open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Halaibo trikampis

**Halaibo trikampis** () – ginčytina teritorija Šiaurės Afrikoje, Raudonosios jūros pakrantėje, ties Egipto ir Sudano siena.  Užima 20 580 km² teritoriją, kurioje įsikūręs Halaibo miestas (prie jūros). Į šią teritoriją pretenduoja Egiptas ir Sudanas, bet faktiškai ji valdoma Egipto (Raudonosios Jūros muchafazos dalis).

Nors šis regionas vadinamas trikampiu, jo šiaurinė ir rytinė ribos nėra taisyklingos. Be to, šiam regionui kartais dar priskiriamas į pietus nuo 22° lygiagretės esantis Bir Tavilio kraštas. Dauguma regiono gyventojų yra klajokliai beduinai.

## Istorija

Halaibo trikampis susidarė dėl dviejų skirtingų sutarčių neatitikimo: pagal 1899 m. Anglų-Egipto kondominiumą valstybių siena nustatyta ties 22° lygiagrete, tačiau 1902 m. britai išplėtė administracines Sudano ribas į šiaurę. 1958 m. Sudanui paskelbus nepriklausomybę į šį kraštą pareikštos pretenzijos, tačiau netrukus čia įžengė Egipto armija (tiesa, po mėnesio patraukta). Iki 1992 m. abi šalys drauge administravo Halaibo trikampį, kol Egiptas pareiškė pretenzijas Sudanui, kad šis leido Kanados naftos bendrovei regione ieškoti vandens. Egiptiečiai išsiuntė iš Halaibo regiono Sudano policiją ir kitus tarnautojus, iškėlė problemą į JTO ir Arabų Lygos lygmenį. 1998–1999 m. Sudano ir Egipto santykiai pagerėjo, o 2000 m. Sudanas atitraukė visas savo pajėgas iš regiono, bet neatsisakė pretenzijų į jį. Egiptas tuo tarpu vis labiau įsisavina regioną, perkėlė Sudano-Egipto muitinę iš Alšalatino prie 22° lygiagretės (Hadarboje).

## Šaltiniai
Purpurinis ąžuolas

**Purpurinis ąžuolas** (*Quercus coccinea*) – bukinių (*Fagaceae*) šeimos augalas. Natūraliai paplitęs Šiaurės Amerikos rytuose, Lietuvoje negausiai auginamas dendrologinėse kolekcijose.

Tai 20-30 m aukščio vasaržalis medis, liemuo iki 0,8 m skersmens. Laja plati, ovališka arba beveik rutuliška. Žievė tamsiai ar sidabriškai pilka, lygi arba nedaug suaižėjusi. Labai puošnūs rudenį skaisčiai raudoni žvilgantys, o pavasarį švelniai gelsvai žali lapai. Nereiklus dirvožemio derlingumui ir drėgmei, dažniausiai auga nederlingose nuokalnėse.


Image:Quercus coccinea2.jpg|Lapai
Image:Quercus coccinea1.jpg|Lapai ir žiedai
Image:Scharlakanseklov.jpg|Lapai rudenį
File:Quercus coccinea bark.JPG|Žievė
HC Baltica

**HC „Baltica“** yra Lietuvos ledo ritulio klubas, įkurtas 2011 metais Vilniuje. Komanda žaidžia Jaunimo ledo ritulio lygos (MHL) pirmenybių Šiaurės-Vakarų divizione. Tai pirmasis profesionalus jaunimo ledo ritulio klubas Lietuvoje.

Klube rungtyniauja:  lietuviai, rusai, latviai. Žaidėjų amžius 17-21 m.

## Žaidėjai

## Treneriai
* Aigars Cipruss, vyr. treneris 2013 - dabar
* Arūnas Aleinikovas, treneris  2013 - dabar
* Valerij Kulibaba, treneris  2013 - 2013
* Dmitrij Medvedev, vyr. treneris 2011 - 2013
* Aleksej Ložkin, treneris 2011 - 2013

## Personalas
* Valentin Kitov, viceprezidentas
* Sergej Rybakov, viceprezidentas
* Benediktas Vanagas, direktorius
* Pavel Popov, vyriausias vadybininkas
* Gintautas Kuneikis, klubo administratorius
Game Boy

**Game Boy** () – bendrovės „Nintendo“ sukurta 8 bitų delninė žaidimų konsolė. Japonijoje pasirodė 1989 m. balandžio 21 d., Šiaurės Amerikoje – 1989 m. ir Europoje – 1990 m. Tai pirmoji konsolė iš Game Boy gaminių serijos, suprojektuota Gunpei Yokoi ir „Nintendo“ mokslinių tyrimų ir plėtros personalo, kurie taip pat suprojektavo Game & Watch delninę konsolę bei keletą Nintendo Entertainment System video žaidimų. Nuo 1993 m. „Interpons“ tiekia „Nintendo“ gaminius (NES, SNES, „Game Boy“) Baltijos šalyse, tačiau vietinė spauda šiuos gaminius apibūdino kaip per brangius paprastam piliečiui.

Nors jos gyvavimo laikotarpiu buvo išleista pažangesnių delninių konsolių, Game Boy paklausa nesumenko. Game Boy ir Game Boy Color parduota per 118 mln. vienetų.

## Techniniai duomenys

## Game Boy žaidimai
Populiariausių Game Boy žaidimų sąrašas (Pastaba. Duomenys ne pilnai patikrinami):
* „Pokemon Red / Pokemon Blue“ (išplatintas 31,37 mln. kopijų tiražu, priklauso „Pokemon“ serijai)
* „Tetris“ (30,26 mln.)
* „Pokemon Gold / Pokemon Silver “ (23,10 mln., „Pokemon“)
* „Super Mario Land“ (18,14 mln., „Super Mario“)
* „Pokemon Yellow: Special Pikachu Edition“ (14,64 mln., „Pokemon“)
* „Super Mario Land 2: 6 Golden Coins“ (11,18 mln., „Super Mario“)
* „Pokemon Crystal“ (6,39 mln., „Pokemon“)
* „Dr. Mario“ (5,34 mln., „Mario“)
* „Pokemon Pinball“ (5,31 mln., „Pokemon“)
* „Super Mario Land 3: Wario Land“ (5,19 mln., „Wario“)

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė 
*Game Boy Atviro katalogo projekto portale
Luperkalijos

**Luperkalijos** () – senovės romėnų šventė, kasmet vykdavusi vasario 15 d., pagerbiant vaisingumo dievą *Lupercus*. Kadangi ši data įprasmina piemenų šventę, tai jos šventimo tradicijų prigijimas Romoje neatsiejamas nuo Romulo ir Remo, piemenų karalių, Romos įkūrėjų, vardų. Luperkalijos minimos graikų istoriko Plutarcho, romėnų poeto Ovidijaus raštuose.

## Legenda

Šventė vykdavusi Palatino kalvos papėdėje. Pagal legendą, čia, Luperkalo oloje, vilkė Lupa (*Lupa Capitolina*) priglaudė ir maitino upės dievo Tiberino išgelbėtus dvynius kūdikius, sumestus į upę žūti. Šventės pavadinimas taip pat siejamas su vilkės-maitintojos vardu. 

Kasmet Luperko žyniai, kilę iš patricijų jaunuolių, rinkdavosi šioje oloje, kur prie specialaus altoriaus aukojo dievui Luperkui jaunus ožius ir šunis. Šie gyvūnai, kaip turintys stiprų seksualinį instinktą, labiausiai tiko aukoti vaisingumo dievui. Po ritualinės gausios puotos su vynu jaunuoliai supjaustydavo paaukotų ožių kailius į gabalus, jais pusiau prisidengdami apsinuogintus kūnus, taip sekdami dievą Luperką, kuris vaizduojamas pusnuogiu, prisidengusiu ožio kailiu. Po to jie pasiėmę kailio atraižas šaukdami bėgiojo po miestą, mušdami jomis  kiekvieną sutiktą. Moterys ypač noriai leidosi šiai procedūrai atkišdamos rankas, nes manyta, kad tai joms duos vaisingumo, palengvins gimdymą. Tai buvo apsivalymo ritualas, nuo jo kilęs ir šventės mėnesio *Februarius* pavadinimas, nes senovės etruskų ir romėnų apsivalymo dievo vardas buvo *Februus*.

## Luperkalijos ir krikščionybė

Senovės Romoje Luperkalijų šventimas laikytas paveldėtu iš graikų  piemenų ir jų bandų dievo Pano kulto, garsėjusio seksualinėmis galiomis. Luperkalijos Pano garbei pas romėnus prigijo Evanderio () iš Arkadijos dėka, kai jis apsistojo būsimos Romos vietoje ir aborigenus mokė rašto, muzikos, žemės ūkio darbų. 496 m. Romos popiežius Gelasijus I šią šventę uždraudė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Luperkalijų istorija
* Luperkalijos
Čičimekai

**Čičimekai** () – pusiau klajokliškų genčių grupė, gyvenusi šiaurinėje Meksikoje ir pietų JAV (vadinamoje Aridoamerikoje). Gausiausiai čičimekų apgyvendinta teritorija Meksikos plokščiakalnyje vadinta La Gran Čičimeka. Ispanai šį terminą naudojo kaip atitikmenį barbarams. Dabar čičimekais tebevadinama viena Meksikos tautų – chonai (*Chichimeca Jonaz*).

Pavadinimas „čičimekai“ kilo iš nahuatlių žodžio *Chīchīmēcah*, reiškiančio „Čičimano (t. y. pieno žemės) gyventojai“. Actekai šiuo žodžiu įvardino savo priešistorę, kuomet jie gyveno klajokliškai, ir naudojo šį žodį kaip antonimą žodžiui *Toltecatl* („kultūros žmonės“).

Ispanams užkariavus Actekų imperiją ir sukūrus Naujosios Ispanijos koloniją, prasidėjo kolonizacija šiaurės kryptimi. Tačiau ten konkistadorai susidūrė su nuožmiu įvairių klajokliškų pusdykumių tautų pasipriešinimu. Tas tautas ispanai įvardino čičimekais, o mūšiai su šiomis tautomis XVI a. pab. pavadinti čičimekų karu. Mažai žinoma apie šias tautas, pavadintas čičimekais, nes didelė dalis jų buvo išnaikinta ar asimiliavosi prieš jas aprašant. Tarp čičimekų tautų įvardinti gvačičiliai, kakskanai, sakatekai, tekueksiai, gvamariai, opatai ir kt. Dalis čičimekų tautų išliko iki šių dienų: otomiai, čičimekai chonai, korai, uičoliai, pamiai, jakiai, majai (joremiai), oodhamai, tepehuanai.

Čičimekus minimi nuo 1526 m. Ernano Korteso. Jis mini, kad čičimekai nėra tokie civilizuoti kaip actekai, bet tinkami darbui kasyklose. Konkistadoras Nunjas de Gusmanas išsiųstas užkariauti jų žemes ir pririnkti vergų, bet indėnai sukilo į Mikstono sukilimą ir atrėmė ispanų antpuolį. XVI a. čičimekus pavergti bandė Gonsalas de las Kasas. Jis rašė, kad šie indėnai vaikšto nuogi, tik su keliaraiščiais, dažo savo kūną, valgo tik sumedžiotą maistą, šaknis ir uogas. 1590 m. pranciškonas Alonsas Ponsė rašė, kad čičimekai neturi religijos, nes jie nesimeldžia net stabams. Bernardinas de Sahagunas išskyrė, kad otomiai išmano žemdirbystę, gyvena bendruomenėmis ir garbina mėnulį. Daugelyje kitų aprašymų čičimekai taip pat įvardinami kaip barbarai. Tik XIX a. atsirado tikslesnių ir neutralesnių šių tautų aprašymų.

Po čičimekų užkariavimo XVIII a., daugelis šių tautų asimiliavosi ir metizavosi.
Marko Anđelković

**Markas Andželkovičius** (g. 1984 m. spalio 12 d.) – buvęs Serbijos futbolininkas, saugas.

## Biografija
Karjerą pradėjo Teleoptik Zemun komandoje. Atstovavo įvairiems Serbijos klubams.

Metus praleido šveicarų AC Bellinzona klube, vėliau grįžo į Serbiją.

Nuo 2011 m. rungtyniavo Ekranas Panevėžys klube, su kuriuo tapo Lietuvos čempionu. 

2014 m. atstovavo FK Sūduva.

## Nuorodos
* Transfermarkt
2011 m. Egipto revoliucija

**2011 m. Egipto revoliucija** arba **Sausio 25-osios revoliucija** (), – sukilimas Egipte, prasidėjęs 2011 m. sausio 25 d. Jo metu nuverstas ilgus metus trukęs prezidento Hosnio Mubarako valdymas. Ši revoliucija yra „Arabų pavasario“ – revoliucijų ir sukilimų serijos Šiaurės Afrikos ir Artimųjų Rytų šalyse – dalis.

Priežastys revoliucijai buvo didelė nedarbas, išaugęs skurdas, korupcija, pasipiktinimas prezidento H. Mubarako autokratiniu valdymu, maža visuomenės įtaka politiniame gyvenime. Pretekstas sukilimui tapo sėkmingos Tuniso revoliucijos pavyzdys, kuomet 2011 m. sausio 14 d. buvo nuversta Zino el Abidino Ben Ali valdžia.

Nuo 2011 m. sausio 25 d. valdžia pasipiktinę žmonės ėmė rinktis į centrines Kairo ir kitų Egipto miestų gatves, reikalaudami prezidento atsistatydinimo. Nors pirmieji protestai buvo gana taikūs, netrukus prasidėjo riaušės, policijos ir protestuotojų susirėmimai. Pasinaudojus susidariusia padėtimi pradėtos plėšti parduotuvės, prasidėjo pabėgimai iš kalėjimų. Hosnis Mubarakas atsisakė atsistatydinti ir įvedė vis gausesnes karines pajėgas į miestus. Taip pat iškilo grupuotės, remiančios prezidento valdžią, ir pradėjo kovą prieš sukilėlius. Sukilimo mastas nemažėjo, kasdien žmonės rinkosi į centrinę Tahriro aikštę Kaire ir kituose miestuose reikalaudami prezidento H. Mubarako kuo greičiau atsistatydinti. 2011 m. vasario 11 d. buvo paskelbta apie prezidento atsistatydinimą, šalyje prasidėjo visuotinis šventimas.

2011 m. vasario 13 d. Egipto aukščiausioji taryba paleido parlamentą, suspendavo konstituciją ir paskelbė perimanti šalies valdžią pusei metų, kol bus surengti nauji rinkimai. Protestų banga šalyje nuslūgo, buvo tikimasi greitų permainų. 2011 m. kovo 5 d. protestuotojai įsiveržė į Valstybės saugumo žvalgybos pastatą, tikėdamiesi rasti dokumentus, įrodančius kriminalinę žvalgybos veiklą H. Mubarako valdymo metais. 2011 m. kovo 19 d. referendumu priimta nauja konstitucija.

Nepasitenkinimas karine taryba vis labiau augo ir balandžio 1 d. surengtas didelis protestas, raginantis greičiau atiduoti valdžią civiliams bei nuteisti prezidentą H. Mubaraką ir jo pareigūnus. Gegužės 27 d. įvyko didžiausias protestas po H. Mubarako nuvertimo, buvo reikalaujama nutraukti teismo procesus protestuotojams, greičiau imtis reformų.

Protestai, riaušės, susirėmimai tarp sukilėlių ir valdžios Kaire ir dalyje kitų šalies miestų tebesitęsia iki šių dienų, nes karinė valdžia delsia atiduoti valdžią civiliams ir surengti naujus rinkimus.

Revoliucijos metu žuvo ~850 žmonių (dauguma – protestuotojai), ~6000 žmonių sužeista, 6 žmonės protestuodami susidegino. Daugiausia žmonių žuvo Kaire, Aleksandrijoje ir Suece.

2011 m. Egipto revoliucijos varomąja jėga tapo egiptiečių jaunimas, daugiausia susikooperavęs per socialinius tinklus „Facebook“ ir „Twitter“. Revoliucija pasižymėjo savo sekuliarizmu ir religine vienybe tarp musulmonų bei krikščionių, aktyviu moterų dalyvavimu.

## išnašos
Lukas Čerkauskas

**Lukas Čerkauskas** (g. 1994 m. kovo 12 d.) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas.

## Biografija
### FK Ekranas
Karjerą pradėjo Ekranas Panevėžys klube. 2010 m. žaidė dublerių komandoje, o 2011 m. ir 2012 m. su pagrindine komanda tapo Lietuvos čempionu. 2013 m. iškovojo lygos bronzos medalius.
### FC Stumbras
2014 m. žaidėjas persikėlė į Kauno „Stumbrą“. Atstovavoo kelis sezonus. 

Pasikeitus klubo vadovybei, atleistas. Gydėsi traumas ir ieškojo kito klubo.

### DFK Dainava
2017 m. Lukas Čerkauskas pasirašė sutartį su Alytaus „Dainava“. Pirmoje lygoje žaidėjas sužaidė 24 rungtynes ir pelnė 3 įvarčius.

### FC Stumbras
2018 m. grįžo į Kauno „Stumbrą“. 2018 m. A lygoje sužaidė 31 rungtynes.

### FK Panevėžys
2018 m. pabaigoje pranešta, kad futbolininkas keliasi į „Panevėžio“ klubą. 

2019 m. atstovaudamas panevėžiečiams A lygoje sužaidė 24 rungtynes.

2020 m. sezone A lygoje sužaidė visas 20 rungtynių. (Dėl pandemijos komandos sužaidė po 20 susitikimų.)

### FC Hegelmann Litauen
2021 m. persikėlė į Kauno rajono FC Hegelmann Litauen. A lygoje sužaidė 30 rungtynių.

2022 m. sausio 17 d. pranešta, kad pratęsta sutartis. 2022 m. sezone dėl traumų žaidėjas praleido apie du mėnesius, o viso „Optibet A lygoje“ bei LFF taurės turnyre klubui atstovavo 28 rungtynėse. Pelnė vieną įvartį ir atliko 3 rezultatyvius perdavimus.

2023 m. sausio 2 d. tapo žinoma, kad sutartis su žaidėju buvo pratęsta.

2023 m. balandžio 23 d. A lygos rungtynėse prieš DFK Dainava nebuvo registruotas rungtynėms. Rungtynių pabaigoje teisėjas skyrė 11 metrų baudinį į Hegelmann klubo vartus. Varžovai realizavo progą ir nugalėjo minimaliu rezultatu 1:0. Po rungtynių žaidėjas išsakė viską, ką galvoja apie teisėjus, iškeikė necenzūriniais žodžiais ir iš LFF Drausmės komiteto susilaukė diskvalifikacijos ketverioms rungtynėms.

2024 m. sausio mėn. tapo žinoma, kad futbolininkas palieka klubą.

### FK Tauras
2024 m. kovo 18 d. futbolininkas atstovavo į Pirmąją lygą pakilusiam Tauragės „Taurui“. 

### FK Jonava
2025 m. sezone futbolininkas toliau žaidė Pirmoje lygoje, atstovavo FK Jonavai.

## Statistika
; A lygos ir Pirmos lygos statistika

Spalvų reikšmės: 
: Ekipa žaidė A lygoje;
: Pirmos lygos ekipa;

## Pasiekimai
; su Ekranu
* A lygos čempionas: 2011, 2012 m.
* LFF taurės laimėtojas: 2011 m.

; su Panevėžiu
* LFF taurės laimėtojas: 2020 m.

; su Stumbru
* 2014 – Pirmos lygos nugalėtojas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* alyga.lt svetainė
* lietuvosfutbolas.lt
* SOCCERWAY
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Rytis Pilotas

**Rytis Pilotas** (g. 1992 m. gruodžio 17 d.) – Lietuvos futbolininkas, gynėjas.

## Biografija

Karjerą pradėjo Ekranas Panevėžys klube. 2010 m. debiutavo Lietuvos U-19 rinktinėje.

## Pasiekimai

* 2010, 2011, 2012 m. A Lygos laimėtojas
* 2010, 2011 m. LFF taurės laimėtojas

## Nuorodos
* Transfermarkt.co.uk
Aurimas Vertelis

**Aurimas Vertelis** (g. 1986 m. rugsėjo 6 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.

## Biografija

Žaidė Nafta Mažeikiai, FK Mažeikiai, Vėtra-2 Vilnius, FBK Kaunas komandose, 2011 m. su Ekranas Panevėžys klubu laimėjo Lietuvos čempionatą.

## Nuorodos
* Transfermarkt.co.uk
Arsenij Buinickij

**Arsenij Bujnickij** (g. 1985 m. kovo 14 d.) – Lietuvos futbolininkas, puolėjas.

## Biografija

Žaidė A lygoje (2004-2005 m. ir 2007 m.) su FC Vilnius ir Interas Visaginas komandomis, 2010 m. tapo rezultatyviausiu I lygos žaidėju su Lietava Jonava klubu. 2009 m. žaidė Vilniaus „Bekento“ mėgėjų komandoje. Nuo 2011 m. žaidžia FK Dainava Alytus klube, su kuriuo tapo A lygos sezono antruoju rezultatyviausiu žaidėju (kartu su Goranu Jerkovičiumi įmušė po 17 įvarčių).

Futbolininko karjerą baigė 2022 m. Mažeikių VIP salės futbolo klube.

Nuo 2022 m. Lietuvos vaikinų iki 19 m. salės futbolo rinktinės trenerio asistentas.

2023 m. prisijungė prie FK Kauno Žalgiris (futsal) trenerių štabo.

## Nuorodos
* Footballdatabase.eu

## Šaltiniai
Aridoamerika

**Aridoamerika** ( 'sausringoji Amerika') – gamtinis-kultūrinis regionas Šiaurės Amerikoje, apimantis šiaurinę Meksiką ir pietines Jungtines Valstijas. Kartu su šiauriau esančia Oazisamerika apjungiama į Pietvakarių regioną. Kartais dar įvardinamas kaip ***Didžioji Čičimeka*** (*La Gran Chichimeca*), nors šis terminas labiau taikytas pietinei Aridoamerikos daliai. „Sausringosios Amerikos“ terminą sukūrė archeologai, kaip kontrastą toliau į pietus besidriekiančiai derlingai Mezoamerikai.

## Geografija
Aridoamerikos regionas pasižymi sausringu klimatu su trumpu lietingu laikotarpiu ir ilgomis sausromis. Būdinga aukšta oro temperatūra, bet žiemomis ar naktį gali pasitaikyti šalnų. Paviršius kalnuotas, uolingas, upių tinklas retas. Būdingos pusdykumės, kur auga dygūs krūmokšniai ir kaktusai (vadinama čiaparalė). Dėl tokių gamtinių sąlygų Aridoamerikoje nesusidarė civilizacijos, o dauguma šio krašto indėnų buvo klajokliai, besivertę medžiokle ir rankiojimu. Kultūringesnės piečiau gyvenę tautos šias klajokliškas indėnų gentis įvardino čičimekais (t. y. barbarais). Tiesa, dalis gyventojų augino kukurūzus ir kūrė gyvenvietes.

Į pietus nuo Aridoamerikos buvo Mezoamerika, kur ikikolonijiniais laikais suklestėjo brandžios civilizacijos. Į šiaurės vakarus nuo Aridoamerikos išskiriamas Oaziamerikos regionas – ten gyvenusios tautos gyveno sėsliai ir kūrė miestus uolose. Šiaurėje regionas perėjo į prerijas, o šiaurės rytuose – į Pietryčių miškus.

## Istorija
Aridoamerika kolonizuota palyginti vėlai, tik XVIII-XIX a., nes šio krašto indėnai ypač aktyviai priešinosi užkariavimui. Jis buvo kolonizuojamas iš Naujosios Ispanijos vicekaralystės ir administraciškai įjungtas į Vidinių teritorijų generalkapitoniją. Po JAV-Meksikos karų, šiaurinė regiono dalis atiteko JAV.
Čičimekai chonasai

**Čičimekai chonasai** (, sav. *Úza*) – indėnų tauta, gyvenanti Meksikoje, Guanachuato ir San Luis Potosi valstijose. Populiacija siekia ~3500 žmonių. Kalba ispanų kalba bei chonasų kalba (otomangų šeima).

Iki ispanų užkariavimo čičimekai chonasai gyveno klajokliškai Aridoamerikoje ir buvo viena iš daugelio čičimekų genčių. Vėliau buvo užkariauti ir priversti gyventi sėsliai.
Raudondvario kapinės

**Raudondvario kapinės** – kapinės Lietuvoje, Raudondvaryje, 150 m į pietus nuo Raudondvario bažnyčios, M. Valančiaus g. Rytinis kapinių pakraštys nusileidžia šlaitu iki kelio . 

Raudondvario kapinėse palaidoti:
* buvę dvaro savininkai grafai Jurgis ir Marija Teresė Zabielos, jų anūkė Marija Prozorova (žuvusi tragiškomis aplinkybėmis, keliantis keltu per Nevėžį)
* didikai Beleckiai (pastatytas Michalinos, Česlavo Beleckių ir Elžbietos Švicinovos mauzoliejus)
* kunigas Pranciškus Kleinauskas (prie jo muzikinę karjerą pradėjo kompozitorius Juozas Naujalis)
* italų architektas Laurynas Cezaris Anikinis
* Kazys Veverskis (1913–1944), vienas pasipriešinimo judėjimo organizatorių, žuvęs ant Nevėžio pakrantėje. 1994 m. jam pastatytas koplytstulpis
* Rūta Jokubonienė (1930–2018), dailininkė tekstilininkė

Raudondvaryje taip pat yra apylinkių rezistentų (pokario pasipriešinimo judėjimo dalyvių) kapinės, 1989–1990 m. sutvarkytos gyventojų iniciatyva. Partizanams atminti pastatytas Raudondvario kryžius partizanams (autorius S. Abromavičius), atminimo akmuo su užrašu „Žuvusiems už Lietuvos laisvę 1944–1953“, dvi granitinės plokštės su žuvusiųjų vardais, pavardėmis ir įrašu „Jie norėjo gyventi, bet turėjo drąsos mirti“, koplytstulpis (autorius A. Ruškys). Kapinių priekyje, aukščiausioje vietoje pastatytas 8 m aukščio metalinis kryžius, ant kurio pritvirtintas užrašas „Šiame lauke pokario metais buvo užkasami žuvę Lietuvos vyrai“.

## Naujosios kapinės

Naujosios kapinės įsikūrusios į vakarus nuo Raudondvario, pakeliui į Šilelio kaimą, Bendrės miške. Iš gyvenvietės mišku veda takas su laiptais.

## Šaltiniai
Otomangų kalbos

**Otomangų kalbos** arba **otų-mangų kalbos** – indėnų kalbų šeima, kurią sudaro kalbos, vartojamos pietų Meksikoje (Mezoamerikoje). Seniau šios šeimos kalbos vartotos ir Centrinėje Amerikoje (Kosta Rikoje, Nikaragvoje, Hondūre), bet dabar ši atšaka išnykusi. Otomangų kalbos gausiausiai vartojamos Oachakos valstijoje (sapotekų ir mištekų), taip pat gausiau vartojamos Meksiko, Hidalgo ir Keretaro valstijose. Didelė dalis otomangų kalbų yra ant išnykimo ribos.

Otomangų kalbų šeima užima didžiausią arealą visoje Mezoamerikoje, ir yra susidariusi bent prieš 4000 metų. Otmangų kalbos išsiskiria tuo, kad visos yra toninės, išvystyta balsių nazalizacija, neturi lūpinių priebalsių.

## Skirstymas

* vakarų otomangų kalbos
** **otopamių**
*** otomių
*** masahvų
*** matlacinkų
*** pamių
*** chonasų
** **činantekų**
*** činantekų
** **tlapanekų**
*** tlapanekų
*** subtiabų †
** **mangų**
*** čiapanekų †
*** mangų (čorotegų) †
* rytų otomangų kalbos
** **popolokanų**
*** masatekų
*** iškatekų
*** čiočių
*** popolokanų
** **sapotekų**
*** sapotekų
*** čatinų
*** papabukų
*** soltekų
** **amusgų**
*** amusgų
** **mištekų**
*** kuikatekų
*** trikių
*** mištekų

## Nuorodos
* Ethnologue klasifikacija
Tabariškių kapinės

**Tabariškių kapinės** – veikiančios kapinės Tabariškiuose, Kauno rajone. Tabariškių kapines prižiūri Kauno rajono savivaldybės administracijos Ringaudų seniūnija. Užima 7,5 ha teritoriją. Kapinės suskaitmenintos.

Kapinių viduryje, 18 m į pietvakarius nuo centrinio tako ir Vytauto kryžiaus įrengtas gamtininko profesoriaus Tado Ivanausko kapas. Antkapinis paminklas pastatytas 1976 m. (aut. archit. Algimantas Nasvytis ir Vytautas Nasvytis, skulp. Stepas Šarovas). 1993 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą.

## Istorija

Prieš kelis dešimtmečius dabartinės Tabariškių Kristaus Karaliaus bažnyčios klebonijos vietoje dar stovėjo buvusio dvaro statinys. Po Lietuvos žemės reformos dvaro žemė išdalinta gyventojams, įsisteigusiai parapijai 1927–1928 m. buvo skirtas 8 ha sklypas, kuriame vietinių ūkininkų pastangomis įrengta medinė bažnyčia. Prie jos įkurtos ir Tabariškių kapinės. 

Tabariškių kapinių viduryje, takų sankirtoje 1934 m. pastatytas iškilus kryžius Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto Didžiojo garbei. 1989 m. restauruotas. 2024 m. rugsėjo 15 d. pagrindinis kapinių kryžius atnaujintas ir Kristaus Karaliaus parapijos klebono pašventintas. Aukštas medinis kryžius iškilęs virš laiptuoto betoninio postamento. 

Apie 1992 m. kunigo Petro Dumbliausko iniciatyva pastatyti trys kryžiai tremtinių atminimui. Juos sukūrė Juozas Voronavičius ir Arvydas Petkus. 2012 m. vietoj trijų pastatytas tautodailininko Adolfo Teresiaus atnaujintas kryžius, skirtas Gedulo ir vilties dienai - tremties aukoms atminti.

Šalia Vytauto kryžiaus pastatyta mūrinė Svideravičių šeimos koplyčia su Švč. Mergelės Marijos statula.

## Kapinėse palaidoti

* Liudas Vailionis (1886–1939), botanikas
* Tadas Ivanauskas (1882–1970), gamtininkas
* Vladas Čaikauskas (1911–1985), agronomas
* Vytautas Martišius (1959–2000), skulptorius
* Kostas Bėčius (1911–2005), agronomas
* Vladas Janulevičius (1928–2013), inžinierius mechanikas
* Pranas Džiaukštas (1925–2013), miškininkas
* Vladas Žulys (1928–2013), kalbininkas
* Aloyzas Dirsė (1931–2016), inžinierius hidrotechnikas
* Renatas Juška (1972–2019), diplomatas
* Kazimieras Giedra (1936–2020), inžinierius mechanikas
* Vidmantas Staniulis (1950–2021), bibliofilas
* Vytautas Dovydaitis (1929–2022), agronomas
* Romualdas Juknys (1943–2024), ekologas, aplinkotyrininkas

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Tabariškių kapinės 
* Tabariškių kapinės ''panoramio.com'' portale 
* Kauno rajone pristatytas interaktyvus kapinių žemėlapis *kaunas.kasvyksta.lt*, 2020-10-30.
Rėmichas

**Rėmichas** (liuks. *Réimech*) – miestas Liuksemburge, Rėmicho kantone. Kantono sostinė ir pagrindinis miestas. 2005 m. mieste gyveno 2883 gyventojai.
Bisenas

**Bisenas** (liuks. *Biissen*) – miestas Liuksemburge Meršo kantone. 2010 m. mieste gyveno 2871 gyventojai. Mieste yra plieno gamykla, kuri priklauso antrai pagal dydį plieno bendrovei pasaulyje „Arcelor“.

## Sportas
* FC Atert Bissen – futbolo klubas;
* Football Club Jeunesse Bissen – buvęs futbolo klubas, kuris veikė 1917–1923 m.
* Red Star Bissen – Buvęs futbolo klubas, veikęs nuo 1929 iki 1934 m.
* Terrain ZAC Klengbousbierg – futbolo stadionas, kurio talpa 1,5 tūkst. žiūrovų. Stadiono veja – dirbtinė danga.

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali miesto svetainė
* Oficiali futbolo klubo svetainė
Kutenimai (filmas)

**Kutenimai** – 2009 m. kino studijoje „Mindoza Films Production“ sukurtas filmas. Tai lietuviškas pilnametražinis, 1 val. trukmės kino filmas. Platintojai – AXX festivalis ir „Meed Films“. Nacionalinė premjera – 2009.11.20. Pasak filmo režisieriaus, konkurso AXX „Gėris“ nugalėtojo, „*tai švelnius jausmus žadinantis filmas, skirtas moterims ir įsimylėjusiems žmonėms*“.

## Siužetas

Užburiančio žvilgsnio gražuolė Beata paslaptingomis aplinkybėmis netenka savo mylimo vyro Andriaus. Skausmo sugniuždyta mergina nori užsimiršti ir pasineria į bohemiško gyvenimo sūkūrį. Ieškodama nuotykių Beata sutinka Robertą, keistą jaunuolį, dirbantį apsauginiu vienoje drabužių parduotuvėje, besilankantį pas elitinę prostitutę ir besisvaiginatį naujos kartos turbo narkotikais.

Švelni romantika, nuspalvinusi Beatos ir Roberto santykius, padeda merginai vėl pajusti gyvenimo skonį. Tačiau netikėtai išaiškėja, kad Robertas susijęs su Andriaus mirtimi.

## Vaidino
### Pagrindinius vaidmenis atliko
* Olga Generalova (*Beata*) – teatro aktorė, studijuojanti teatro režisūrą Lietuvos muzikos akademijoje ir Dartington College of Arts (D. Britanija).
* Jan Dravnel (*Robertas*) – studijuoja Varšuvos teatro akademijoje.

### Kiti
* Bartosz Polonski – *Andrius*
* Inga Maškarina
* Eva Baliul
* Eva Baliul

## Kūrybinė grupė
* Režisierius statytojas – Romualdas Lavrynovičius
* Scenarijaus autoriai – Romualdas Lavrynovičius, Olga Generalova
* Kompozitorius – Andrius Račinskas
* Operatorius statytojas – Romualdas Lavrynovičius

## Nuorodos
* Apie filmo kūrimą, 2008 m.
* Filmo aprašymas
Urai

**Urai** – indėnų tauta, gyvenanti plaukiojančiose salose Titikakos ežere (Peru) bei vietomis šio ežero pakrantėje ir giliau žemyne (Bolivija). Populiacija siekia ~2000 žmonių. Tradiciškai vartoja urų kalbas (sudaro atskirą kalbų šeimą), tačiau dabar dauguma kalba tik aimarų ir ispanų kalbomis.

## Istorija

Urų tauta susidarė dar priešinkiniu laikotarpiu ir yra kultūriškai bei fiziologiškai skirtinga nuo aplinkinių kečujų ir aimarų tautų. Nėra žinoma šios tautos kilmė, pagal vieną iš teorijų urai yra tiesioginiai Pietų Amerikos krantus pasiekusių polineziečių palikuonys, kiti autoriai juos bando kildinti iš Amazonijos indėnų. Pradžioje jie galėję atsikelti prie Uru Uru ežero Bolivijoje, o vėliau prie Titikakos, kur palaipsniui asimiliavosi su kečujais ir aimarais. Dalis urų ir dabar tebegyvena prie Bolivijos vandens telkinių – Poopo ežero, Koipasos lagūnos, Desaguadero upės. Patys urai save vadina „Saulės sūnumis“ (*Lupihaques*)

Tradicinėje urų religijoje buvo svarbus Mėnulio kultas, taip pat tikėta Saulės, žvaigždžių dievybėmis, dvasiomis, globojančiomis upes, žemes, gyvūnus, laukus. Dabar urai išpažįsta krikščionybę.

## Skirstymas

Urai skirstomi į šiuos etninius pogrupius:
* čuljuniai – gyvena Titikakos plaukiojančiose salose (Peru);
* muratai – gyvena aplink Poopo ežerą;
* irohitai – gyvena Desaguadero aukštupyje ir Titikakos pakrantėje Bolivijoje;
* čipajai – gyvena prie Koipasos lagūnos ir Laukos upės.

## Veikla

Pagrindinis urų verslas yra žvejyba (daugiausia gaudo dantkarpius, šamus). Taip pat medžioja paukščius (antis, flamingus, kirus), gano galvijus (net ir gyvenantys plaukiojančiose salose). Urų gyvenime labai svarbus augalas yra kaliforninis meldas (vadinamas *totora*), augantis ežerų pakrantėse – iš jo urai statosi savo namus, gamina valtis, kuria salas, naudoja maistui. Moterys gerai įvaldžiusios tekstilės amatą, taip pat pina suvenyrus iš meldų. Dabar urai, ypač gyvenantys Titikakoje, verčiasi turizmu, taip pat prekiauja su pakrančių tautomis. Nors urai gerai išlaikę tradicinį gyvenimo būdą, jie nėra nusistatę prieš technologijas ir dalis naudojasi radijo imtuvais, yra įsirengę saulės baterijas, valtyse turi motorinius variklius.

## Plaukiojančios salos

Šiaurės vakarinėje Titikakos dalyje urai iš meldų yra sudarę ~20 dirbtinių salų. Meldai palaipsniui tręšta, todėl salos nuolat turi būti atnaujinamos naujais meldais. Tai tapo rimta problema išaugus turistų srautui į salas. Vienoje saloje paprastai gyvena nuo 3 iki 10 šeimų. Didesnėse salose yra mokyklos, bažnyčios, bendruomenės namai. Nuo 2007 m. Bolivijoje taip pat įrengtos 4 urų salos.


Image:Uros Souvenierverkauf.jpg|Urų indėnės gamina kilimėlius
Image:Urso man pulling boat.jpg|Tradicinė valtis
Image:Uros3.jpg|Urų kaimas
Image:Niña en la comunidad de los Uros.jpg|Urų mergaitė
Raudondvario herbas

**Raudondvario herbas** – pagrindinis Raudondvario kaimo ir Raudondvario seniūnijos (Kauno rajono savivaldybė) heraldinis atributas.

## Aprašas

Sidabriniame lauke ant žalios papėdės stovi raudona pilis baltais langais ir durimis, sudaryta iš bokšto heraldinėje dešinėje ir namo šlaitiniu stogu kairėje.

## Simbolika

Statinys vaizduoja Raudondvario pilį, kuri taip pavadinta dėl plytų raudonumo. Sidabrinė banguota juosta simbolizuoja kaimo papėdėje tekančius Nevėžį ir Nemuną.

## Istorija

Herbas patvirtintas 2007 m. vasario 22 d. Prezidento dekretu Nr. 1K-893. Etalono autorius – Rolandas Rimkūnas.

## Šaltiniai
Tinis

**Tinis** arba **Tinisas** () – graikiškas senovinio Senovės Egipto miesto **Dženi** (**Dženu**) pavadinimas. Jis buvo prie Nilo, netoli Abydoso ir buvo Ta-Ver (8) nomo (Aukštutinio Egipto srities) sostinė. Taip pat buvo viso Egipto sostinė pirmųjų dinastijų laikais (III tūkst. pr. m. e. pradžioje). Tiksli Tinio vieta nėra identifikuota, tačiau manoma, kad ji yra netoli Girgos miesto.

## Istorija

Dženu buvo vienas seniausių Egipto miestų, svarbus senovės politinis centras. Labai ankstyvame laikotarpyje, t. y. IV tūkst. pr. m. e. Tinis paveržė valdžią iš gretimo Abydoso, kuris išlaikė tik religinę hegemoniją. Pačiame Tinyje buvo grabinamas vietinis karo dievas Anhuras, kurio pomirtinis aspektas Chenti-Amentiu buvo grabinamas gretimame Abydose. Tinyje koncentravosi ankstyviausių Aukštutinio Egipto protodinastinio laikotarpio valdžia, iš čia susikūrė gentinė konfederacija (hipotetinė Tinio konfederacija), valdžiusi nemažą Nilo atkarpą ir konkuravusi su Necheno konfederacija pietuose ir Žemutinio Egipto konfederacija šiaurėje. Narmerui (ar Meniui) suvienijus Egiptą iš Tinio, šis tapo *de facto* Egipto sostine. Nors sostine oficialiai paskelbtas naujai įkurtas Memfis, ankstyvieji faraonai laidojosi Tinio nekropolyje prie pat Abydoso.

Nuo III dinastijos, Senosios karalystės laikotarpiu Tinio svarbą galutinai užgožė Memfis, tapęs politiniu ir religiniu šalies centru. Tinio statusas sumenko iki Ta-Ver nomo (administracinio vieneto) centro. Nors spėjama, kad šio nomo vietininkas turėjo didesnę valdžią nei kiti nomai, ir administravo visą Aukštutinį Egiptą. Be to, Tinyje rezidavę Anhuro žyniai turėjo nemažą religinę įtaką regione. Pirmuoju suirutės laikotarpiu Egiptui suskilus, Tinis pripažino piečiau buvusio Hierakonpolio, vėliau Tėbų (XI dinastijos) valdžią. Ties Tiniu ėjo riba tarp Tėbų ir Herakleopolio dinastijų, todėl kraštas buvo siaubiamas karų.

Vidurinės karalystės laikotarpiu vėl atkurta taika, ir Tinis vėl tapo nomo centru. Antruoju suirutės laikotarpiu šis nomas turėjo didžiulę autonomiją, čia susikūrė vietinė **Abido dinastija**, kuri tikriausiai rezidavo Tinyje. Vėliau Tinis pripažino Tėbų (XVII dinastijos) valdžią. Naujosios karalystės laikotarpiu Tinis kurį laiką atsigavo kaip prekybinis centras, nes iš čia vedė keliai į svarbias dykumų oazes. Tačiau vėliau gyvenvietė sumenko. Ptolemėjų laikais ji nebetiko būti administraciniu nomo centru, ir jį užgožė naujas miestas regione - Ptolemais Hermiou.
Sueco kanalo tiltas

**Sueco kanalo tiltas** (), dar vadinamas **Egipto–Japonijos draugystės tiltu, Sausio 25-osios tiltu** – tiltas Egipte, kertantis Sueco kanalą ties Kantaros miestu. Jis jungia Azijos ir Afrikos žemynus.

Tiltą 1995–2001 m. pastatė Japonijos bendrovė „PentaOcean“. Tiltas vantinis, pastatytas iš plieno ir gelžbetonio, laikomas dviejų 154 m aukščio atramų. Ilgis – 3,9 km, plotis – 10 m, aukštis virš vandens – 70 m.

Sueco kanalo tiltu eina automobilių kelias, jungiantis Kairą su Sinajaus pusiasaliu. Per kanalą taip pat nutiestas geležinkelio tiltas bei įrengtas požeminis tunelis.


Image:Mubarack-PeaceBridge-2-cleaned.jpg
Image:US Navy 090622-N-5345W-005 USS Ponce (LPD 15) crosses under the Egyptian-Japanese Friendship Bridge in El Qantara, Egypt, while transiting the Suez Canal.jpg
Image:Salam Bridge.jpg
Hierakonpolis

**Hierakonpolis** ( - Sakalų miestas) – graikiškas senovinio Senovės Egipto miesto **Necheno** pavadinimas. Arabiškai archeologinė vietovė žinoma kaip **al-Kom al-Ahmar** (). Jis buvo prie Nilo, kitame (vakariniame) upės krante nei Nechebas. Iki Naujosios karalystės buvo Ten (3) nomo (Aukštutinio Egipto srities) sostinė.

## Istorija

Nechenas buvo vienas seniausių Egipto miestų, svarbus senovės politinis centras. Svarbi gyvenvietė čia susiformavo jau Nakados I kultūros laikais, o didžiausio klestėjimo pasiekė IV tūkst. pr. m. e. II pusėje. Kartu su savo miestu dvyniu (Nechebu) jau IV tūkst. pr. m. e. sudarė porą: Nechene garbintas dievas-sakalas Horas, o Nechebe - sakalagalvė deivė Nechbetė. 

Tinyje koncentravosi ankstyviausių Aukštutinio Egipto protodinastinio laikotarpio valdžia, iš čia susikūrė gentinė konfederacija (hipotetinė Necheno konfederacija), valdžiusi nemažą Nilo atkarpą pietiniame Egipte ir konkuravusi su Tinio konfederacija šiaurėje. Galiausiai pergalę šventė Tinio faraonas Narmerui (ar Meniui), kuris suvienijo Egiptą. Nuo tada Nechenas prarado savo politinę reikšmę, tačiau Necheno ir Nechebo simbolika bei kultas išpopuliarėjo visame Egipte: vietinis miesto dievas Horas tapo faraono globėju ir vienu populiariausių dievų, o Nechbetė ėmė simbolizuoti visą Aukštutinį Egiptą.

Ankstyvosios ir Senosios karalystės laikotarpiu Necheno svarbą galutinai užgožė Tinis, o vėliau Memfis, tapęs politiniu ir religiniu šalies centru. Necheno statusas sumenko iki Necheno (Ten) nomo (administracinio vieneto) centro. Pirmuoju suirutės laikotarpiu Egiptui suskilus, Nechenas nesugebėjo atkurti senosios hegemonijos, ir jo įtaką aukštutiniame Egipte perėmė Tėbai (XI dinastija). Taip pat buvo ir Antruoju suirutės laikotarpiu, kuomet Nechenas pripažino Tėbų (XVII dinastijos) valdžią. 

II tūkst. pr. m. e. Nechenas taip nusilpo, kad nomo sostinė kuriam laikui perkelta į Nechebą, o vėliau juos abu užgožė šiauriau buvusi Esna (*Iunet*).
## Archeologija
Kasinėjimai Nechene pradėti jau XIX a., ir čia buvo rasti garsūs senovės Egipto artefaktai, kaip Narmero paletė. Kasinėjimai vykdomi iki pat dabar, vadovaujant archeologams Michael Hoffman, Barbara Adams ir Renee Friedman. Kasinėjimų metu rasta daugybė radinių iš ikidinastinio, protodinastinio, ankstyvosios karalystės ir vėlesnių laikotarpių. Archeologinė vietovė yra svarbi tuo, kad čia randama daugybė dalykų, prižažintų "pirmaisiais" pasaulio ar Egipto istorijoje. Tarp jų yra seniausia žmogaus dydžio statula, seniausias tapytas kapas, seniausias kulto atvaizdas (auksinė Horo galva), seniausia akmeninė žinomo žmogaus statula (Chasechemvis), seniausias pasaulyje išlikęs statinys ("Fortas"), seniausias Egipte išlikęs gyvenamasis namas, seniausia Egipte šventykla (3400 m. pr m. e.), seniausios mumijos (3600 m. pr m. e.), seniausia išlikusi barzda (3500 m. pr m. e.), seniausi išlikę karalių rūmai (2900 m. pr m. e.) ir pan.
## Nuorodos
* Hierakonpolis Online (en)
Nechenas (nomas)

**Necheno nomas** (egip.: *nhn*), **Ten nomas**, **Latopolio nomas** (, ) – Senovės Egipto (nuo III tūkst. pr. m. e.), 30 m. pr. m. e.-307 m. ir Egipto provincijos administracinis teritorinis vienetas, priklausęs Aukštutiniam Egiptui ir žymėtas numeriu 3. Jo simbolis buvo plunksnuota šventykla (ar tvirtovė) dėl to jis dar vadinamas **Tvirtovės nomu**.

Sostinė (*niwt*) keletą kartų keitėsi. Jomis buvo Nechenas, Chefatas, Nechebas ir Esna. Nomas buvo abipus pagrindinės Nilo upės vagos. Piečiau buvo Vedžes-Hor (2), o šiauriau - Vaseto (4) nomai.
## Istorija
Nomas minimas nuo IV dinastijos. Jis buvo sukurtas vienoje svarbiausioje teritorijų Senovės Egipte, kur Protodinastiniu laikotarpiu klestėjo hipotetinės Necheno konfederacijos politiniai centrai. Nuo įkūrimo administracinis centras buvo Nechenas. Svarbiausi garbinami nomo dievai buvo Horas, Nechbetė, taip pat 4 Horo sūnūs bei Chnumas. Manoma, kad Pirmosios suirutės laikotarpiu nomo centru kurį laiką buvo Chefatas, o vėliau jis sugrįžo į Necheną. Naujosios karalystės laikotarpiu perkeltas į už upės esantį Nechebą. Galiausiai šiuos miestus užgožė Junet (Latopolis) šiaurėje, kuris išbuvo nomo sostine Ptolemėjų ir romėnų laikotarpiais.

Nomas panaikintas 307 m., įdiegiant Egipte ir visoje Romos imperijoje administracinių vienetų *[[pagi]]* sistemą.
Braclavo vaivadija

**Braclavo vaivadija** () – nuo 1566 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569–1793 m. Lenkijos ir Abiejų Tautų Respublikos administracinis teritorinis vienetas (Liublino unijos išvakarėse 1569 m. Žygimanto Augusto prijungta prie Lenkijos). Sostinė – Braclavas.

### Vaivados
* Romanas Sanguška (1566–1571)
* Andrejus Vyšnioveckis (1571–1576)
* Jonušas Zbaražskis (1576–1608)
* Jonas Potockis (1608–1611)
* Jokūbas Potockis (1611–1613)
* Aleksandras Zaslavskis (1615–1628)
* Steponas Potockis (1628–1631)
* Stanislovas Ravera Potockis (1631–1636)
* Lukas Žalkiauskas (1636)
* Mikalojus Potockis (1636–1646)
* Dominykas Aleksandras Kazanovskis (1646–1648)
* Adomas Kisielis (1648–1649)
* Vladislovas Miškovskis (1649–1650)
* Stanislavas Lanckoronskis (1650–1652)
* Petras Potockis (1652–1657)
* Mykolas Jurgis Čartoriskis (1658–1661)
* Andrejus Potockis (1662–1663)
* Jonas Potockis (1673–1675)
* Konstantinas Kristupas Višnioveckis (1677–1678)
* Martynas Zamoiskis (1678–1682)
* Mikalojus Leonas Sapiega (1683–1685)
* Jonas Kristupas Gninskis (1685–1694)
* Martynas Chamentovskis (1694–1704)
* Jonas Aleksandras Konecpolskis (1704–1719)
* Mykolas Steponas Jordanas (1719–1739)
* Stanislavas Svidzinskis (1739–1754)
* Jonas Kajetonas Jablonovskis (1754–1764)
* Stanislavas Liubomirskis (1764–1772)
* Motiejus Lanckoronskis (1772–1789)
* Martynas Grocholskis (1790–1795)
Vilimiškės senosios kapinės

**Vilimiškės senosios kapinės**, vadinamos *Senkapiais, [[Markapiai]]s* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 24480, senas registro kodas – L849) – neveikiančios kapinės pietvakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Vilimiškės kaime (Kretingos seniūnija), 0,1 km į rytus nuo kelio  ir 1,29 km į pietus-pietvakarius nuo jo ir kelio Kretinga–Palanga kryžkelės.

## Kapinės

Kvadratinio plano, 50×50 m dydžio. Įrengtos nedidelėje pakilumoje, apsuptos dirbamo lauko. Teritorija buvusi ariama, dirvonuoja. Laidojimo žymių ir memorialinių mažosios architektūros statinių nesimato.

Teritorijos plotas – 0,25 ha.

## Istorija
Veikė XVI–XVIII a., laidoti Vilimiškės kaimo ir palivarko gyventojai. XIX–XX a. pr. buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai. Vadinamos *Senkapiais, Markapais*, pasakojama, kad jose palaidoti senovės kariai, o vėliau laidotos maro aukos.

Seniau kapinėse vaidendavosi: iš jų išeidavusi monstrancija, liepsnelių pavidalų pasirodydavusios mirusiųjų vėlės, šalia kapinių pravažiuodavo puošni karieta, traukiama veislinių žirgų.

XX a. pr. iš kapinių kalvos buvo kasamas žvyras statyboms. Žvyrduobėje buvo randama žmonių kaulų, žalvarinių ir geležinių dirbinių. Tarpukariu žvyrduobė apleista, apaugo krūmais ir medžiais. Iki XX a. vid. kapinėse stovėjo ąžuolinis kryžius, kuris vėliau sunyko. 1953 m. Kretingos tarybinis ūkis žvyrduobę rekultivavo, o kapines suarė. Nuo to laiko jų teritorija nuolat ariama, suartoje žemėje aptinkama žmonių kaulų nuolaužų.

1935 m. žvalgė Palangos pradžios mokyklos mokytoja Pranė Šukytė, 1959 m. – Juozas Mickevičius, 1992 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).

1972–1977 m. buvo vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV543). 1998 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą, 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* ?kių_dv.&valsc=Palangos_vals.&byla=18&id=6829 Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 1, ap. 1, b. 18. – L. 276
Chasu (nomas)

**Chasu(u) nomas** (egip.: *ḫAsww*), **Chaseto nomas**, arba **Ksojo nomas** (, ) – Senovės Egipto (nuo III tūkst. pr. m. e.), 30 m. pr. m. e.-307 m. ir Egipto provincijos administracinis teritorinis vienetas, priklausęs Žemutiniam Egiptui ir žymėtas numeriu 6. Jo simboliai buvo kalnas ir jautis, ir dėl to jis dar vadinamas **Kalnų jaučio nomu**.

Sostinė (*niwt*) didžiumą laiko buvo Ksojis (Chasu), kurio vardu nomas ir buvo vadinamas. Kita svarbi gyvenvietė buvo Buto (Per-Vadžet). Nomas buvo Nilo deltoje ir apėmė jos vakarinį žemupį (dab. Kafr el Šeicho muchafaza). Šiaurėje nomą ribojo Viduržemio jūra, vakaruose buvo Hui-Imeneti (7), rytuose - Behedeto (17) nomai. Pietuose ribojosi su Sajo (5), o pietryčiuose - su Džeb-Nedžer (12) nomais.
## Istorija
Nomas buvo sukurtas vienoje svarbiausioje teritorijų Senovės Egipte, kur Protodinastiniu laikotarpiu klestėjo hipotetinės Buto konfederacijos politiniai centrai. Gali būti, kad ankstyvuoju laikotarpiu administracinis centras buvo Buto miestas, bet netrukus jo funkcijas perėmė kita gyvenvietė - Ksojis. Svarbiausi garbinami nomo dievai buvo Vadžet, Ra.

Nomas panaikintas 307 m., įdiegiant Egipte ir visoje Romos imperijoje administracinių vienetų *[[pagi]]* sistemą.
Vedžes-Hor

**Vedžes-Hor nomas** (egip.: *wṯs-Ḥr*), **Apolinopolio nomas** (, ) – Senovės Egipto (nuo III tūkst. pr. m. e.), 30 m. pr. m. e.-307 m. ir Egipto provincijos administracinis teritorinis vienetas, priklausęs Aukštutiniam Egiptui ir žymėtas numeriu 2. Jo pavadinimas buvo užrašomas simboliais sostas ir Horas, dėl to jis dar vadinamas **Horo sosto nomu**.

Sostinė (*niwt*) buvo Behdet (kitaip Džeba, dab. Edfu, Ptolemėjų laikų Apolinopolis). Nomas buvo abipus pagrindinės Nilo upės vagos ir apėmė dalį dabartinės Asuano muchafazos. Piečiau buvo Ta-Seti (1), o šiauriau – Necheno (3) nomai.

## Istorija
Nomas minimas nuo Senosios karalystės. Tai buvo vienas mažiausių Egipto nomų: jo ilgis siekė 3 *iteru* (apie 32 km), o plotas – apie 2 *cha-ta* (apie 5,5 ha). Nuo įkūrimo administracinis centras buvo Behdet. Svarbiausias garbinamas nomo dievas buvo Behdeto Horas, taip pat Anuketė, Chnumas, Sobekas.

Nomas panaikintas 307 m., įdiegiant Egipte ir visoje Romos imperijoje administracinių vienetų *[[pagi]]* sistemą.
Voluinės vaivadija (1566–1795)

**Voluinės vaivadija** () – nuo 1566 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės, o 1569–1795 m. Lenkijos ir Abiejų Tautų Respublikos administracinis-teritorinis vienetas. Sostinė – Luckas. Apėmė didelę dalį istorinio Voluinės regiono.

## Istorija

Liublino unijos išvakarėse, 1569 m. gegužės 26 d. Ldk Žygimantas Augustas prijungė Voluinės vaivadiją prie Lenkijos. Čia buvo įteisintas Lietuvos statutas, rusiškas raštas.

## Administracinis suskirstymas

Vaivadijoje buvo 3 apskritys:
* Kremeneco apskritis,
* Lucko apskritis,
* Volodymyro apskritis.

## Vaivados

## Šaltiniai
Buto

**Buto** () – graikiškas senovinio Senovės Egipto miesto **Per-Vadžet** pavadinimas. Arabiškai archeologinė vietovė žinoma kaip **Tell al-Fara'in**. Jis buvo Nilo deltoje, prie Sebenito upės ir Kem Kasiro ežero. Greičiausiai kurį laiką buvo Chasu (6) nomo (Žemutinio Egipto srities) sostinė. Netoli nuo archeologinės vietovės yra Desuko miestas.

## Istorija

Iš pradžių Buto vietoje buvo dvi atskiros gyvenvietės - **Dep** ir **Pe**, kurie ilgainiui susijungė į vieną, Senojoje karalystėje vadinamą **Džebout**. Buto buvo vienas seniausių Egipto miestų ir svarbus senovės politinis centras. Reikšminga gyvenvietė čia susiformavo jau Maadi kultūros laikais, o didžiausio klestėjimo pasiekė IV tūkst. pr. m. e. II pusėje. Buto buvo garbinama kobros išvaizdos dievybė Uadžet, dėl to Naujojoje karalystėje jam prigijo pavadinimas Per-Uadžet (t. y. Vadžet namai). 

III tūkst. pr. m. e. II pusėje Buto koncentravosi ankstyviausių Žemutinio Egipto protodinastinio laikotarpio valdžia, iš čia susikūrė gentinė konfederacija (hipotetinė Buto konfederacija), valdžiusi didžiąją dalį Nilo deltos ir konkuravusi su Tinio konfederacija pietuose. Galiausiai pergalę šventė Tinio faraonas Narmeras (ar Menis), kuris suvienijo Egiptą. Nuo tada Buto prarado savo politinę reikšmę, tačiau jo simbolika buvo įtraukta į valstybinę suvienyto Egipto simboliką: pvz., vietinė miesto dievybė Uadžet tapo faraono globėja (kartu su Nechbet) ir simbolizavo visą Žemutinį Egiptą.

Ankstyvosios ir Senosios karalystės laikotarpiu Buto svarbą galutinai užgožė Tinis, o vėliau Memfis, tapę politiniu ir religiniu šalies centru. Buto statusas sumenko, nors jis tikriausiai išlaikė tam tikrą religinę įtaką. Kurį laiką miestas galbūt buvo nomo (administracinio vieneto) centru, tačiau ilgainiui galią regione perėmė netoliese esantis Ksojis. Pirmuoju suirutės laikotarpiu Egiptui suskilus, Buto nebesugebėjo atkurti senosios hegemonijos ir suvienyti Žemutinio Egipto. Vietoj to, Antrojo tarpuvaldžio laikotarpiu gretimame Ksojyje kilusi dinastija valdė ir Buto.

Ptolemėjų laikais Buto buvo minimas kaip miestelis, kuriame buvo deivių Uadžet ir Bastet, dievo Horo šventyklos. Po to gyvenvietė visiškai apleista.
Nedžerui

**Nedžerui nomas** (egip.: *nṯrwj*, neteisingi (pasenę) skaitymo variantai – *hrwj*, *kbt*), **Kopto nomas** (, ) – Senovės Egipto (nuo III tūkst. pr. m. e.), 30 m. pr. m. e.-307 m. ir Romos Egipto provincijos administracinis teritorinis vienetas, priklausęs Aukštutiniam Egiptui ir žymėtas numeriu 5. Jo pavadinimas buvo užrašomas dviejų sakalų (ar Horų) simboliais, dėl to jis dar vadinamas **Dviejų sakalų (dievybių) nomu**.

Sostinė (*niwt*) buvo Gebtiu (dab. Kiftas, Ptolemėjų laikų Koptas). Kiti svarbūs miestai buvo Nebet ir Gesu (Ptolemėjų laikais žinomas kaip Mažasis Apolinopolis). Nomas buvo abipus pagrindinės Nilo upės vagos, ten, kur Nilas staigiai pasisuka į šiaurę ir apėmė dalį dabartinės Kenos muchafazos. Į pietvakarius buvo Vaseto (4), o šiaurės vakaruose – Aker (6) nomai.

## Istorija
Priešistoriniais laikais nomo teritorijoje buvo Nakados kultūros pagrindinis centras, bet vėliau teritorija prarado savo reikšmę. Nomas minimas nuo Senosios karalystės. Jo ilgis siekė 3 *iteru* (apie 32 km), o plotas – apie 4 *cha-ta* (apie 11 ha). Nuo pat įkūrimo administracinis centras buvo Gebtiu, kuriame garbinamas dievas buvo Minas. Kiti garbinti dievai buvo Heketė, Izidė, Chonsu ir kt.

Nomas panaikintas 307 m., įdiegiant Egipte ir visoje Romos imperijoje administracinių vienetų *[[pagi]]* sistemą.
Sharp Corporation

**Sharp Corporation** () – japonų tarptautinė bendrovė, gaminanti elektronikos produktus. Būstinė įsikūrusi Sakajuje, Osakoje. Įkurta 1912 m. Nuo 2016 m. priklauso Taivano įmonei „Foxconn“.

## Istorija

1912 m. Tokijuje Tokuji Hayakawa (早川 徳次) įkūrė metalo dirbtuvę. 1915 m. Hajakava išrado mechaninį pieštuką *Ever-Sharp*, iš kurio kilo bendrovės pavadinimas. Po 1923 m. įvykusio Didžiojo Kanto žemės drebėjimo, sugriovusio pieštukų verslą, bendrovė persikėlė į Osaką, kur pradėjo gaminti vienus iš pirmųjų Japonijos radijo imtuvus. Prekyba jais prasidėjo 1925 m. 1953 m. „Sharp“ pradėjo televizorių gamybą.

1964 m. „Sharp“ sukūrė pirmąjį pasaulyje tranzistorinį skaičiuotuvą, kurio kaina siekė ¥535 000 jenų ($1 400 JAV dolerių). Jam sukurti prireikė kelerių metų, kadangi bendrovė neturėjo patirties kompiuterinių įrenginių gamyboje. Po dvejų metų, 1966 m., „Sharp“ pristatė skaičiuotuvą, naudojantį dvipolinį „Mitsubishi“ integrinį grandyną. Produkto kaina siekė ¥350 000 jenų (apie $1000). 1969 m. pristatė LSI skaičiuotuvą, pirmąjį kišeninį skaičiuotuvą, kainuojantį mažiau negu $300.

1973 m. sukūrė pirmąjį skaičiuotuvą su LCD ekranu. LCD technologijos taikymas išlieka vienu svarbiausiu dalyku „Sharp“ produktų gamyboje. XX a. 9-ajame dešimtmetyje bendrovė bendradarbiavo su „Nintendo“ tokių produktų gamyboje, kaip kad C1 NES TV (1983 m.), Twin Famicom (1986 m.), Sharp Famicom Titler (1989 m.) bei SF-1 SNES TV (1990 m.).

1997 m. „Sharp“ pristatė pirmąjį pasaulyje mobilųjį telefoną J-SH04 su integruotu fotoaparatu.

## Produktų galerija

Sharp-portable-tv.jpg|Sharp nešiojamas televizorius
Sharp TV VCR combo 20031009.jpg|Sharp TV/VCR
Sharp Scientific Calculator.jpg|Sharp EL-546R mokslinis kalkuliatorius
Sharp PC-E220 (brighter).jpg|Sharp PC-E220 nešiojamas kompiuteris
SHARP MD-MS701H.jpg|Sharp MD-MS701H minidisc grotuvas
Japanese mobile phone.jpg|Sharp J-SH07 mobilusis telefonas
SHARP TM200-2.jpg|Sharp TM 200 su 2 megapikselių kamera
SH-12C 001.jpg|Sharp AQUOS SH-12C išmanusis telefonas


## Šaltiniai