Šeštokų geležinkelio stotis

**Šeštokų geležinkelio stotis** – stotis Šeštokuose (Lazdijų rajonas), miestelio centre prie Kauno–Varšuvos geležinkelio. Geležinkelio mazgas, kurio ypatinga savybė – dviejų skirtingo pločio vėžių sankirtos vieta: stotyje susieina dvi – 1435 mm ir 1520 mm pločio geležinkelio vėžės, todėl miestelis yra svarbus tranzitinis taškas tarp Baltijos valstybių ir į vakarus esančių Europos Sąjungos šalių. Pro stotį važiuoja keleiviniai traukiniai Vilnius–Varšuva, tačiau joje nestoja – traukiniai keičiasi gretimoje Mockavos stotyje.

Stoties kompleksas yra valstybės saugomas nekilnojamojo kultūros paveldo objektas (unikalus Nr. ) – jam priklauso stoties pastatas (Nr. ) ir sandėlis (Nr. ). Stoties rūmai išlikę autentiški nuo XIX a. pabaigos, netinkuoto mūro.

Tremtiniams pagerbti skvere prie geležinkelio stoties pastatytas kryžius ir paminklas. Jis pastatytas iš šios stoties 1941–1952 m. ištremtų Lazdijų krašto gyventojų atminimui (autorius Liaukus, 1991 m.).

## Istorija

Kai buvo tiesiamas Užnemunės geležinkelis, 1896 m. į Šeštokus atvyko rusų geležinkeliečių personalas, tačiau remonto darbus atliko vietos gyventojai. Geležinkelio stotis pastatyta 1898 m. šalia tuo metu stovėjusio Šeštokų dvaro. Pasakojama, kad jai duotas Šeštokų vardas, kadangi tai buvusi šeštoji stotis skaičiuojant nuo Alytaus. Šeštokų stotis priskirta IV klasei, jos rūmų pastatą suprojektavo ir statybas prižiūrėjo inžinierius Aleksandras Gasketas. Aplink pastatyta ir 10 gyvenamųjų namų geležinkelio ir stoties administracijai. Vėliau pastatyti sandėliai, butai tarnautojams, čia ir šiandien dar gyvena žmonės.

Kadangi stotis buvo netoli sienos su Vokietija, ji naudota ir karinio transporto reikmėms. Kol dar nebuvo pastatyta Šeštokų bažnyčia, viename geležinkelio stoties pastatų 1921–1922 m. buvo laikomos parapinės pamaldos. Po I pasaulinio karo Lenkijai užėmus Vilniaus kraštą, Užnemunės geležinkelis tapo atskirtas nuo likusios Lietuvos, tad Šeštokų stotis buvo izoliuota. Dėl to 1921–1923 m. nutiestas Kazlų Rūdos–Šeštokų geležinkelis, kuris sujungė Šeštokus su likusiu Lietuvos geležinkelio tinklu, o Šeštokai tapo geležinkelio mazgu. 1923 m. stoties gyvenvietėje surašyti 143 gyventojai. Tarpukariu pastatytas vandens bokštas (kartotinis inžinieriaus Vinco Puko projektas; pokariu ne pagal pirminį projektą atstatyta viršutinė bokšto dalis), stotyje veikė bufetas, uždarytas apie 1936 m.

Iš Šeštokų geležinkelio stoties 1941 m. birželio 14 d. buvo pradėti tremti į Sibirą šviesiausi Lietuvos žmonės, taip pat iš tos pačios stoties 1941 m. žydai buvo išvaryti link Kalvarijos, kur pasitiko tragišką savo likimą. 1991 m. tremtiniams atminti pastatytas paminklinis kryžius.

Po II pasaulinio karo geležinkelis į Alytų kurį laiką neveikė, bet 1958 m. buvo nutiestas Šeštokų–Simno ruožas (18 km), o 1959 m. ir Simno–Alytaus ruožas (27 km).

Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę Šeštokai tapo Lietuvos vartais į Europą. 1992 m. liepos 7 d. atidarytas keleivinių traukinių eismas į Lenkiją – Suvalkų stotį. Įrengus tinkamą infrastruktūrą 1994 m. pradėta vežti krovinius. 1998 m. suremontuotas stoties pastatas. 2000 m. spalio 29 d. atidarytas tiesioginis keleivinių traukinių eismas maršrutu Vilnius–Varšuva. 2008 m. stotis įtraukta į kultūros paveldo sąrašą.

## Galerija

Šeštokai 2025h.jpg | Atminimo lenta 1992 m. tarptautinei jungčiai su Lenkija
Šeštokai 2009 (3).jpg | Lenkų traukinys perone 2009 m.
WM15A-10-001.jpg | Drezina „WM-15“ Šeštokų stotyje 2015 m.
Šeštokai 2025e.jpg | Kryžius tremtiniams atminti 2025 m.
Šeštokai 2025j.jpg | Pėsčiųjų viadukas 2025 m.
Šeštokai 2025i.jpg | Žvilgsnis į pietvakarių pusę: kranai ir vandens bokštas


## Šaltiniai