Fran S. Finžgar

** Franas Saleškis Finžgaras ** (slovėn. *Fran Saleški Finžgar*; 1871 m. vasario 9 d. Doslovčė, Slovėnija – 1962 m. birželio 2 d. Liubliana) – slovėnų rašytojas, dramaturgas, vertėjas ir Romos katalikų kunigas. Slovėnų literatūroje žinomas pirmiausia kūriniais apie valstiečių ir miestiečių gyvenimą, taip pat ir kaimo tematikos pjesėmis. Jo darbai skirti tiek jaunajai, tiek vyresniajai žmonių kartai.

## Biografija

Rašytojas gimė Aukštutinėje Krainoje, Doslovčėje, netoli Stolo, vargingoje ūkininkų šeimoje. Nerūpestinga jo vaikystė pasibaigė, kai pradėjo eiti į Breznicos vienmetę mokyklą. Kadangi joje atkreipė mokytojo ir kunigo dėmesį, šie įkalbėjo tėvą, kad leistų Franą mokytis pradinėje mokykloje Radovljicoje, kur būsimasis rašytojas pramoko vokiečių kalbos. Jis buvo pirmūnas, nors didžiąją dalį savo laiko praleido ganydamas gyvulius. Pabaigęs mokyklą Radovljicoje, 1882–1891 m. lankė gimnaziją Liublianoje, kurioje išgyveno vidinę krizę dėl kitų vaikų tyčiojimosi. Krizės pasikartojo keletą kartų ir tolimesniame jo gyvenime. Pirmojoje gimnazijos klasėje buvo paliktas kartoti kurso, tačiau sėkmingai įveikęs sunkumus, 1891 metais su pagyrimu baigė gimnaziją. Mokslus tęsė Liublianos kunigų seminarijoje. Į kunigus buvo įšventintas 1894 metais.

Kunigu dirbo Bohinjoje, Jesenicėse, Kočevėje, Idrijoje, Soroje bei kitose parapijose. 1918 metais išvyko į savo paskutinę savo darbo vietą – Trnovo parapiją Liublianoje. Rūpinosi architekto Jožės Plečniko suprojektuotos Črna Vaso šv. Mykolo bažnyčios statybomis. 1936 metais išėjo į pensiją, tačiau ir toliau aktyviai dirbo kaip kunigas ir rašytojas. Iki mirties gyveno Kolezijoje, Liublianoje, name, kurį suprojektavo J. Plečnikas (netoli Gradaščicos upės). Gatvė, kurioje stovi namas, pavadinta Finžgaro garbei.

## Kūryba

Finžgaro darbams būdinga tai, kad jie artimai susiję su pačiu autoriaus gyvenimu, kupini vidinių išgyvenimų. Glaudus ryšys su kaimo žmonėmis, leido gimti įtaigiems literatūros kūriniams.

Savo kūrybinio kelio pradžioje Finžgaras taip pat kūrė poeziją, kurią vėliau apleido. Kūrybinę veiklą tęsė rašydamas apysakas apie valstiečių ir miestiečių gyvenimą. Turbūt labiausiai žinomas jo kūrinys „Po laisva saule“ („Pod svobodnim soncem“) su paantrašte „Senų senelių pasakojimai“ („Povest davnih dedov“, 1906–1907), kuriame parodė kovą tarp slavų genčių (kūrinyje vadinamų slovėnais) ir Bizantijos imperijos. Jame pasakojama įtempta ir plati istorija, kuria būtų galima padrąsinti tautą. Po pirmojo pasaulinio karo pasirodė karo kronika „Išpranašautas“ („Prerokovana“), kuri apima apysakas „Kovos“ („Boji“), „Aušros pranašystės“ („Prerokbe zore“), „Pono Urbano kronika“ („Kronika gospoda Urbana“) bei kitas.

Finžgaras yra žinomas kaip apysakų apie kaimą rašytojas, kuriose pavaizdavo pasaulį, pažįstamą nuo vaikystės (apysakos „Dėdės“ („Strici“), „Mergaitė Ančka“ („Dekla Ančka“), „Baltasis jaunikis“ („Beli ženin“)). Jo kaimo tematikos pjesės taip pat kilo iš šių kūrinių: „Brakonierius“ („Divji lovec“), „Grandinė“ („Veriga“), „Gyvenimo nuolauža“ („Razvalina življenja“. Jaunystės prisiminimus jis aprašė kūrinyje „Mano kelionių metai“ („Leta mojega popotovanja “) (1957).

F. S. Finžgaras taip pat rašė jaunimui: „Lai būna studentas“ („Študent naj bo“), „Ponas Hudournikas“(„Gospod Hudournik“), „Makalonca“. Jo darbuose kreipiamas dėmesys į išsilavinimo troškimą.

Rašytojas buvo literatūros žurnalo „Mladika“ redaktorius bei SAZU (Slovėnijos mokslo ir meno akademijos) draugijos narys.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Žirovnicos savivaldybės puslapis