lietuvos gydytojas kardiochirurgas, širdies chirurgijos ir organų transplantacijos pradininkas Lietuvoje, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
Gimė medikų šeimoje. Mokėsi Panevėžio gimnazijoje, 1947 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą. 1947–1991 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1956–1990 m. Bendrosios chirurgijos katedros vedėjas, 1963–1990 m. dar ir Probleminės širdies ir kraujagyslių chirurgijos laboratorijos vadovas; nuo 1965 m. profesorius. 1963 m. medicinos mokslų daktaras. 1983–1990 m. Respublikinės širdies ir kraujagyslių chirurgijos klinikos vadovas. Nuo 1990 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys.

Palaidotas Jeruzalės kapinėse.

## Mokslinė veikla
Sukūrė širdies ir kraujagyslių chirurgų mokyklą. Pirmasis Lietuvoje operavo daugelį širdies ydų, protezavo širdies vožtuvus, rekonstravo širdies vainikines arterijas, pašalino aortos krūtininės dalies aneurizmą. 1964 m. atliko pirmąsias Lietuvoje atviras širdies operacijas naudodamas hipotermiją ir dirbtinę kraujotaką. 1987 m. rugsėjo 3 d. vadovavo pirmajai Lietuvoje širdies persodinimo operacijai.

Paskelbė daugiau kaip 400 mokslinių straipsnių. Vadovėlio „Klinikinė chirurgija“ (1980 m.) vienas autorių. 1985–1993 m. Lietuvos chirurgų draugijos pirmininkas. 1989–1992 m. Lietuvos gydytojų sąjungos prezidentas. Nuo 1988 m. Tarptautinės chirurgų kolegijos narys, nuo 1989 m. Tarptautinės kardiotorakalinės chirurgijos draugijos narys, nuo 1990 m. Tarptautinės širdies ir kraujagyslių chirurgų draugijos narys, Baltijos šalių krūtinės ir širdies bei kraujagyslių chirurgų draugijos garbės narys.

2011 m. LTV sukurta televizijos apybraiža „Profesorius. A. Marcinkevičiaus 90-metį minint“.

## Įvertinimas
* 1968 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas
* 1969 m. LSSR valstybinė premija
* 1979 m. LSSR valstybinė premija
* 1981 m. LTSR nusipelnęs gydytojas
* 1985 m. LSSR valstybinė premija
* 1988 m. SSRS valstybinė premija
* 1995 m. DLK Gedimino 2 laipsnio ordinas 
* 2006 m. Nacionalinė pažangos premija 

## Šaltiniai

## Literatūra
* Akademikas Algimantas Marcinkevičius: bibliografinė rodyklė / Teresė Dragūnienė, Alma Černiutė. – Vilnius: Lietuvos medicinos biblioteka, 1996. – 119 p.: portr. – ISBN 9986-763-00-2
* Širdis yra graži: knyga apie profesorių Algimantą Marcinkevičių / Marija Virketienė, fotogr. Petras Katauskas. – Vilnius: Tyto alba, 2011. – 447 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-16-825-6 http://issuu.com/tytoalba/docs/sirdis_yra_grazi

## Nuorodos
* A. Marcinkevičius: laikyti rankose širdį // Lietuvos žinios, 2007-08-20
Juozas Marcinkevičius (1931)

**Juozas Marcinkevičius** (1931 m. birželio 11 d. Saugučiuose, Žaliosios valsčiuje – 2024 m. rugpjūčio 14 d. Vilniuje) – Lietuvos bibliotekininkas, istorikas.

## Biografija
1957 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultetą. Istorijos institute apgynė disertaciją „Revoliucinė ir nacionalinio išsivadavimo kova Vilniaus krašte 1920–1928 m.“  1973 m. istorijos mokslų kandidatas.

1957–1964 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Istorijos institute. 1964–2009 m. Lietuvos mokslų akademijos Centrinės bibliotekos (nuo 1990 m. Lietuvos mokslų akademijos biblioteka) direktorius. 1974–1990 m. Vilniaus universiteto, 1994–1996 m. – Lietuvos karo akademijos dėstytojas; nuo 1980 m. docentas. Nuo 1965 m. tęstinio darbų rinkinio „Lietuvos mokslų akademijos biblioteka“ red. kolegijos pirmininkas. 1989–1991 m. SSRS mokslų akademijos ir sąjunginių respublikų akademinių bibliotekų asociacijos Mokslinio metodinio darbo tarybos pirmininkas, 1989–1992 m. Lietuvos bibliotekininkų draugijos tarybos narys.

## Mokslinė veikla
Mokslinių darbų pagrindinės sritys: 1920–1939 m. Vilniaus krašto istorija, politinių partijų ir visuomeninių organizacijų veikla, Lietuvos mokslų akademijos bibliotekos istorija, knygotyra.

## Bibliografija
* Kudirkos Naumiestis, monografija, su kitais, 1990 m.
* Lietuvos mokykla ir pedagoginė mintis 1918–1940 m., monografija, su kitais, t. 3, 1996 m.
* LTSR istorijos šaltiniai t. 4, rengėjas, 1961 m.
* Lietuvos mokslų akademijos biblioteka (), 1998 m.
* Lietuvių visuomeninis, kultūrinis judėjimas Gervėčių apylinkėse tarpukaryje, 1999 m.
* Lituanikos paieškos Rytų Prūsijoje ir Klaipėdos krašte po Antrojo pasaulinio karo (*Auf der Suche nach Archivalien und alten Druckwerken in Ostpreussen nach dem Zweiten Weltkrieg*), 2004 m.

## Įvertinimas
* 1997 m. Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino I laipsnio ordinas

## Šaltiniai
Pingelapas

**Pingelapas** (, Pingelapo kalba: *Pikelap*) – atolas (ir savivaldybė) Ramiajame vandenyne, Karolinų salose, priklauso Mikronezijos Federacinių Valstijų Ponpėjos valstijai. 

Sausumos plotas 1,8 km². Atolą sudaro trys salelės – Pingelapas, Sukoru ir Daekaė – sujungtos koralinio rifo žiedu bei lagūna viduryje. 

## Pingelapiečiai
Atole gyvena ~250 gyventojų, kurių dauguma kalba Pingelapo kalba ir yra vadinami **pingelpiečiais**. 

Būdamas tarp Ponpėjos ir Kosraės salų, Pingelapas per savo istoriją patyrė abiejų kultūrinę įtaką. Pingelapo tradiciniai vadai gali būti tituluojami vietiniu terminu *‘Aewa* (*Ouwa*) arba Kosraės kalbos terminu *Doahkaesa*. Jų dinastijos įkūrėju laikomas legendinis *Iengir sang Eir*.

Pingelapas kelis tūkstantmečius buvo maža bendruomenė izoliuota Ramiajame vandenyne. Jos augimą natūraliai ribojo žemės ir išteklių trūkumas. Kelis kartus atolo populiaciją beveik visiškai išnauikino taifūnas. Vėliau populiacija atsikurdavo, bet dėl dažnos kraujomaišos nemažai daliai gyventojų būdinga achromatopsija – visiškas negebėjimas skirti spalvų.

Pirmą kartą atolą europiečiai pamatė 1793 m., kuomet pro šalį plaukė britų laivas *Sugar Cane*. Vėliau Pingelapas tapo Vokietijos imperijos dalimi.
 
Nuo XIX a. pingelapiečiai ėmė vis dažniau kurtis didesnėse Mikronezijos salose, pirmiausia Ponpėjoje, su kurios gyventojais sieja kalbiniai ir kultūriniai panašumai. Vienas didžiausių persikėlimų įvyko XX a. pradžioje, po Sokeso sukilimo, kuomet iš Sokeso salelės ištrėmus vietos gyventojus, į jų vietą atkelti po taifūno nukentėję pingelapiečiai. Jie ir dabar sudaro šios salelės gyventojų daugumą.

Antrojo karo pradžioje atolo gyventojų skaičius siekė apie 1000. Tačiau čia bazavęsi Japonijos imperijos kariniai daliniai atnešė tokias ligas, kaip gonorėja, dizenterija. Tai stipriai sumažino gyventojų skaičių atole. Po karo įdiegus modernias medicinos priemones, gyventojų vėl ėmė sparčiai augti, dėl ko pingelapiečiai masiškai migravo iš salos. Šiuo metu didžioji dalis pingelapiečių gyvena nebe savo tėvynėje.

## Šaltiniai
Ulitis

**Ulitis** () – atolas Ramiajame vandenyne, Karolinų salose, priklauso Mikronezijos Federacinių Valstijų Japo valstijai. Yra nutolęs 191 km į rytus nuo Japo salos. Sudaro atskirą savivaldybę.

Bendras atolo plotas 548 km², iš jo sausumos dalis – 4,5 km². Lagūnos ilgis 30 km, plotis 15 km.

Atolo žiedą sudaro ~40 salelių, iš kurių keturios ya gyvenamos: Falalopas (*Fl'aalop*), Asoras (*Yasor*), Mogmogas (*Mwagmwog*) ir Fedarajus (*Fedraey*). Kitos didesnės, bet negyvenamos, salelės yra Losiapas (*L'oosiyep*), Sorlenas (*Sohl'oay*) ir Potangerasas (*Potoangroas*). 

Falapope yra nedidelis lėktuvų pakilimo/nusileidimo takas, viešbutis, parduotuvė, aukštoji mokykla. Vyriausiasis Uličio atolo vadas gyvena Mogmogo salelėje.

Atolas yra taifūnų kelyje, ir jį yra stipriai nusiaubę keli taifūnai, kurie sunaikindavo šimtus gyventojų. Didžiausi buvo 1889, 1907 (Didžiojo Penktadienio), 1960 (Ophelia) ir 2015 (Maysak) m.
 
## Ulitai

Salos gyventojai yra **ulitai**. Jie kalba ulitų kalba, kuri priskiriama mikronezinių kalbų Čiuko pogrupiui. Jų potėviai atsikėlė į atolą I tūkst. pr. m. e., austroneziečių migracijų metu iš Čiuko salyno.

Ulitai turėjo savo atskirą mitologinę sistemą, padavimus. Atskiros salos turėjo savo vadus, kurie kartu su seniūnų tarybomis spręsdavo bendruomenės klausimus.

Pirmasis europietis, atradęs šį atolą buvo portugalas Diego da Rocha (1526 m.). 1528 m. čia praplaukęs Álvaro de Saavedra pavadino salas **Karalių salomis** (), nes pasiekė jas prieš pat Trijų karalių šventę. Vėliau jos buvo vadinamos **[[Avinžirnis|Avinžirnių]] salomis** (). Nuo XIX a. čia valdė Ispanija, vėliau Vokietijos imperija.

Po Pirmojo pasaulinio karo salas valdė Japonija. Tuo metu sparčiai nyko tradicinė kultūra, įsigalėjo krikščionybė. II pasaulinio karo metais čia buvo įsikūręs japonų laivynas ir 1944-45 m. atolas tapo didžiausių jūrų mūšių arena. Po karo kontrolę Ulityje perėmė JAV, 1949 m. atole buvo 421 gyventojas.

2000 m. duomenimis atole gyveno 773 gyventojai, 2010 m. duomenimis - 847. Tačiau ulitų diaspora yra gerokai didesnė. Todėl gyventojų skaičius salose nuolat svyruoja, jis gali staigiai padidėti svarbių švenčių, vestuvių, laidotuvių metu, kuomet giminaičiai sugrįžta į gimtinę.
## Šaltiniai
Juozas Marcinkevičius (1952)

**Juozas Marcinkevičius** (g. 1952 m. birželio 29 d. Lapelėse, Kaišiadorių rajonas) – Lietuvos lėlių teatro aktorius.

## Biografija
1979 m. baigė Lietuvos konservatoriją, vaidino Vilniaus teatre „Lėlė“, nuo 1993 m. šio teatro Aktorių tarybos pirmininkas, 2000–2003 m. meno vadovas, nuo 2004 m. direktorius. 1990–1992 m. Lietuvos konservatorijos dėstytojas.

Svarbesni vaidmenys, daugiausia – V. Mazūro spektakliuose:
* Žilvinas – Marcelijus Martinaitis. Žemės dukra, 1981 m.
* Dresuotojas – Antanas A. Jonynas ir Vitalijus Mazūras. Cirkas yra cirkas, 1982 m.
* Ministras ir Istorikas – Joachimas Knautas. Lakštingala, 1983 m.
* Senelis – Sigitas Geda Ką senelis padarys, viskas bus gerai, 1984 m.
* Droselmajeris ir Spragtukas – Ernstas Teodoras Amadėjus Hofmanas Spragtukas ir pelių karalius, 1985 m.
* Tėvas – Sigitas Geda. Raudonligė, 1989 m.
* Petras – Vilhelmas Haufas Špesarto smuklė, 1990 m.
* Žygimantas Augustas – Juozas Grušas. Barbora Radvilaitė, 1990 m.

## Šaltiniai
Vytautas Marcinkevičius

**Vytautas Marcinkevičius** (g. 1941 m. sausio 18 d. Kunigiškiuose, Kupiškio valsčius) – Lietuvos geologas inžinierius, fizinių mokslų daktaras.

## Biografija
1964 m. baigė Vilniaus universitetą, 1974 m. geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas.

1964–1969 m. dirbo Lietuvos geologijos valdybos naftos žvalgybos ir hidrogeologijos ekspedicijose. 1973–1975 m. dirbo Geologijos institute. Nuo 1976 m. Geologijos valdybos (nuo 1991 m. Lietuvos geologijos tarnyba) vyr. geologas, nuo 1991 m. skyriaus vedėjas.

## Mokslinė veikla
Veiklos svarbiausia kryptis – Lietuvos kompleksinis geologinis kartografavimas. Nustatė Ignalinos AE ir karstinio rajono Lietuvos šiaurėje geologines ir hidrogeologines, tektonines ir inžinerines geologines sąlygas, vykstančius geologijos procesus ir reiškinius. Ištyrė Varėnos geležies rūdos ir Pagirių (Kauno rajono savivaldybės teritorija) anhidrito telkinių hidrogeologijos sąlygas, sudarė Lietuvoje išplitusių geologijos procesų ir reiškinių klasifikaciją. Monografijos „Devono uolienų karstas ir aplinkosaugos problemos Šiaurės Lietuvoje“ (2001 m.) vienas autorių. 2004 m. su V. Ignatavičiumi parengė Lietuvos šiaurinės dalies karstinio rajono inžinerinių geologinių tyrimų statybos techninį reglamentą.

## Šaltiniai
Namonuito atolas

**Namonuito atolas** – didžiausias atolinis darinys Karolinų salose, priklausantis Mikronezijos Federacinėms Valstijoms, Čiuko valstijai. Driekiasi 170 km į šiaurės rytus nuo Čiuko lagūnos. Bendras plotas 2267 km², iš jo sausuma sudaro 4,5 km². Atolo žiedas trikampio formos, sudarytas iš 12 salelių. Didžioji rifo dalis yra po vandeniu, 0,9-18,3 m gylyje. Yra formavimosi stadijoje. Salose veši kokospalmės.

Namonuito atole gyvena 1341 gyventojas (2000 m.). Gyvenamos salelės: Ululas, Pisarasas, Onaris, Ono, Maguras. Ulule yra lėktuvų nusileidimo takas.
Mamontovas

**Mamontovas** − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mamontovienė (ištekėjusi moteris) ir Mamontovaitė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:
 

* Andrius Mamontovas (g. 1967 m.), muzikantas, grupės „Foje“ įkūrėjas;
* Viktoras Mamontovas (1942–2005), gydytojas rentgenologas ir radiologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras, vienas elektroradiografijos Lietuvoje pradininkų.

## Kilmė
Pavardės kilmė - rusiška (nuo ).
Kvederiškiai

**Kvederiškiai** – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 2 km nuo Velykių.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Satavalas

**Satavalas** () – koralinė sala Ramiajame vandenyne, Karolinų salose, priklauso Mikronezijos Federacinių Valstijų Japo valstijai. Sudaro atskirą savivaldybę, kuriai priskiriamas ir Piagailoe atolas . 

Salos ilgis šiaurės rytų – pietryčių kryptimi 2 km, plotis iki 800 m. Salos plotas 1,3 km². Nuo Japo salos nutolusi per 1000 km. į rytus, nuo Čiuko - 500 km. į vakarus. Nėra patogių prieplaukų, todėl sala lankoma retai. 

## Satavaliečiai
Saloje gyvena ~500 gyventojų (**satavaliečiai**), kurie kalba Satavalo kalba, artima Čiuko kalbai. Verčiamasi tropine žemdirbyste, žvejyba. 

Satavaliečiai išaugojo legendas apie salos apgyvendinimą. Anot jų, pirmieji gyventojai atplaukė iš tolimos salos vakaruose *Yarawo*. Jų palikuonys sudarė aukščiausius salos klanus. Vėlesni atsikėlėliai migravo iš rytinių atolų, ir iš jų kilo žemesnieji klanai.  
 
Smulkiausias satavaliečių visuomenės vienetas yra matrilokalinė šeima, kurių grupė sudaro *pwukos*. 1980 m. saloje gyveno 492 gyventojai, kurie dalinosi į 15 *pwukos*, kurių didžiausias turėjo 12 šeimų (71 žmogus).

Kartu *pwukos* grupuojasi į 8 matrilinijinius klanus (*yáyinang*). Jų nariai privalo padėti vienas kitam, ir klano viduje draudžiamos santuokos. Klanai yra ranguojami pagal svarbą: *Neyáár*, *Yáánatiw* ir *Noosomwar* yra aukščiausieji ir dalinasi salą į tris dalis, *Sawsát* yra tarpinis, kai tuo tarpu *Kataman*, *Piik*, *Sawen* ir *Maasané* yra prastuomenės klanai, susiję su aukščiausiais klanais senjoro-vasalo santykiais (*yakkune*). Kiekvienam klanui vadovauja vyriausias amžiumi vyras.

Valdžia koncentruojasi vadų taryboje, kurią sudaro 4 svarbiausių klanų vadai. Jie priima sprendimus dėl žvejybos, ginčų, nuikaltimų, ekspedicijų ir kitų klausimų. Apie sprendimus informuojama visuotinio salos susirinkimo metu. Jame gali dalyvauti visi suaugę vyrai. Klanų vadai, ypač *Neyáár* vadas, gauna privalomą duoklę duonmedžio ir kokoso vaisiais, atlieka kasmetinius derlingumo ritualus.

Ilgą laiką Satavalas dalyvavo Japo imperijos duoklinėje sistemoje ir mokėjo duoklę japiečiams. 1849 m. atolas patyrė žemės drebėjimą, kurio sukeltas potvynis visą salą paskandino kelioms valandoms. Išsigelbėjo tik tie gyventojai, kurie užlipo į aukštus medžius ir sugebėjo išsilaikyti. XIX-XX a. atolas priklausė Ispanijai, Vokietijai, Japonijai ir JAV.
 
Salos gyventojai yra geri kanojų gamintojai bei išlaikę senovinį navigacijos jūrose meną. Čia išlikęs ir senovinis iniciacijos ritualas Pwo. Iš Satavalo kilęs vienas žymiausių senovinės Okeanijos navigacijos vystytojų Mau Piailug.

## Išnašos
Mokslinių tyrimų institutas

**Mokslinių tyrimų institutas** – mokslinių tyrimų organizacija.
Institutas vykdo mokslinius tyrimus, teikia mokslo tiriamųjų bei taikomųjų darbų paslaugas, rengia atitinkamas mokymo programas bei vykdo mokymus.

## Uždaviniai
Instituto veiklos uždaviniai:
* vykdyti mokslinius tyrimus (teorinius metodologinius ir taikomuosius),
* vykdyti mokslo populiarinimo veiklą, skleisti mokslo žinias visuomenėje, nagrinėti ir apibendrinti pasaulio mokslo laimėjimus, rūpintis jų skleidimu ir naudojimu šalyje, regione,
* leisti mokslinius žurnalus, monografijas ir kitus leidinius, organizuoti konferencijas, kongresus, simpoziumus.

## Lietuvoje
Lietuvoje mokslo institutas – įstaigos statusą turinti biudžetinė įstaiga, teikianti visuomenei naudingas mokslo paslaugas socialinės apsaugos ir darbo srities klausimais. Mokslo institutas yra juridinis asmuo; jis gali, pvz., pirkti ar kitokiais būdais įsigyti savo veiklai reikalingą turtą, jį valdyti, naudoti ir disponuoti įstatymų nustatyta tvarka.

Lietuvoje mokslo institutų steigėjai – LR ministerijos, LR Vyriausybė ar kt. Mokslo institutas yra viešasis juridinis asmuo, turintis antspaudą su Lietuvos valstybės herbu ir instituto pavadinimu, savarankišką balansą ir sąskaitų bankuose.

## Nuorodos

* Lietuvos mokslo institutai
Seklio Kalio nuotykiai

„**Seklio Kalio nuotykiai**“ – 1976 m. Lietuvos kino studijoje pagal švedų vaikų rašytojos A. Lindgren knygą „Kalio Bliumkvisto nuotykiai“ sukurtas filmas vaikams. Filmo trukmė – 126 min.

## Apie filmą

Astridos Lindgren knygos „Kalio Bliumkvisto nuotykiai" motyvais pastatytame kino filme pagrindinio herojaus Kalio laukia daug išbandymų. Jis pasižymi narsa– juk ne kiekvienas berniukas ryžtųsi padėti policijai sučiupti gangsterius – Enarą, Blyškųjį ir Šlykštųjį. Kalis ne tik seklys, bet ir riteris. Jam padeda jo bičiulė Ieva Lota. Jie abu priklauso Baltosios rožės ordinui. Vaikų laukia rimtas karas dėl Mumriko Didžiojo su kitu – Raudonosios rožės ordinu.

## Kūrybinė grupė
* Režisierius – statytojas – Arūnas Žebriūnas
* Kompozitorius – Viačeslavas Ganelinas
* Panaudotos eilės – Vlado Šimkaus
* Dainas atlika – Rima Chazbijavičiūtė, Igoris Tumanovas, Jevgenijus Kiržackis
* Dirigentas – Aloyzas Končius
* Operatorius – Jonas Gricius
* Montažo režisieriai – B. Pinaitytė, Ona Diržytė
* Dailininkė statytoja – Juzefa Čeičytė
* Kostiumų dailininkas – Gražina Remeikaitė.

## Vaidina

* Tadas Dilys – *Kalis Bliumkvistas*
* Monika Žebriūnaitė – *Ieva-Lota*
* Arūnas Bukelis – *Andersas*
* Audrius Valevičius – *Sikstenas*
* Aidas Vitlipas – *Benka*
* Rytis Belevičius – *Jontė*
* Gediminas Girdvainis – *Dėdė Einaras*
* Jonas Aleksa – *„Išblyškėlis“*
* Donatas Katkus – *„Bjaurusis“*
* Povilas Gaidys – *Komisaras*
* Edgaras Savickis – *policininkas Bjorkas*
* Ramutis Rimeikis – *policininkas Jurgensas Santensonas*
* Vaiva Mainelytė – *Ievos Lotos mama*
* Nijolė Oželytė – *Frida*
* Kristina Andrejauskaitė
* Vytautas Grigolis
* Birutė Didžgalvytė
* Feliksas Einas
* Gerardas Žalėnas – *[[paštininkas]]*
* Eduardas Kunavičius – *pardavėjas*
* Rimgaudas Karvelis
* Doloresa Kazragytė
* Irena Kriauzaitė
* Janina Matekonytė
* Vytautas Paukštė – *Kalio tėtis*
* Juozas Jaruševičius
* Povilas Juodvalkis
* Henrikas Šablevičius
* Jonas Gricius
* Stepas Jukna – *portje Haris*
* Regina Varnaitė – *Merė, Hario žmona*
* Algirdas Zalanskas
* Algimantas Mažuolis


## Išnašos

## Nuorodos
* Filmo ištraukos
Monrealio Canadiens

**Monrealio „Canadiens“** – (, ) – NHL Rytų konferencijos, Šiaurės Rytų pogrupio ledo ritulio komanda iš Monrealio, Kvebeko, Kanados.

## Istorija
1909 m. gruodžio 4 d. J. Ambrose O'Brien įkūrė Monrealio „Canadiens“, kuri pradėjo žaisti NHA lygoje. 1910-1911 m. sezone jis buvo paduotas į teismą „Club athlétique Canadien“ savininko dėl „Canadiens“ vardo naudojimo. 1910 m. George W. Kendall pasiekė susitarimą su J. A. O'Brien ir nusipirko komandą už 7,500 JAV dolerių. 1915-1916 m. sezone komanda laimėjo Stenlio taurę. 1917 m. kartu su keturiomis kitomis komandomis įkūrė NHL lygą. 1923-1924 m. sezone laimėjo Stenlio taurę.

## Sezonai
 

## Nuorodos

*Oficiali klubo svetainė
Dalaso Stars

**Dalaso „Stars“** – () NHL Vakarų konferencijos, Ramiojo vandenyno pogrupio ledo ritulio komanda iš Dalaso, Teksaso.

## Istorija

**Minnesotos „North Stars“**

1965 m. kovo 11 d. NHL prezidentas Clarence Campbell paskelbė, kad lyga plečiasi nuo buvusių 6 komandų iki 12. Tai paskatino veikti investuotojus iš Mineapolio ir Sent Polo. Jiems pasisekė ir Minesotos valstijai buvo skirta vieta NHL lygoje. Komandos pavadinimui buvo paskelbtas konkursas. Fanai išrinko „North Stars“ vardą. 7-ajame dešimtmetyje komandai demonstravo prastą žaidimą, sunkumų turinčią komandą nupirko broliai Gordonas ir Džordžas Grundai, Cleveland „Barons“ savininkai. Jiems paprašius NHL vadovybė leido susijungti abiem komandoms. Jos išlaikė „North Stars“ vardą.

8-ajame dešimtmetyje smuko komandos arenos lankomumas, todėl savininkai nusprendė persikelti į San Franciską, bet NHL nenorėjo to leisti. Buvo pasiektas susitarimas, kuriuo Grundų broliams leista sukurti naują komandą San Franciske. 1990–1991 m. sezone San Chosė „Sharks“ pasikvietė daugumą „North Stars“ žaidėjų į savo komandą. Grupė investuotojų perpirko komandą iš brolių. Paskutinėse 1990–91 m. sezono rungtynėse Minesotos komanda pralaimėjo net 8:0. Po šio sezono komanda persikėlė į Dalasą.

**Dalaso „Stars“**

1993 m. komandos savininkas N. Greenas paprašė NHL vadovybės sutikimo persikelti į Dalasą. Jis buvo duotas ir komanda sutrumpinusi buvusį pavadinimą tapo Dalaso „Stars“.

## Sezonai

## Nuorodos

Oficiali klubo svetainė
Ramunė Marcinkevičiūtė

**Ramunė Marcinkevičiūtė** (g. 1957 m. liepos 24 d. Vilniuje) – Lietuvos teatrologė, Lietuvos muzikos ir teatro akademijos (LMTA) profesorė, humanitarinių mokslų daktarė.

## Biografija
Tėvas Justinas Marcinkevičius. 1980 m. baigė A. Lunačiarskio teatro meno institutą Maskvoje. 2000 m. humanitarinių mokslų daktarė.

1980–1983 m. dirbo LTSR teatro draugijoje Vilniuje, 1983–1990 m. Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Menotyros sektoriuje, 1990–1994 m. Kultūros ir meno institute, nuo 1997 m. žurnalo „Kultūros barai“ redakcijoje. Nuo 1990 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos dėstytoja, nuo 2002 m. akademijos Meno istorijos ir teorijos katedros vedėja; nuo 2007 m. docentė. LMTA Teatro ir kino fakulteto profesorė.

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrinėjimų pagrindinė sritis – XX a. antrosios pusės ir šių laikų teatro istorija ir teorija. Paskelbė teatro istorijos, teorijos, kritikos straipsnių lietuvių ir užsienio spaudoje.

## Bibliografija
* Eimuntas Nekrošius: Erdvė už žodžių, monografija, 2002 m.
* Modernus teatras, sudarytoja, su G. M. Mareckaite, 1995 m.
* Vsevolodas Mejerholdas. Apie teatrą, sudarytoja, 2008 m.

## Šaltiniai
Būdvytis

**Būdvytis** − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Būdvytienė (ištekėjusi moteris) ir Būdvytytė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

*Antanas Būdvytis – agronomas, politikas;
*Pranas Vytautas Būdvytis – žurnalistas, poetas;
*Virginijus Būdvytis – politikas;
*Vladas Būdvytis – politikas.

Taip pat žiūrėti:
*Budvytis.