Vilniaus šv. Kotrynos bažnyčia

**Vilniaus šv. Kotrynos bažnyčia** – neveikianti bažnyčia Vilniaus senamiestyje, Vilniaus g. 30, prie S. Moniuškos skvero. Kultūros paveldo objektas Nr. 25026. Administruoja Vilniaus mokytojų namai.

## Istorija

Pirminė bažnyčia buvo vienanavė, stačiakampė, be dabartinių didingų bokštų. Jos pamatų fragmentai vis dar slypi po dabartinėmis grindimis. Ji buvo pastatyta kartu su Vilniaus benediktinių vienuolynu, kurį įkūrė iš Nesvyžiaus atvykusios vienuolės. 1655 m. karo metu medinė bažnyčia sudegė. Mūrinės bažnyčios statyba tęsėsi nuo 1670 m. iki pašventinimo 1703 metais. Pagrindiniame bažnyčios fasade iškilo du neaukšti bokštai, buvo pristatyta presbiterija ir apsidė, siauros šoninės navos antras aukštas.

Bažnyčios pastatas smarkiai nukentėjo per 1737 m. didįjį Vilniaus gaisrą. Būtent po jo architektas Jonas Kristupas Glaubicas suprojektavo vėlyvojo baroko šedevrą, kuris matomas šiandien – su aukštais bokštais ir prabangiu dekoru.

Architektas Jonas Kristupas Glaubicas ne tik atstatė sienas, bet iš esmės pakeitė bažnyčios įvaizdį. Buvo pristatyti du aukšti bokštai, kurie tapo vėlyvojo baroko simboliu Vilniuje. Perdirbta Dievo apvaizdos koplyčia. Viduje sumūryti nauji cilindriniai skliautai, išplėstas vargonų choras. Padedant skulptoriams Jonui ir Juozapui Hedeliams, buvo sukurti net 9 nauji altoriai, puošti skulptūromis ir lipdiniais. Hedeliai sukūrė Šv. Benedikto ir Šv. Kotrynos skulptūras. Paveikslus naujiems altoriams nutapė Simonas Čechavičius.

Bažnyčia smarkiai nukentėjo Napoleono karo metu. Kaip ir daugelis kitų Vilniaus bažnyčių (pvz., Šv. Onos), Šv. Kotrynos bažnyčia prancūzų kariuomenės invazijos metu buvo atimta iš tikinčiųjų ir paversta maisto bei pašaro sandėliu. Gretimame benediktinių vienuolyne buvo įkurta ligoninė. Besitraukiantys sumaištyje kareiviai išgrobstė vienuolyno turtą, niokojo patalpas ieškodami maisto ar malkų. Nors pastato išorė (Glaubico bokštai) išliko, interjeras nukentėjo: kariai degino medines detales (suolus, kai kurias pertvaras). 

Antrojo pasaulinio karo metu ir po jo bažnyčia ir vienuolynas taip pat smarkiai nukentėjo, dingo daug vertingų meno kūrinių. Iki karo bažnyčia garsėjo viena vertingiausių Lietuvoje paveikslų kolekcijų. Dauguma jų, įskaitant Simono Čechavičiaus drobes, dingo arba buvo sugadinti, kai pastatas buvo paverstas sandėliu. Nuo karo sviedinių nukentėjo bažnyčios bokštai ir frontonai. Jie buvo suremontuoti 1955-1960 m. 

Po 1946 m., uždarius vienuolyną, bažnyčios viduje buvę 15 barokinių altorių buvo išmontuoti arba tiesiog sulaužyti. Vertingi vargonai taip pat buvo sunaikinti, patalpos užgriozdintos statybinėmis medžiagomis.

Sovietmečiu bažnyčioje buvo įrengtas sandėlis. Nors oficialiai pastatas priklausė Lietuvos dailės muziejui, realybėje jis tarnavo kaip statybinių medžiagų ir didelių gabaritų eksponatų sandėlis. Bažnyčios viduje buvo įrengtos medinės stelažų konstrukcijos, kurios dar labiau žalojo autentišką interjerą. Benediktinių vienuolyno korpusai buvo išskirstyti: dalis patalpų virto komunaliniais butais, kita dalis – įvairių įstaigų kabinetais. Tai lėmė, kad autentiškas vienuolyno išplanavimas buvo sudarkytas pertvaromis, unikalios freskos – uždažytos storais dažų sluoksniais.

1994 m. pradėti bažnyčios restauravimo darbai. Pirmiausia buvo sutvirtintos konstrukcijos ir restauruoti bokštai bei frontonai, kurie labiausiai nukentėjo per karą. Viduje teko pašalinti sovietmečiu įrengtas pertvaras ir stelažus. Restauratoriai kruopščiai atidengė išlikusį lipdybinį dekorą (stiuko skulptūras), nors daugelis altorių jau buvo prarasti negrįžtamai. Kadangi buvo nuspręsta bažnyčią paversti koncertų sale, restauracijos metu buvo įdiegtos modernios šildymo, vėdinimo ir apšvietimo sistemos, kartu išsaugant unikalią erdvės akustiką.

1998 m. baigtos restauruoti abiejų bokštų viršutinės dalys. Atstatytos autentiškos J. K. Glaubico suprojektuotos formos, grakštūs linkiai ir dekoratyviniai elementai, kurie daro šią bažnyčią vienu aukščiausių vėlyvojo baroko pavyzdžių mieste.

2006 m. gegužės 27 d. restauruota bažnyčia atidaryta. Pagrindinė nava pritaikyta koncertams (250 kėdžių). Šalia pagrindinės navos esanti koplyčia taip pat buvo sutvarkyta ir naudojama mažesnėms parodoms ar kameriniams susitikimams.

2023 m. buvo baigta viso fasado restauracija. Tyrimų metu nustatyta, kad autentiška XVIII a. fasado spalva buvo sodriai raudona, išgauta naudojant raudoną geležies oksidą, todėl dabar bažnyčia vėl švyti šia spalva.

## Eksterjeras

Šv. Kotrynos bažnyčia yra bazilikinė, asimetriška, stačiakampio plano, dvibokštė, halinė su pusapskrite apside, šešiakampe koplyčia pietvakarinėje  pusėje. Pagrindinis fasadas orientuotas į vakarus, pasižymi grakščiu vertikalumu ir sudėtingu ritmu.

Bažnyčios išvaizdą pabrėžia du aukšti, keturių tarpsnių bokštai. Į viršų jie siaurėja, papuošti vingiuotomis detalėmis ir baigiasi smailėmis su puošniais kryžiais. Architektas Jonas Kristupas Glaubicas bokštų kampus padarė suapvalintus, todėl pastatas atrodo lengvas ir grakštus. Nors bokštai turi keturis pagrindinius tarpsnius, jų proporcijos parinktos taip, kad žvelgiant iš apačios (nuo Vilniaus gatvės) pastatas atrodytų dar aukštesnis ir grakštesnis, nei yra iš tikrųjų. Tarp bokštų įkomponuota puošni viršūnė (skydas), kurios centre puikuojasi benediktinių ordino herbas.

Pagrindinio fasado nišose išdėstytos trys restauruotos šventųjų skulptūros: centrinėje nišoje – Šv. Kotryna (bažnyčios globėja), šonuose – benediktinių ordino pradininkai: Šv. Benediktas ir Šv. Skolastika.

Eksterjeras gausiai dekoruotas baroko elementais: sudėtingo profilio karnizais, kapiteliais, dekoratyvinėmis vazomis ant bokštų kampų bei metaliniais kalvių darbo elementais. Dinamiškumo suteikia banguotos fasado linijos ir grakščios voliutos, kurios vizualiai sujungia skirtingus pastato tarpsnius. Puošnumą užbaigia aukštai iškelti ažūriniai kryžiai, kurie tarsi ištirpdo lieknus bokštus danguje, sukurdamas Vilniaus barokui būdingą lengvumo įspūdį.

Prie bažnyčios pietinio šono prigludęs buvęs benediktinių vienuolyno korpusas, kuris kartu su bažnyčia sudaro uždarus kiemelius. Šoniniai fasadai kiek paprastesni, tačiau išlaiko bendrą ansamblio ritmą ir spalvinę gamą.

## Interjeras

Bažnyčia vienos navos, virš kurios iškyla aukšti skliautai, suteikiantys erdvei didingumo. Vidaus sienos suskaidytos masyviais piliastrais su korintiniais kapiteliais. Skliautai dekoruoti gausia rokoko stiliaus stiuko lipdyba, kurioje persipina augaliniai motyvai, kriauklės ir angelų galvutės. 

Bažnyčios viduje yra devyni vėlyvojo baroko altoriai (3 jų restauruoti) su skulptūriniu rokoko dekoru (visi 18 a.).

Didysis altorius yra architekto Jono Kristupo Glaubico sukurtas Vilniaus baroko ansamblis. Jo konstrukciją sudaro suporuotos korintinės kolonos, laužyti karnizai, sarkofago formos mensa ir tabernakulis. Viršuje įrengtas šviesos langas (okulas) su auksuotais spinduliais, nišose stovi šventųjų skulptūros.

Altoriuje stovinti Šv. Skolastikos skulptūra pasižymi monumentalumu ir santūria, tačiau išraiškinga poza. Dešinioji ranka švelniai pakelta, kairioji priglausta prie krūtinės, kas baroko dailėje dažnai simbolizuoja gilų tikėjimą ar nuolankumą. Drabužių klostės gilios, plastiškos, dinamiškos, sukuriant stiprų šviesos šešėlių žaismą, būdingą XVIII a. vidurio Vilniaus skulptūros mokyklai. Skulptūra įkomponuota tarp dviejų masyvių kolonų, kurios imituoja rausvą ir pilkšvą marmurą. Matomi ryškūs laiko pažeidimai – tinko nutrupėjimai ir atidengti giluminiai sluoksniai, suteikiantys kūriniui autentiškos archajikos pojūtį. 

Šoniniai altoriai išdėstyti nišose palei pagrindinę navą ir transeptą. Jie pasižymi dinamiškomis formomis, sukuria vientisą ritmą visoje erdvėje. 

Interjere gausu ekspresyvių, judesyje sustingusių skulptūrų, vaizduojančių šventuosius, angelus ir biblines scenas. Jos suteikia erdvei dramatiškumo ir emocinio krūvio. Interjero spalvinėje gamoje dominuoja ochros, rusvų ir gelsvų atspalvių paletė. Ant skliautų matomi laiko pažeidimai, atidengti senieji tinko sluoksniai ir drėgmės pėdsakai.
 

Sakykla yra išskirtinis brandžiojo baroko ir rokoko sintezės pavyzdys, pasižymintis Jono Kristupo Glaubico mokyklai būdingu plastiškumu ir sudėtinga architektūrine kompozicija. Jos banguotas, rausvo bei pilkšvo marmuro imitacija dekoruotas korpusas gausiai papuoštas auksuotomis voliutomis, virš jo iškilęs laužyto profilio baldakimas su Šventosios Dvasios simboliu (balandžiu) ir ekspresyviomis angelų figūromis. Ansamblį vainikuoja dinamiška skulptūrinė grupė su dangiškąją sferą simbolizuojančiu mėlynu skydu, šalia esanti monumentali balto stiuko šventojo vyskupo skulptūra su dramatiškai išskleistomis rankomis ir giliomis drabužių klostėmis suteikia visai kompozicijai barokinio teatrališkumo bei emocinės įtaigos.

Virš pagrindinio įėjimo iškyla dviaukštė choro galerija. Jos balkonas dekoruotas geometrinėmis panelėmis ir banguotu karnizu. Ant balkono briaunos sumontuotas modernus koncertinis apšvietimas, pritaikytas dabartinei pastato funkcijai.  Centrinėje dalyje matomas žalias vargonų prospektas (išorinė dalis). Nors dabartinis instrumentas nėra pilnai atkurtas, jo korpusas išlaiko barokines formas, dekoruotas auksuotomis detalėmis ir rokoko stiliaus ornamentika. Vargonų prospektą įrėmina masyvi pusapskritė arka. Virš jos kyla cilindrinis skliautas su liunetėmis (pusmėnulio formos langų angomis), pro kurias į bažnyčios vidų patenka natūrali šviesa.

## Dievo Apvaizdos koplyčia

Prie bažnyčios pietvakarinio šono yra Dievo Apvaizdos koplyčia, projektuota Jono Kristupo Glaubico. Prie koplyčios durų yra Jurgio ir Elžbietos Valavičių paminklinė lenta, keli antkapiai. 
 
Virš koplyčios iškyla aštuoniakampio plano būgnas, užbaigtas sferiniu kupolu. Jo centre įrengtas apskritas švieslangis (okulas). Kupolo vidinis paviršius gausiai puoštas reljefine stiuko lipdyba. Dominuoja stilizuoti voliutų, kriauklių ir akanto lapų motyvai. Kupolo pagrindą rėmina sudėtingo profilio, daugiaplaniai karnizai, kurie pabrėžia konstrukcijos gylį ir vertikalumą.

Centrinėje ašyje matoma dinamiška kompozicija, vaizduojanti debesis, angelų galvutes ir figūras. Tai barokui būdinga „Gloria“ (šlovės) interpretacija. Kompozicijos centre iškyla auksuotas trikampis su „Viską matančia akimi“ – Dievo Apvaizdos simboliu, iš kurio sklinda auksuoti šviesos spinduliai. Baltos stiuko skulptūros pasižymi ekspresyvumu ir giliu reljefu, jas supantys auksuoti elementai (spinduliai, angelų sparnai) sukuria prabangos ir judesio įspūdį.

## Bažnyčios dabartis

1992 m. bažnyčia grąžinta vienuoliams benediktinams.
Šiuo metu bažnyčia yra neveikianti kaip maldos namai, tačiau ji yra svarbus kultūros ir koncertų centras. Dėl puikios akustikos čia nuolat vyksta klasikinės ir šiuolaikinės muzikos pasirodymai. 

## Galerija


Šv Kotrynos bažnyčios interjeras (3).jpg|thumb|Šv. Kotrynos bažnyčios interjeras. Šv. Kolumbos skulptūra šoniniame altoriuje.
Šv Kotrynos bažnyčios interjeras (24).jpg|thumb|Šv. Kotrynos bažnyčios interjeras.Vyskupo skulptūra šv. Kotrynos bažnyčios šoniniame altoriuje.
Šv Kotrynos bažnyčios interjeras (25).jpg|thumb|Šv. Kotrynos bažnyčios interjeras. Šventojo vyskupo skulptūra šv. Kotrynos bažnyčioje.
Šv Kotrynos bažnyčios interjeras (34).jpg|thumb|Šv. Kotrynos bažnyčios interjeras.Šv. popiežiaus Leono I Didžiojo skulptūra su trigubu kryžiumi šv. Kotrynos bažnyčios didžiajame altoriuje.
Šv Kotrynos bažnyčios interjeras (28).jpg|thumb|Šv. Kotrynos bažnyčios interjeras.Šv. Bedos Garbingojo (kairėje) ir kito šventojo skulptūros šv. Kotrynos bažnyčios šoniniame altoriuje.



## Šaltiniai

## Nuorodos

* Šv. Kotrynos bažnyčia
* Šv. Kotrynos bažnyčios fasadas