open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Paul A. Partain

**Polas Alanas Parteinas** (,  – ) – amerikiečių aktorius, geriausiai žinomas dėl Franklino vaidmens filme „Kruvinosios skerdynės Teksase“ (1974 m.).

## Biografija
Parteinas gimė Ostine, Teksaso valstijoje. Tarnavo Jungtinių Valstijų kariniame jūrų laivyne Vietnamo karo metu, o grįžęs į JAV, dieną dirbo elektronikos gamykloje. 1972 m. rudenį sužinojo, kad buvo atleistas iš gamyklos, tačiau buvo pakviestas išbandyti suvaidinti Sidney Lumet 1974 m. filme „Mylinti Molė“.

Vėliau buvo supažindintas su Kim Henkel, filmo „Kruvinosios skerdynės Teksase“ scenaristu ir prodiuseriu. Iš pradžių Parteinas dalyvavo atrankoje autostopininko vaidmeniui, tačiau filmo režisieriaus Tobe Hooper jis nesužavėjo. Tuomet Hooper paprašė aktoriaus dalyvauti atrankoje dėl Franklino vaidmens ir galiausiai jam šį vaidmenį ir suteikė.

Po to, kai 1970-aisiais pasirodė dar dviejuose filmuose („Lenktynės su velniu“ ir „Dundantis griaustinis“), Polas Parteinas 1978 m. baigė aktoriaus karjerą. Vėl grįžo į kino pasaulį 1990-aisiais, pradėdamas nuo nedidelio vaidmens filme „Kruvinosios skerdynės Teksase. Kita karta“ (1995 m.), trečiojoje serijos dalyje. 1997 m. pasirodė filme „Burying Lana“.

Apie dešimt metų dirbo regioniniu pardavimų vadovu bendrovėje „Zenith Electronics Corporation“. Buvo vedęs Jean E. Partain.

2005 m. sausio 28 d. aktorius mirė nuo vėžio savo gimtajame mieste.

## Filmografija

### Filmai

## Išnašos
Alexandria Ocasio-Cortez

**Aleksandrija Okasio-Kortes** (**AOC**, , g. 1989 m. spalio 13 d.) – Jungtinių Amerikos Valstijų politikė, aktyvistė. Puertorikiečių kilmės. Nuo 2019 m. Atstovų Rūmų narė, atstovaujanti Niujorko 14-ajai apygardai. Priklauso Demokratų partijai. Laiko save demokratine socialiste, yra žinoma dėl savo progresyvių pažiūrų.

## Biografija
Gimė Niujorke, Bronkso rajone, puertorikiečių kilmės darbininkų šeimoje (tėvas – Niujorke gimęs architektas, motina – iš Puerto Riko emigravusi namų tvarkytoja). Būdama 5 metų persikėlė gyventi į Jorktaun Haitsą, į šiaurę nuo Niujorko. 2007 m. baigė Jorktauno vidurinę mokyklą. 2011 m. Bostono universitete įgijo dvigubą tarptautinių santykių ir ekonomikos bakalauro laipsnį. Grįžusi į Bronksą tapo aktyviste pelno nesiekiančioje organizacijoje, dirbo padavėja, barmene.

2016 m. JAV senatoriaus Bernio Sanderso prezidento rinkimų kampanijos organizatorė.

2018 m. Demokratų partijos preliminariniuose Niujorko 14-osios Kongreso apygardos rinkimuose nugalėjo Demokratų frakcijos pirmininką ir 10 kadencijų ėjusį Džo Kraulį (tai laikyta didžiausia netikėta pergale 2018 m. vidurio kadencijos preliminariniuose rinkimuose). Laimėjo tų metų visuotinius rinkimus ir buvo perrinkta 2020, 2022 ir 2024 m.

Būdama 29 metų tapo jauniausia į Kongresą išrinkta moterimi. Viena iš pirmųjų dviejų Amerikos demokratinių socialistų (DSA) narių moterų (su Rašida Tlaib), išrinktų į Kongresą. Pasisako už progresyvias idėjas: paramą darbuotojų kooperatyvams, visuotinės sveikatos apsaugos sistemą „Medicare for All“, nemokamą mokslą valstybiniuose universitetuose, darbo vietų garantiją, „Žaliąjį naująjį kursą“, Imigracijos ir muitinės tarnybos (ICE) panaikinimą. Demokratų partijos kairiojo sparno lyderė ir neoficialaus progresyviojo Kongreso bloko „Squad“ narė.

## Šaltiniai
Sėlių ir Livonijos ordino kampanija Nalšioje (1245)

**Sėlių ir Livonijos ordino kampanija Nalšioje** – 1245 m. apsikrikštijusių sėlių iš Aizkrauklės piliai pavaldžių žemių surengtas išpuolis prieš Nalšios žemę. Kampaniją sudarė bent du žygiai – sėlių išpuolis prieš Mindaugo vasalą Nalšios valdovą Lengvenį, kurio metu pastarasis pateko į nelaisvę ir buvo perduotas Livonijos ordinui, bei šią operaciją sekęs Livonijos ordino suorganizuotas plėšikavimo žygis į Nalšią. Kampanija aprašyta Eiliuotojoje Livonijos kronikoje.

Sėlių operacijai vadovavo neseniai apsikrikštiję Nalšios arba Upytės žemės didikai broliai Dučius, Milgerinas ir Gineika. Pastarieji, jų ginče su Lengveniu Mindaugui parėmus pastarąjį, pasitraukė į Rygą, kur sudarė sąjungą su Livonijos ordino magistru Ditrichu fon Griuningenu (). Ši sąjunga buvo nukreipta prieš Mindaugo giminaitį ir vasalą Nalšios valdovą Lengvenį, kuris vykdė išpuolius su siekiu pajungti likusią Sėlos dalį. Ordino magistras mainais į krikštą pažadėjo naujakrikštams draugystę, turtus, garbę, nuosavybę, gerą atlygį ir apsaugą, kad jiems „prasidėtų geras gyvenimas“.

Po krikšto sugrįžus į savo žemę, trijų brolių vadovaujama kariauna slapta įsiveržė į Lengvenio valdas ir užpuolė jį medžioklės metu. Surakintą už nugaros Lengvenį jie nusivarė į Milgerino žemę. Dučius, Milgerinas ir Gineika kartu su savo kariais, šeimomis, gyvuliais ir turtais pasitraukė į Aizkrauklės sritį, kur miške įsirengė stovyklą. Patys broliai išjojo pas ordino magistrą, kuris jiems įsakė atgabenti belaisvį į Rygą. Kai jie tai padarė, magistras jiems „raštu suteikė žmones, žemę ir turtą“, t. y. padarė juos savo vasalais.

Nalšiai netekus valdovo Livonijos ordino magistras Ditrichas fon Griuningenas nusprendė išnaudoti šią situaciją ir surengti karo žygį į Nalšios žemę. Prie jo kariuomenės prie Dauguvos prisijungė Danijos karaliaus vasalai iš Revelio (Talino), taip pat latgaliai, lyviai ir naujieji jo vasalai – sėliai. Persikėlę į kairįjį Dauguvos krantą ir praėję pelkes, miškus bei upes, įsibrovėliai nusiaubė kelias Nalšios žemės vietoves.

Dalis kariuomenės, vadovaujama Gineikos, užėmė tiksliau nelokalizuotą Lengvenio pilį. Ją apiplėšęs „*su karo grobiu ir belaisvėmis moterimis, jų vaikais, žirgais, karvėmis ir veršeliais*“ patraukė atgal į Rygą. Grįžtant per pelkėtą vietovę, juos užpuolė lietuvių kariuomenė, tačiau buvo sumušta. Mūšyje žuvo neįvardintas Lengvenio brolis.

Apie įvykius savo žemėje Lengvenis sužinojo būdamas nelaisvėje, Rygoje. Iš liūdesio jis mėgino pasikarti, tačiau to neleido ordino sargyba. Iš nelaisvės Lengvenį vėliau išpirko Mindaugas.

## Išnašos
MWOS FC

**Moors World of Sport Football Club**, o trumpai **MWOS** – Zimbabvės futbolo klubas iš Nortono. Klubas priklauso lažybų bendrovei Moors World of Sport.

## Istorija
2019 m. įkurtas futbolo klubas. Kitados rungtyniavo žemesniųjų pakopų pirmenybėse.

2024 m. sezone varžėsi Division One (II). Šiaurinėje grupėje liko antroje vietoje. Po sezono tapo žinoma, kad klubas nusipirko vietą Premjer lygoje iš Pietinės grupės nugalėtojų ZPC Hwange.

2025 m. sezone rungtyniavo Zimbabwe Premier Soccer League. Debiutantai iškovojo antrąją vietą.

## Titulai
;  **[[Zimbabwe Premier Soccer League]]**
* **Čempionai (0):** – 
;  **Zimbabvės futbolo taurė**
* **Nugalėtojai (0):** – 

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia tradicine apranga. 

## Garsesni žaidėjai
; Klubo žaidėjai, atstovavę Zimbabvės nacionalinei rinktinei.
*  Martin Mapisa, vartininkas;
*  Chris Semakweri, saugas;
*  Wisdom Mutasa, saugas;
*  Farau Matare, puolėjas;

## Garsesni treneriai
*  Lloyd Mutasa, nuo 2023 m. gegužės mėn.

## Išnašos

## Nuorodos
* [ Oficiali klubo svetainė]
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportarchive
Lietuvos žygis į Kuršą (1245)

**Lietuvos karo žygis į Kuršą** – nesėkminga Lietuvos karinė kampanija Kurše, surengta 1245 m., maždaug po metų nuo Lietuvai nesėkmingo Embutės mūšio. Kampanija trumpai aprašyta Eiliuotojoje Livonijos kronikoje.

Kampanijoje dalyvavo apie 5 tūkst. lietuvių karių. Lietuvių pajėgų vado vardas nežinomas. Livonijos pajėgoms vadovavusių karvedžių vardai, taip pat Livonijos pajėgų dydis nėra užfiksuotas, minima tik, kad jos buvo mažesnės.

Įsiveržę į Kuršą, lietuviai įsirengė stovyklą neįvardintame slėnyje. Lietuvių vadams susirinkus į karo tarybą juos atakavo daug mažesnės Livonijos ordino narių, vokiečių kryžiuočių ir jų sąjungininkų kuršių pajėgos. Netikėto puolimo metu riteriai užpuolė ir išžudė lietuvių bajorus, o kuršiai nukovė nespėjusius suorganizuoti pasipriešinimo eilinius karius.

Eiliuotosios Livonijos kronikos teigimu, mūšyje žuvo pusė lietuvių kariuomenės, nežuvo nei vienas ordino riteris. Nugalėtųjų žirgus ir ginklus pasidalino vokiečiai ir kuršiai.

Mūšio vieta kronikose nenurodyta, tačiau pagal Eiliuotosios kronikos tekstą – *Tai vienus metus atsisakė į Embutę keliauti; tai jums galiu sakyti be abejonės* – sprendžiama, kad šis žygis vėl buvo nukreiptas prieš Embutės žemę, buvusią Livonijos ordino ir Lietuvos valdovo Mindaugo teritorinių interesų sandūroje.

## Išnašos
Prancūzkapiai

**Prancūzkapiai** – kapavietės, atsiradusios 1812 m. Lietuvoje vykstant prancūzmečiui, kai Didžioji armija traukėsi pralaimėjusi Napoleono žygyje į Rusiją. Tokie kapai buvo ne tik įprastinės kapinės, bet kartais ir aukštesnės kalvos, piliakalniai, pilkapynai ir pan.

Tokių kapaviečių yra įvairiose Lietuvos vietose – Jurbarko rajone, Širvintų rajone (Rusių Rago pilkapynas), Kretingos rajone (Kurmaičių II senosios kapinės), Prienų rajone (Skirptiškėje), Zarasų rajone (Salako pilkapynas), Kaišiadorių rajone (Pakalniškių II pilkapynas), Trakų rajone (Totoriškių pilkapis), Šilainių prancūzų karių kapinės Kaune, Šiaurės miestelyje Vilniuje, ir kt.

Ne visi objektai, vadinami Lietuvoje prancūzkapiais, turi istoriniais šaltiniais patvirtintą autentiškumą.

## Šaltiniai
Marijona Šmulkštytė

**Marijona Šmulkštytė**, dar žinoma kaip *Sesuo Leonarda* (1893 m. rugsėjo 22 d. Gudiškių k., Igliškėlių valsč. – 1972 m. spalio 9 d. Kaune) – skulptorė, vienuolė kazimierietė, lietuviškos Šv. Kazimiero seserų kongregacijos narė.

M. Šmulkštytė baigė skulptūros studijas Kauno meno mokykloje. Ji buvo tarp pirmųjų šios mokyklos skulptūros skyriaus absolventų. Pagarsėjo antkapiniu paminklu mirusiems Marijampolės ateitininkams, o nuo 1933 m. iki SSRS–Vokietijos karo pradžios kūrė monumentalų skulptūrinį ansamblį arkivyskupo Juozapo Skvirecko pakaunėje valdyto Linkuvos dvaro sodyboje. Įvardijama kaip savotiška Kauno arkivyskupijos „rūmų“ dailininke.

Išliko vertingų religinio turinio skulptūrinių kompozicijų, išlietų iš betono, priskiriamų modernizmo, realistinio neoromantizmo stilistikai. Tarpukaryje kurti žinomi darbai buvo proginiai, skirti Lietuvos bažnytinės provincijos įkūrimo 10 metų, Lietuvos Krikšto 550 metų jubiliejams.

## Darbai

* Linkuvos dvaro šv. Jono Krikštytojo koplyčia, 1936 m.
* Skulptūrinė grupė „Poilsis”, Linkuvos dvaras, 1936 m.
* Skulptūrinė kompozicija „Kristus Karalius“, Linkuvos dvaras, 1941 m.
* Maironio biustas, Kauno kunigų seminarijos sodas, 1933 m.; sovietmečiu apgadintas, 1983 m. atiduotas į Maironio lietuvių literatūros muziejaus fondus.
* Antano Šmulkščio namas Kaune, Vaižganto g. 10. Galimai prie gausios namo puošybos prisidėjo jo sesuo M. Šmulkštytė.

## Pastabos

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Kauno arkivyskupas metropolitas Juozapas Jonas Skvireckas ir sesuo Immaculata (Judita Dvaranauskaitė) prie skulptūrinės grupės „Poilsis” šventiko sodyboje Linkuvoje. 1936–1940 m. *limis.lt*
* Prie Ateitininkų paminklo Marijampolės senosiose kapinėse 1939 m. *limis.lt*
Dučius

**Dučius**, arba  **Tučius**, **Tučė**, **Dučė** (; ) – sėlių arba aukštaičių kunigaikštis, gyvenęs maždaug 1240–1255 m., Livonijos ordino vasalas (nuo 1245 m.). Eiliuotojoje Livonijos kronikoje jis visada minimas pirmasis iš trijų brolių: *„Vienas iš jų vadinosi Dučius“* ().

## Istorija
Kartu su savo (jaunesniaisiais) broliais Milgerinu () ir Gineika () priklausė kunigaikščių giminei, kuri priešinosi Lietuvos valdovo Mindaugo pastangoms pajungti žemes, esančias tarp Nalšios ir sėlių žemių kairiajame Dauguvos krante, kur, kaip rašoma kronikoje, „gyveno krikščionys išilgai visos teritorijos“.

Dučius kartu su broliais dalyvavo 1245 m. surengtame ordino žygyje į Nalšios žemę. Istoriniuose šaltiniuose Dučius minimas tris kartus – Eiliuotojoje kronikoje pasakojant apie Lengvenio karą su kaimyninėmis žemėmis (iki 1245 m.), antrąjį kryžiuočių žygį į Nalšios žemę (1245 m.) ir žygį į Žemaitiją (1255 m.).

## Dučiaus žemės lokalizacija
Manoma, kad Dučiaus ir jo brolių valdyta žemė priklausė toms sėlių sritims, kurias Mindaugas 1255 m. spalį, dėkodamas Vokiečių ordinui už tarpininkavimą, dėl kurio popiežius sutiko jį pakrikštyti ir karūnuoti pirmuoju Lietuvos karaliumi, padovanojo Livonijos ordino magistrui. Tarp jų minimos Medenė, Pelonė, Maleisinė ir Tovrakstė.

Lietuvių istorikai J. Stakauskas ir, vėliau, E. Gudavičius šią teritoriją lokalizavo dabartinėje šiaurinėje Lietuvos dalyje.

## Išnašos
Kuršių puolimas prieš Klaipėdą (1263)

**Kuršių puolimas prieš Klaipėdą** – 1263 m., 1260–1267 m. Kuršių sukilimo metu, vykę kuršių (Kretingos ir Impilties) ir vokiečių kovos dėl Klaipėdos pilies ir miesto. Konfliktas aprašytas Eiliuotojoje Livonijos kronikoje.

Kuršių sukilimo metu Mėmelio pilis (dabartinė Klaipėda) buvo apsupta ir faktiškai atskirta nuo susisiekimo sausuma su pagrindine Vokiečių ordino valdyta teritorija. Jos aprūpinimas vyko jūra. Apsiaustis nebuvo ištisa, tačiau pilį kelis kartus atakavo kuršiai iš netoliese buvusios Kretingos (), kurios pilies apygarda Megavos žemėje (vok. *borchsukunge Cretyn*, lot. *castellatura de Creten*) minima 1253 m. Kuršo žemių padalijime.

Mėmelio komtūras su dideliu ordino brolių būriu surengė kontrataką prieš Kretingoje susirinkusius kuršius. Kretingos gynėjai išėjo iš už įtvirtinimų ir stojo prieš puolėjus. Ordino riteriai buvo sumušti ir grįžo į Klaipėdą, keli jų žuvo, o Mėmelio komtūras buvo paimtas į nelaisvę ir sudegintas ant laužo.

Tuomet ordinas surengė dar vieną puolimą prieš Kretingos kuršius, per kurį „juos išžudė tikrai – su žmonomis, vaikais drauge, – taip atkeršydami už tai, ką anksčiau šeimininkai iš jų buvo paėmę. O pilis iki pat pamatų, iki žemės buvo jų sudeginta.“

Klaipėdą taip pat apsupo Impilties () kuršių kariauna, kuri kovojo taip sumaniai, kad „jei Dievas nebūtų padėjęs broliams, jie nebūtų galėję ten išsilaikyti.“

Impilties kuršių kariuomenė siautėjo ir Skalvos () žemėje, ties Jūros upės baseinu (Nemuno intaku), kur „lietuvius narsiai, greitais kirčiais taip kai kuriuos būrius iškapojo, kad namuose dėl jų buvo apverktieji.“

Žinoma, kad Impilties pilies apygarda () buvo Kuršių Duvzarės žemės dalyje, kuri po 1253 m. Kuršo padalijimo buvo priskirta Kuršo vyskupijai, tačiau sukilimui prasidėjus atsikratė ordino kontrolės.

## Išnašos
Livonijos ordino žygis prieš žemaičius (1255)

**Livonijos ordino žygis prieš žemaičius** – 1255 m. Livonijos ordino plėšikavimo žygis prieš žemaičius, surengtas kaip atsakas į žemaičių, vadovaujamų karo vado Almino išpuolį į Kuršą. Almino žygio tikslas buvo atkeršyti kuršiams, kurie buvo pasikrikštiję ir pasidavę Vokiečių ordino valdžiai.

Žygis aprašytas Eiliuotojoje Livonijos kronikoje.

Atsakydamas į Almano išpuolį, Livonijos ordino magistras Anas fon Zangershauzenas Rygoje surinko didelę kariuomenę, kurioje dalyvavo ir Ordinui pavaldūs lyviai, latgaliai bei estai. Žygio maršrutas driekėsi per Žiemgalą, kur prie kariuomenės prisijungė ir neseniai ordino pavergti žiemgaliai bei kuršiai.

Prieš kertant Žemaitijos sieną ordino kariuomenė buvo sutvarkyta į būrius (vėliavas), vadovaujamas fogtų. Šių pajėgų vedliais buvo ordino vasalai sėliai Dučius, Milgerinas ir Gineika. Šis žygis yra paskutinis kartas, kai minimi šie trys sėlių didikai.

Įsibrovėliai niokojo žemaičių žemę devynias dienas ir naktis, kol magistras Anas fon Zangershauzenas liepė pūsti karo trimitą – ženklą, reiškiantį karo veiksmų pabaigą.

Grįžtant iš žygio, pirmieji nuo ordino kariuomenės atsiskyrė kuršiai, Žiemgaloje pasiliko pašauktieji žiemgaliai, o likusieji nukeliavo iki Rygos, kur žygis pasibaigė.

Apie žemaičių pajėgų pastangas priešintis užpuolikams arba juos vytis šaltiniuose neužsimenama.

## Išnašos
Pakalniškių kapinių koplyčia

**Pakalniškių kapinių koplyčia** – naujos statybos koplyčia Elektrėnų savivaldybėje, Vievio seniūnijoje, Pakalniškių kaime. Pastatyta 2001 m. veikiančiose Pakalniškių kapinėse, prie kelio , 5 km į pietvakarius nuo Vievio. Įėjimą į kapines puošia aukšti balto mūro vartai, pažymėti 1990 m. data, su 3 kryžiais ir varpu. Koplyčia stovi įkalnėje, seniausioje kapinių dalyje, kurioje išlikę XIX a. pabaigos antkapinių paminklų, akmens mūro pamatų fragmentų.

Koplyčią mirusiųjų pagerbimui statė pakalniškiečiai savo lėšomis ir savanoriaudami pirmajame dešimtmetyje po 1990 m. atkurtos Nepriklausomybės. Ne visi pritarė šiam užmojui, tačiau jie buvo įtikinti kaimynų, kad visose Lietuvos senosiose kapinėse stovi koplyčios, todėl Pakalniškių kapinėse taip pat būtina koplyčią pastatyti. Vietą koplyčiai parinko, statybų pradžią palaimino Vievio šv. Onos parapijos klebonas Antanas Černa (1937-2020). Į palaiminimą buvo susirinkę per 30 žmonių. Pastatyta pagal vietos gyventojų Liongino ir Algirdo Sakalinsko brėžinius. Koplyčia užbaigta statyti ir pašventinta 2001 m. klebono A. Černos.

A. Sakalinsko prisiminimu, koplyčios statybos priminė detektyvą. Tuo metu vyko savivaldybių reforma, buvo įkurta nauja Elektrėnų savivaldybė, o Pakalniškės priskirtos Vievio seniūnijai. Bebaigiant statyti koplyčią, naujasis seniūnas į ją pažiūrėjo kaip į nelegalią statybą, todėl statybą sustabdęs ir net liepęs nugriauti. Iš statytojų buvo pareikalauta dokumentų apie įsigytas statybines medžiagas. Suradus pirkimo sąskaitas dovanotoms plytoms, skiediniui, gautas valdžios pritarimas tęsti statybą. Koplyčios viduje ant postamento įtaisyta dovanota Marijos skulptūra.

2025 m. Elektrėnų savivaldybė ir Vievio seniūnija koplyčios statytojų šeimas (kai kurie statytojai jau palaidoti šiose kapinėse), nors ir po ketvirčio amžiaus, apdovanojo Padėkos raštais.


Pakalniškės (Elektrėnai), koplyčios viduje.JPG|Koplyčios viduje (vaizdas pro langą)
Pakalniškės (Elektrėnai), koplyčia 3.JPG|Koplyčios galinė dalis


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Elektrėnų savivaldybė (sakralas)
Ausieniškių kapinės

**Ausieniškių kapinės** – riboto laidojimo civilinės kapinės, įsikūrusios Elektrėnų savivaldybėje, Ausieniškių kaime, Vievio priemiestyje nuo geležinkelio stoties pusės, 220 m į šiaurę nuo senojo Vilniaus – Kauno kelio (). 

Kapinių sklypas stačiakampio formos, plyti lygioje teritorijoje, užima 0,3089 ha.. Kapinės sutvarkytos (išpjauti senieji medžiai, panaikinta gyvatvorė), aptvertos šiuolaikine metaline tvora. Seniausi palaidojimai sutelkti koplyčios prieigose, vidurinėje kapinių dalyje. Skaitmeninant kapines, užfiksuota XX a. pradžios, I pusės palaidojimų su senaisiais antkapiniais paminklais (1915, 1926 m.). 

Kapinėse stovi mūrinė Ausieniškių koplyčia su laidojimo kriptomis, kurios pažymėtos atminimo lentomis su įrašais lenkų kalba. Jose palaidoti daugiausiai Šumskų giminės nariai.

Kapinių gale, koplyčios prieigose palaidotas V pėstininkų Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kęstučio pulko karys, eilinis Simas Zelvis (Želvys), žuvęs 1919 m. birželio 9 d. nežinomomis aplinkybėmis. Kapas pažymėtas standartiniu Lietuvos kario kryžiumi. 2009 m. buvo įrašytas į Kultūros vertybių registrą. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Ausieniškių kaimas. Senos kapinės *gomanta.lt*
* Ausieniškių kaimo kapinės *cemety.lt*
Subkontinentas

**Subkontinentas** – didelė žemyno dalis, kurią nuo likusios žemyno dalies skiria ryškios geografinės ribos ir kuri pasižymi savitomis geografinėmis sąlygomis. Tai didelio ploto masyvas, bet mažesnis už žemyną, arba platesnė išsikišusi kontinento dalis. Tai gali būti didelė sala, tokia kaip Grenlandija, arba išsikišusi žemyno dalis, kaip Indostano pusiasalis.
Parapinė mokykla

**Parapinė mokykla** – pradinės mokyklos tipas, veikęs nuo Viduramžių prie parapinių bažnyčių. Mokymasis jose trukdavo keletą metų, galėdavo mokytis ir vaikai, ir suaugusieji. XIX–XX a. išsiplėtus valstybinių mokyklų tinklui, savo svarbą prarado.

## Istorija

Parapinės mokyklos atsirado vakarų Europoje ankstyvaisiais viduramžiais, Rusijoje – dar XI a. Carmečiu 1804 m. patvirtintos vienmetės, 1828 m. – dvimetės parapinės mokyklos, 1864 m. perduotos sinodo žinion ir pavadintos cerkvinėmis.

## Lietuva

Lietuvoje parapinės mokyklos imtos steigti XV a. pradžioje. Pirmosios tokios mokyklos buvo Ldk Vytauto Didžiojo 1409 m. funduota mokykla Naujuosiuose Trakuose, apie 1469 m. įsteigta Varniuose, 1472 m. – Senuosiuose Trakuose, 1473 m. – Kaune. Parapinė mokykla Kaune veikė XVI–XVIII a. pirmojoje pusėje, ji turėjo savo pastatą už parapinės bažnyčios, kuris minimas ir 1669 m. Kauno dekanato bažnyčių vizitatoriaus ataskaitoje. XVIII a. pabaigoje Kauno parapinė mokykla buvo medinis pastatas šventoriuje.

1526 m. Vilniaus vyskupijos sinodas nutarė kiekvienoje parapijoje įkurti po parapinę mokyklą, kur būtų mokoma tikybos lietuvių ir lenkų kalbomis, bet tai nebuvo visuotinai įgyvendinta. XVI a. 1-ojoje pusėje Lietuvos teritorijoje buvo žinoma 11 katalikų ir 6 protestantų parapinės mokyklos, XVI a. 2-ojoje pusėje – 53 katalikų ir 32 protestantų parapinės mokyklos. 1653–1654 m. vizitacijos duomenimis, Vilniaus vyskupijoje veikė 29 parapinės mokyklos, o 12 parapijų liepiama tokias įkurti. Nuo XVII a. antros pusės iki 1773 m. Vilniaus vyskupijoje buvo 15 katalikų, Žemaičių vyskupijoje – 34 katalikų, abiejose vyskupijose – 18 protestantų parapinių mokyklų.

1773 m. ATR seimo nutarimu Edukacinė komisija ir imta parapines mokyklas pasaulietinti perimant iš bažnyčių. 1777 m. LDK veikė 330 parapinių mokyklų, 1773–1803 m. Žemaičių vyskupijoje buvo 90, Vilniaus vyskupijoje – 77 parapinės mokyklos. Tvarkyti švietimą buvo pavesta Vilniaus universitetui, kuris 1781 m. pertvarkytas į Lietuvos vyriausiąją mokyklą. 1781 m. Vyriausioji mokykla valdė apie 200 parapinių mokyklų ir 100 namų mokyklų, kurias lankė valstiečių vaikai, jose buvo mokoma tik lietuviškai.

Po 1830–1831 m. sukilimo caro imperijos valdžia parapines mokyklas Lietuvoje uždarinėjo ir vietoje jų steigė 1–2 klasių valdines pradžios mokyklas, kurios iš tradicijos taip pat buvo vadinamos parapinėmis. 1856 m. Kauno gubernijoje veikė 35 parapinės mokyklos (19 valdinių), Vilniaus gubernijoje – 18 (iš jų 15 valdinių). Po 1863–1864 m. sukilimo katalikų parapinės mokyklos buvo uždarytos, jų vietoje imta steigti valdines rusiškas (liaudies) mokyklas ir cerkvines parapines mokyklas.

Mažojoje Lietuvoje parapines mokyklas imta steigti dar Kryžiuočių ordino valstybėje. Siekdama skleisti ir įtvirtinti liuteronybę, Prūsijos evangelikų liuteronų bažnyčia nuo 1530 m. ėmė steigti parapines mokyklas Mažojoje Lietuvoje, kurios veikdavo prie parapinių bažnyčių. Iš pradžių vienose parapinėse mokyklose buvo mokoma vokiečių kalba arba lotynų kalba, kitose – lietuvių kalba. Lietuviškos parapinės mokyklos už Lietuvos ribų pradėtos steigti apie 1900 m., daugiausia JAV.

## Šaltiniai
Parapinė bažnyčia

**Parapinė bažnyčia** – bažnyčia, administruojanti jai pavaldžią parapiją, kaip tokia išskiriama skirtingų krikščionybės nominacijų (jas turi katalikai, protestantai). Neparapinės bažnyčios, pavaldžios parapinėms, laikomos parapinių bažnyčių filijomis. Parapinės bažnyčios pavaldume taip pat gali būti koplyčios. Vyriausias parapinės bažnyčios šventikas yra klebonas, žemesni – vikaras, altarista, kapelionas (prižiūrintis koplyčią).

Parapinės bažnyčios, kaip ir parapijos, pavaldžios dekanatams. Katedra taip pat gali būti parapinė bažnyčia, jei ji turi savo parapiją, tačiau bazilika tokia būti negali, nebent ji yra mažoji bazilika.

## Istorija

Parapijų sistema kūrėsi VIII–XII a. Europoje. Anglijoje pirmosios parapijos buvo svarbūs administraciniai centrai, jos vadintos minsteriais ().

Iki pat XX a. parapinė bažnyčia buvo svarbi bendruomenės susibūrimo vieta, atliekanti ne tik religinę, bet ir bendruomeninę funkciją.

## Lietuva

Po Lietuvos krikšto XIV a. pabaigoje, kunigaikščiai Jogaila ir Vytautas Didysis pastatydino nemažai parapinių bažnyčių, vėliau jas steigė vyskupas Merkelis Giedraitis ir kt. Prie parapinių bažnyčių iki pat XX a. pradžios veikdavo parapinės mokyklos.

Lietuvoje didžioji dauguma bažnyčių yra parapinės, tik pavieniais atvejais parapijos neturi bažnyčių – tokiais atvejais jos arba yra statomos, arba pagrindinės šventovės vaidmenį atlieka koplyčios. Didmiesčiuose parapinės bažnyčios būna kelios, vadinamos pagal miesto dalies pavadinimą, nors istoriškai jos irgi buvo. Pavyzdžiui, Kauno parapinė bažnyčia ilgainiui tapo Kauno arkikatedra.

## Šaltiniai
Bordigera

**Bordigera** () – miestas šiaurės vakarų Italijoje, Ligūrijoje, Imperijos provincijoje, Ligūrijos jūros pakrantėje (Ponentės Rivjeroje). Išsidėstęs ~20 km nuo sienos su Prancūzija, tarp Sanremo rytuose ir Ventimilijos vakaruose. Praeina Marselio–Genujos plentas ir geležinkelis. Kurortas. Eksportuojamos gėlės, alyvų aliejus, palmių šakelės Verbų sekmadienio procesijoms. Veikia Ligūrijos studijų institutas (buvusiame Biknelio muziejuje), dideli botanikos sodai. Yra XIX a. vilų, rotušė, katalikų, liuteronų anglikonų bažnyčios.

## Istorija
Bordigera istoriniuose šaltiniuose minima nuo XIII a.

Miestelis XIX a. tapo populiariu britų kurortu, 1873 m. vietovę pasiekė geležinkelis. Čia mėgdavo apsistoti britų aukštuomenė, įvairių kraštų rašytojai, dalininkai (Margaret Oliphant, George MacDonald, Edmondo De Amicis, Pompeo Mariani, Claude Monet).

## Šaltiniai
Garbės pilietis

**Garbės pilietis** – valstybės piliečiui arba užsieniečiui už ypatingus nuopelnus visuomenei, valstybei ar administraciniam vienetui teikiamas garbės vardas, pavyzdžiui, Lietuvos arba kurios nors Lietuvos savivaldybės garbės pilietis.

1992 m. birželio 3 d. Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos prezidiumas Lietuvos garbės piliečio vardą suteikė Česlovui Milošui. Taip pat galima tapti savivaldybės garbės piliečiu, paprastai toks žmogus būna kilęs iš tos savivaldybės teritorijos ir nusipelno savivaldybei, jos centrui ar gyvenvietei juos garsindamas Lietuvoje ir užsienyje mokslo, meno, sporto ir kitais laimėjimais. Savivaldybės garbės piliečio vardas gali būti skiriamas ir ne iš savivaldybės kilusiems, bet jai nusipelniusiems žmonėms. Savivaldybės garbės piliečiu tampama tos savivaldybės tarybos sprendimu, o kandidatus parenka savivaldybės tarybos nariai, savivaldybės seniūnai, darbo kolektyvai, visuomeninės organizacijos, gyventojų bendruomenės. Kartais garbės piliečio vardas suteikiamas po mirties, tokiu atveju garbės piliečio pažymėjimas ir ženklas įteikiami mirusiojo artimiesiems.

## Išnašos
Švendubrės kapinės

**Švendubrės kapinės** – veikiančios civilinės kapinės, esančios Druskininkų savivaldybėje, Švendubrės kaime. Įsikūrusios miške, atokiau nuo gyvenvietės, 150 m į vakarus nuo kelio .

Kapinių sklypas stačiakampio formos, plyti lygioje pušyno apsuptoje teritorijoje, užima 0,48 ha.. Kapinės aptvertos metalinio tinklo tvora. 

Vidurinėje kapinių dalyje, priešais vartus stovi Švendubrės šv. Antano koplyčia. Šventorius nuo užlaidotos dalies atskirtas medžių eilėmis. 1994 m. statytoje Ratnyčios šv. apaštalo Baltramiejaus parapijos koplyčioje sekmadieniais vyksta pamaldos.

Kapinių prieigose, ties kryžkele prie Druskininkų kelio, stūkso mūrinė koplytėlė (1890 m.) ir ąžuolinis paminklas politinių kalinių ir tremtinių kančioms atminti (1990 m., aut. V. Urnevičius).

## Žymūs palaidojimai

* Juozas Šikšnelis (1950–2024), prozininkas, dramaturgas, skulptorius

## Šaltiniai
Pietų Aličiūro kalnagūbris

**Pietų Aličiūro kalnagūbris** () – vienas iš Aličiūro kalnagūbrių (Tadžikija), įeinančių į Pamyro aukštikalnių sistemą. Yra pasienyje su Afganistanu. Iš vakarų į rytus nusidriekęs maždaug 150 km. Aukščiausia vieta – 5706 m (Kyzyldangio kalnas).

Būdingas aukštikalnių dykumų kraštovaizdis. XX a. antroje pusėje sniegynų ir ledynų plotas sudarė 68 km².

Susiformavo iš gneiso, granito, kristalinio skalūno.

## Šaltiniai
Papilės piliakalnio kapinės

**Papilės piliakalnio kapinės**, dar vadinamos **Pilies kapinėmis** – kapinės Akmenės rajono savivaldybėje, Papilėje, įsikūrusios ant Papilės I piliakalnio. Jis stūkso kairiame Ventos, juosiančios visą miestelį, krante, šalia Papilės tilto. 

## Istorija

Piliakalnyje stovėjo Papilės pilis, kurios apylinkes puldinėjo Vokiečių ordinas. 

1837 m. Papilės miestelio plane ant piliakalnio buvo pažymėtas nedidelis namelis – pirmoji Papilės koplyčia. Apie 1840 m. ji sudegė, tačiau netrukus atstatyta. Ji buvo naudojama ir iškilmingoms pamaldoms. 1861 m. birželio 3 d. Papilėje lankęsis vyskupas Motiejus Valančius šv. Mišias aukojo piliakalnio koplyčioje, nes tuomet parapinė bažnyčia buvo remontuojama.

Piliakalnyje laidoti pradėta XIX a. 7-8 dešimtmečiais. Viršutinėje aikštelėje ir jos krašte supilto pylimo šlaite esančiame griovyje dar XIX a. įrengtos kapinės, kurių kapai sunaikino čia buvusį kultūrinį sluoksnį. 

Kapinės labiausiai žinomos dėl 1864 m. čia palaidoto istoriko švietėjo Simono Daukanto. Jis paskutiniuosius gyvenimo metus praleido Papilėje, globojamas parapijos kunigo Igno Vaišvilos (1809–1894). Kunigas ant S. Daukanto kapo pastatė nedidelį paminklą. Antkapinė plokštė po dvidešimties metų pakeista kitu paminklu (abiejuose paminkluose buvo užrašai lietuvių kalba). Galiausiai 1925 m. šiaulietis liaudies meistras, buvęs knygnešys Antanas Raudonis S. Daukanto kapui sukūrė granitinį ąžuolą šalia atverstos knygos, kuris išliko iki šių dienų. Jame padarytas įrašas: „Simanui Daukantui. Iki visuomenė pastatys paminklą, atitinkamą nuveiktiems Tavimi darbams, Tavo atminčiai skiriu šį savo rankų darbo paminklą A. Raudonis“. Paminklo ant S. Daukanto kapo atidengimas įvyko 1926 m. spalio 31 d. Iškilmėse dalyvavo įžymūs dvasininkai, visuomenės ir valstybės veikėjai, šimtai vietos gyventojų. Susirinkusiems kalbėjo Seimo pirmininkas Justinas Staugaitis, prof. Mykolas Biržiška ir kt. Buvo surašytas iškilmingas paminklo atidarymo aktas. Pirmoji antkapinė plokštė saugoma Simono Daukanto memorialiniame muziejuje.

1989 m. pastatytas paminklas Ventos pakrantėje šešiems enkavėdistų sušaudytiems 1941 m. birželio sukilimo dalyviams. Sukilėlių atminimas buvo įamžintas Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio rėmimo Ventos grupės rūpesčiu.

Po 2024 m. praėjusios didžiulės liūties Papilėje paskelbta ekstremali padėtis. Ant piliakalnio šlaitų susidarė nuošliaužos, buvo pažeistas S. Daukanto paminklas. Rengiantis stabilizavimo ir tvarkybos darbams, užsakyti geologiniai tyrimai, apribotas kapų lankymas.

## Žymūs palaidojimai

* Simonas Daukantas (1793–1864), istorikas, švietėjas
* Povilas Venta (1910–1985), JAV lietuvių visuomenės veikėjas, žurnalistas 

## Galerija


Papile cemetery - panoramio (3).jpg|Kapinių varteliai
Papilėspiliakalnis.JPG|Piliakalnio lankytojai
Papilē - panoramio.jpg|Vaizdas į tilto pusę
Papilėskapinės2.JPG|Senieji antkapiai
Simaonas Daukanto grave - panoramio.jpg|S. Daukanto kapas


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Papilės kapinės *wikimapia.org*
* Akmenės rajono kapinių sąrašai *akmene.lt*
*
Ignotas Vaišvila

**Ignotas (Ignas) Vaišvila** (1811 m. liepos 30 d. Luokės parapijoje – 1894 m. vasario 8 d. Ubiškės kaime, Luokės valsčiuje) – kunigas, tarnavęs Žemaitijos parapijose, uždraustos lietuviškos spaudos platintojas, vyskupo Motiejaus Valančiaus blaivybės idėjų skleidėjas. Pagarsėjo kaip paskutinis  Simono Daukanto globėjas ir atminimo puoselėtojas. 

## Biografija

1827–1834 m. mokėsi Telšių gimnazijoje. 1934 m. įstojo į Varnių kunigų seminariją, 1837 m. buvo įšventintas kunigu. Buvo vikaras, klebonas žemaičių parapijose: Luokėje, Tirkšliuose, Salantuose, Papilėje. 

1847 m. dirbo Salantų parapijos vikaru, tais pačiais metais pradėjo eiti Papilės parapijos bažnyčios administratoriaus pareigas. Čia jis šalia šventoriaus pasistatė savo paties namą. 1849 m. buvo paskirtas Šiaulių apskrities deputatu.

Apie 1850 m. Varniuose susipažino su S. Daukantu. 1861 m. jį priėmė globoti savo naamuose Papilėje. Už 1863 m. sukilėlių manifesto perskaitymą Papilės bažnyčioje pateko metams į kalėjimą. Jam grįžus, maždaug po mėnesio mirė S. Daukantas. I. Vaišvila jį palaidojo Papilės piliakalnio kapinėse ir įvykdė paliktą testamentą. Iš pradžių ant kapo pastatė kuklų akmeninį antkapį, ant kurio tilpo trumpas įrašas su vardu ir gyvenimo datomis (išlikęs S. Daukanto muziejaus kiemelyje). Po 20 metų I. Vaišvila ant kapo įrengė Rygoje užsakytą šlifuoto akmens plokštę su prasmingu lietuvišku tekstu.

Dėl blaivybės skleidimo buvo vietinių caro valdžios pareigūnų persekiojamas. Valdžiai reikalaujant, 1865 m. iškeltas į Žagarę, nuo 1884 m. dirbo Ubiškėje. Ten platino lietuviškas knygas, rėmė spaudos leidimą. 1883 m. testamentu 200 rub. skyrė „Aušros“ laikraščio leidimui, keletą tūkstančių rublių – lietuvio studento stipendijai ir lietuviškai pradinei mokyklai išlaikyti.

Buvo palaidotas Ubiškės kapinėse, prie kitų kunigų. Pirmajame ant jo kapo pastatytame antkapiniame paminkle buvo užrašyta, kad I. Vaišvila gimė 1811 m. liepos 30 dieną.

I. Vaišvilos name prie Papilės bažnyčios 1986 m. įkurtas Simono Daukanto memorialinis muziejus.

## Šaltiniai
Vegerių žydų senosios kapinės

**Vegerių žydų senosios kapinės** – memorialinis paminklas  Akmenės rajono savivaldybėje, Vegerių kaime. Neveikiančių kapinių teritorija ribojasi su Latvijos–Lietuvos valstybine siena, išsidėsčiusi už 1,3 km į šiaurę nuo gyvenvietės, 0,4 km į šiaurės vakarus nuo kelio . Kapinės yra dirbamų laukų pakraštyje, ant nedidelio  pakilimo, iš trijų pusių supamos miško. Pakraščiuose auga medžiai, krūmai, išskyrus atvirą rytinę dalį (į lauko pusę). 

1992 m. kapinės buvo įrašytos į Kultūros vertybių registrą. Suteiktas regioninės reikšmės memorialinio paminklo statusas. Saugoma kapinių teritorija užima 6 575 m² plotą, palaidojimai datuojami XIX – XX a. viduriu. Kapinės iš dalies suskaitmenintos.

Žydai Vegeriuose įsikūrė XVIII a. pabaigoje. XIX a. viduryje stovėjo Vegerių sinagoga. Iki XX a. vidurio šiose kapinėse buvo laidojami Vegerių kaimo (buvusio miestelio) gyventojų žydų palaikai. Kapinėse pastatytas atminimo akmuo su įrašu hebrajų ir lietuvių kalbomis. Pastebima iškasinėjimų. Teritorijoje išlikę apie 20 įvairių formų rausvo, pilko, tašyto granito ir betono antkapinių paminklų. Dauguma jų su iškaltais memorialiniais įrašais hebrajų kalba. Kai kurie paminklai neįskaitomi, susmegę į žemę.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Akmenės rajono kapinių sąrašai *akmene.lt*
Sarcana

**Sarcana** () – miestas šiaurės vakarų Italijoje, Ligūrijoje, Specijos provincijoje, 15 km į rytus nuo Specijos, derlingoje lygumoje prie Magros upės. Praeina Specijos–Pizos geležinkelis ir Genujos–Livorno greitkelis. Žemės ūkio ir prekybinis centras. Yra sena piziečių tvirtovė (1263 m., atstatyta 1488 m. Lorenco de Medičio), Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo katedra (1355–1474 m., su 1138 m. Lunio nukryžiavimo scena), Sarcanelo tvirtovė (1322 m. pastatyta Kastručo Kastrakanio, X a. pilies vietoje), XV a. miesto sienų liekanos.

## Istorija
Sarcanos tvirtovė minima 963 m., o miestas 1084 m. Manoma, kad jį įkūrė pabėgėliai iš Lunio miesto (jis buvo įkurtas šalia etruskų miesto Lunos). Nuo 1202 m. – vyskupijos centras. Priklausė Pizai, Florencijai, o 1572 m. tapo Genujos valstybės dalimi. 1397 m. Sarcanoje gimė popiežius Mikalojus V.


Forteresse Castracani - Sarzana (IT42) - 2022-08-28 - 10.jpg|Sarcanelo tvirtovė
Santa Maria Assunta-cattedrale 1.jpg|Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo katedra
Porte Romana - Sarzana (IT42) - 2022-08-28 - 1.jpg|Miesto sienų Romos vartai
Sarzana - Comune di Sarzana - 2023-09-10 10-40-18 001.jpg|Mateočio aikštė


## Šaltiniai
Ventimilija

**Ventimilija** () – miestas šiaurės vakarų Italijoje, Ligūrijoje, Imperijos provincijoje, Ligūrijos jūros pakrantėje, prie Rojos upės žiočių. Už 7 km į vakarus nuo miesto – siena su Prancūzija. Populiarus kurortas. Veikia gėlių turgus.

Ventimilijoje išlikęs romėnų amfiteatras, romaninė Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo katedra (su XI a. aštuonkampe krikštykla), romaninė Šv. Mykolo bažnyčia, XIII a. bokštai ir įtvirtinimai. Gretimame Mortola Inferjorės kaime veikia didelis Hanburio botanikos sodas, yra Grimaldžio (Raudonieji) urvai (juose rasta 35 tūkst. metų senumo kromanjoniečių palaikų).

## Istorija
Rytinė dabartinės Ventimilijos dalis romėnų laikais buvo Albintimilijaus miestas (). Nuo X a. tapo grafystės centru, vėliau tapo Genujos valda.


Teatro di Ventimiglia 8.JPG|Romėnų amfiteatras
Passeggiata Funtanin.jpg|Miesto sienos fragmentas
Ventimiglia - Chiesa di San Michele Arcangelo (2).jpg|Šv. Mykolo bažnyčia
18039 Ventimiglia, Province of Imperia, Italy - panoramio (3).jpg|Senamiesčio gatvelė


## Šaltiniai
Poindustrinė visuomenė

**Postindustrinė ekonomika** – tai etapas, kuriame pagrindinį vaidmenį atlieka nebe pramonės gamyba, o paslaugų, informacijos, technologijų ir žinių pagrindu veikiančios sritys. Šis etapas seka po industrinės ekonomikos laikotarpį ir žymi perėjimą bei ketvirtojo ūkio sektoriaus augimą.

## Apibrėžimas
Postindustrinė ekonomika apibūdinama kaip ekonomikos struktūra, kurioje:
* Didžiausią dalį sudaro paslaugos ir informacinės veiklos;
* Mažėja pramonės ir žemės ūkio reikšmė;
* Pagrindinis ekonominės vertės šaltinis – informacija, žinios, technologijos ir inovacijos;
* Ekonomikos augimą lemia moksliniai tyrimai, inovacijų diegimas bei skaitmenizacija.

Postindustrinė ekonomika glaudžiai siejasi su tokiais reiškiniais kaip globalizacija, automatizacija, dirbtinis intelektas ir darbo rinkos transformacija.

## Istorinė raida
Terminas „postindustrinė visuomenė“ (angl. *post-industrial society*) pirmą kartą plačiau pavartotas XX a. 7-ajame dešimtmetyje ir yra skirstomas:
# **Pirminis sektorius** – žemės ūkis ir gamtos ištekliai;
# **Antrinis sektorius** – pramonė ir gamyba;
# **Tretinis sektorius** – paslaugos;
# **Ketvirtasis sektorius** – informacijos ekonomika ir žinių ekonomika.

## Postindustrinė ekonomika Lietuvoje
Lietuvoje postindustrinės ekonomikos požymiai ryškėja nuo XXI a. pradžios.  
Pagal Lietuvos statistikos departamento duomenis, Lietuvoje sparčiausiai auga informacijos, ryšių, profesinių, mokslinių ir techninių paslaugų sektoriai, kurie kartu sudaro branduolį postindustrinės ekonomikos plėtrai.

## Kritika
Kai kurie ekonomistai ir sociologai teigia, kad „postindustrinė“ ekonomika tėra išsivysčiusių šalių apibūdinimas, nes gamyba vis dar egzistuoja, tik ji iškelta į mažesnių sąnaudų šalis.  
Be to, šis modelis gali skatinti darbo rinkos susiskaldymą tarp aukštos kvalifikacijos darbuotojų ir mažų pajamų paslaugų sferos.

## Šaltiniai

* Lietuvos statistikos departamentas – ekonomikos sektorių duomenys
* Mokslai.lt – Pasaulio ūkio šalių geografija
* Bioeast.eu – Concept Paper: Lithuania Executive Summary
* Vikipedija – Ekonomikos sektoriai
Monopulse Falcon

**Monopulse Falcon** – Lietuvoje ir Danijoje gaminamų žvalgybos bepiločių orlaivių (BPSA) serija, priklausanti NATO I klasės kategorijai. Dronai specialiai sukurti stebėsenos, žvalgybos ir žvalgymo misijoms vykdyti sudėtingose kovos zonose.

Falcon yra kvadrokopterio tipo BPSA, kurį gamina Danijos-Lietuvos įmonė Monopulse (veikianti kaip UAB „MNP Technologijos"). Dronų gamyba vyksta tiek Kopenhagoje, tiek Vilniuje.

## Techninės charakteristikos

* **Tipas**: Kvadrokopteris (keturių variklių bepilotis orlaivis)
* **Veikimo nuotolis**: iki 15 km (naudojant išorinę anteną)
* **Skrydžio trukmė**: apie 30 minučių
* **Klasifikacija**: NATO I klasė (Mini)
* **Paleidimo sistema**: Vertikalus kylimas ir nusileidimas (VTOL)
* **Dislokavimo laikas**: mažiau nei 1 minutė nuo išpakavimo iki skrydžio
* **Operatorių skaičius**: 1 operatorius

### Valdymo sistema
Falcon valdomas naudojant kompaktinę rankinę žemės valdymo stotį, kurioje operatorius mato:

* Situacijos žemėlapį realiu laiku
* Tiesioginį vaizdo srautą iš drono kamerų
* Navigacijos duomenis

Operatorius gali valdyti droną rankiniu būdu arba pagal iš anksto suprogramuotą skrydžio planą.

Falcon dronai sukurti veikti sudėtingose elektroninio karo sąlygomis, pažangios ryšio technologijos užtikrina kontrolę net GPS signalo trukdžių zonose. Autonominės funkcijos leidžia dronui tęsti misiją net praradus ryšį su operatoriumi.

## Gamyba
Monopulse taiko griežtą tiekimo grandinės kontrolės politiką, paremtą NATO sąjungininkų bendradarbiavimu - visi kritiniai komponentai gaunami tik iš sąjungininkų šalių.

2025 m. lapkritį Monopulse gavo 1,12 mln. eurų finansavimą iš Lietuvos nacionalinio plėtros banko ILTE pagal programą „Milijardas verslui". Šios lėšos skirtos gamybos pajėgumų plėtrai Lietuvoje.

## Nuorodos

* Oficiali Monopulse svetainė
* Falcon Mk3 ISR specifikacijos

## Šaltiniai
Julia Cagé

**Julia Cagé** (g. 1984 m. vasario 17 d. Mecoje, Mozelyje) – Prancūzijos ekonomistė, dėstytoja ir mokslininkė. Ji yra nuolatinė ekonomikos profesorė Paryžiaus Politikos mokslų institute (Sciences Po), kur specializuojasi politinėje ekonomikoje ir ekonomikos istorijoje. Viešojoje erdvėje žinoma kaip kairiųjų pažiūrų ekonomistė, daugiausia tirianti žiniasklaidos ekonomiką ir demokratijos finansavimo modelius.

2023 m. Julia Cagé pelnė Prancūzijos geriausios jaunos ekonomistės apdovanojimą, o 2025 m. buvo įvertinta Yrjö Jahnsson ekonomikos premija, skiriama už reikšmingą indėlį į Europos ekonomikos mokslą.

## Kūryba

### „Demokratijos kaina“ (Le Prix de la démocratie)
Knygoje, išleistoje 2018 m. rugsėjį, Julia Cagé nagrinėja demokratijos išsekimą ir privačių interesų įtaką politinės veiklos finansavimui. Autorė analizuoja, kaip finansų skaidrumo stoka ir dideli rėmėjai gali silpninti demokratinius procesus.  
Ši knyga 2019 m. pelnė Anticor organizacijos prizą už indėlį į antikorupcijos kovą.

### „Išgelbėti žiniasklaidą“ (Sauver les médias)
2015 m. pasirodžiusiame veikale Cagé siūlo naują žiniasklaidos valdymo modelį – nepelno siekiančią žiniasklaidos bendrovę (pranc. société de média à but non lucratif arba fondaction).  
Ji argumentuoja, kad toks modelis leistų demokratizuoti sprendimų priėmimą, sustiprintų žurnalistų ir skaitytojų vaidmenį bei sumažintų didžiųjų akcininkų dominavimą.  

Pagal šį modelį:
* skaitytojai, žurnalistai ir maži rėmėjai gautų didesnę balsų galią,
* dideli investuotojai turėtų ribotas balsavimo teises,  
* žiniasklaida galėtų naudotis mokesčių lengvatomis kaip ne pelno organizacijos.

Publicistas Éric Fottorino kritikuoja modelį teigdamas, kad tai sunkiai pritaikoma didelio masto žiniasklaidai, kuri negali išsiversti be stambių kapitalo investicijų.

Knyga remiasi plačia spaudos istorijos ir valdymo modelių analize Europoje ir JAV nuo XX a. pradžios bei ankstesniais Cagé tyrimais apie konkurencijos poveikį regioninei žiniasklaidai.

### „Informacija – viešoji gėrybė“ (L'information est un bien public)
2021 m. kartu su Benoît Huet parašytas veikalas skirtas žiniasklaidos finansavimui, nuosavybės struktūroms ir valdymo modeliams. Autorė siūlo „informacijos demokratizavimo įstatymą“, kuris suteiktų darbuotojams didesnę įtaką žiniasklaidos organų valdyme ir nustatytų naujas taisykles investuotojams.

Didelė dalis knygos įkvėpta laikraščio „Libération“ perėjimo į ne pelno organizacijos struktūrą 2020 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Straipsnis prancūzų Vikipedijoje
* Eco. departamento – Sciences Po  
* Julia Cagé – „L'information est un bien public“
Retijos Alpės

**Retijos Alpės** (, ) – Alpių kalnų dalis, nusidriekusi palei Italijos–Šveicarijos ir Šveicarijos–Austrijos sienas, daugiausia rytų Šveicarijos Graubiundeno kantone. Iš vakarų ir pietvakarių riboja Leponto Alpės ir Špliugeno perėja, iš vakarų – Hinterhaino upė, iš šiaurės rytų – Lechtalerio Alpės, iš rytų ir šiaurės rytų – Ectalio Alpės ir Resijos perėja, iš pietų – Valtelinos slėnis. Didžiausias aukštis 4049 m (Berninos viršūnė). Apima Adamelo, Albulos, Berninos, Ortleso, Silvretos kalnų masyvus. Šiaurės rytų–pietvakarių kryptimi Retijos Alpes kerta Ino aukštupio slėnis.

Retijos Alpės susidariusios iš klinčių, mergelių, dolomitų, gneisų, kristalinių skalūnų. Reljefas alpinis (ryškios viršūnės, gilūs slėniai). Šlaituose (iki 800 m aukščio) auga lapuočių, iki 2200 m – mišrieji miškai, iki 2700 m – alpinės pievos, aukščiau – sniegynai, ledynai.

Plėtojamas alpinizmas, turizmas, žiemos sportas. Rytinėje Retijos Alpių dalyje įsteigtas Šveicarijos nacionalinis parkas, pietinėje – Stelvijaus nacionalinis parkas.

Kalnai pavadinti pagal senovėje čia gyvenusią retų tautą.

## Šaltiniai
Saint-Denis FC

**Saint-Denis Football Club** arba **Saint-Denis FC** – Reunjono futbolo klubas, įsikūręs Sen Deni.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1997 m. Tuo metu buvo žinomas kaip **Saint-Denis Athlétic Club (SDAC)**. 2003 m. pervadintas ir tapo **Saint-Denis Football Club (SDFC)**.

Rungtyniavo aukščiausioje lygoje. 2022 m. sezone pirmą kartą klubo istorijoje tapo šalies čempionais.

2025 m. sezone iki paskutiniojo turo pirmavo čempionate, tačiau paskutinėse rungtynėse išvykoje pralaimėjo varžovams minimalia persvara 0–1 ir liko antroje vietoje.

## Pasiekimai
; **[[Régionale 1 Réunion]]:**
*  **Čempionai (1):** 2022 m. 
; **[[Coupe Régionale de France]]:**
*  **Nugalėtojai (4):** 2004, 2021, 2023, 2024 m.

## Sezonai

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia tradicine apranga. 

## Garsesni žaidėjai
; Futbolininkai, atstovavę nacionalinėms rinktinėms
*  Kevin Androge, saugas;
*  Freddy Clément, saugas;
*  Stéphan Praxis

## Šaltiniai

## Nuorodos
* [ Oficiali klubo svetainė]
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Feliksas Arnolfas Nagevičius

**Feliksas Arnolfas Nagevičius** (, ), 1849 m. rugsėjo 4 d. Gargžduose, Telšių apskritis, Kauno gubernija, Rusijos imperija – 1888 m. sausio 15 d. Mamadyše, Kazanės gubernija, Rusijos imperija) – Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos imperijos bajoras, valdininkas, dvaro patarėjas, gydytojas.

## Biografija
Kilęs iš Lietuvos bajorų Nagevičių giminės, naudojusios herbą „Doliva“. Tėvas – barono Felikso Pilypo fon Renė (Rionė) valdų Gargždų dvaro valdytojas Kiprijonas Bonaventurijus Jurgis Nagevičius. Motina – bajorė Pranciška Pšendzinskytė (). Broliai – Vladislovas Kiprijonas, Kiprijonas, Jonas Kazimieras, seserys – Pranciška Olimpija, Pelagija Ona (Bagdonavičienė), Pranciška ir Pranciška Aleksandra.

1849 m. rugsėjo 7 d. Gargždų šv. arkangelo Mykolo bažnyčioje pakrikštytas Feliksu Arnolfu. Krikšto tėvai buvo Gargždų dvarininkas baronas Feliksas Pilypas fon Renė su bajore Viktorija Volfiene, krikštatėvių asistentai – baronas, Gargždų dvaro paveldėtojas Eugenijus fon Rionė (Eugenijus Karolis Antanas Teofilis Renė) su Viktorija Sorokaite ir bajoras, filosofijos mokslų magistras Jonas Tomaševičius su baronaite Anele Elena Renė (Melžinska).

Baigęs medicinos mokslų studijas, gavo žemiausią Rusijos imperijoje gydytojo () mokslinį laipsnį. Gyveno Kazanėje, Jadrine, Norusove, Mamadyše. 1874 m. paskirtas Kazanės gubernijos Jadrino apskrities savivaldybės gydytoju, jam suteiktas titulinio patarėjo, o 1877 m. – kolegijos asesoriaus valdininko rangas. Būdamas karo prievolininkas, iki 1879 m. taip pat ėjo Rusijos imperijos kariuomenės 18-ojo rezervinio pulko 3-ojo bataliono jaunesniojo gydytojo pareigas. 1881 m. paskirtas Mamadyšo miesto gydytoju, jam suteiktas dvaro patarėjo valdininko rangas.

Apie 1877 m. vedė Oktaviją Ovsiadovską (, ). Vaikai:
* Vladislovas Nagevičius (, 1878-01-03 – 1938-02-15)
* Mykolas Nagevičius (, 1881-07-25 – 1922)
* Aleksandras Nagevičius (, 1883-03-28 – 1914-08-30)
* Marija Nagevičiūtė (, gim. 1886-03-27 )

Palaidotas Kazanės Arsko kapinių katalikų sektoriuje.

## Šaltiniai
Ortlesas

**Ortlesas** arba **Ortleris** (, ) – kalnų masyvas šiaurės Italijoje, Šveicarijos pasienyje, Rytų Alpių pietuose, Retijos Alpėse, tarp Adidžės, Ados, Oljo ir Nočės aukštupių. Iškyla į 3905 m aukštį. Tonalės perėja skiria Ortlesą nuo Adamelo masyvo.

Ortlesas susidaręs daugiausia iš kristalinių skalūnų, pietuose – iš klinties, dolomito. Būdingas alpinis reljefas – ryškios viršūnės, gilūs slėniai. Pietiniai ir šiaurės rytiniai šlaitai statūs, šiaurės vakariniai lėkštesni. Iki 2300 m aukščio šlaituose auga lapuočių ir spygliuočių miškai, subalpiniai krūmynai, aukščiau – alpinės pievos, o viršūnėse – sniegynai, ledynai. Ortlesas patenka į Stelvijaus nacionalinį parką.

Plėtojamas turizmas, alpinizmas (keli kopimo maršrutai), žiemos sportas (centrai: Bormijus, Pejas, Malė). Pirmieji į Ortlesą 1804 m. rugsėjo 27 d. įkopė tiroliečių alpinistai Josefas Pichleris, Johanas Leitneris ir Johanas Klausneris.

## Šaltiniai
Adamelas

**Adamelas** (, ) – kalnas Italijos šiaurėje, Rytų Alpėse, Retijos Alpių pietinėje dalyje, į šiaurę nuo Gardos ežero. Aukštis – 3554 m (kitur nurodoma 3539 m). Kartu su gretima Presanelos viršūne (nuo jos skiria Sarzos slėnis) sudaro Adamelo–Presanelos kalnų masyvą. Šlaituose driekiasi ledynas. Kalnas patenka į Adamelo Brentos gamtos parką (įkurtas 1967 m.).

Į Adamelą pirmasis 1864 m. įkopė Austrijos–Vengrijos alpinistas Julijus fon Pajeris su vietiniu gidu Džirolamu Boteriu.

## Šaltiniai