open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Liškiavos piliakalnis

**Liškiavos piliakalnis**, vadinamas *Liškiavos pilies kalnu, Raganos mūru, Perkūno šventinyčia* – piliakalnis Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, Liškiavos kaimo (Merkinės seniūnija) pietvakariniame pakraštyje, Nemuno kairiajame krante.

## Piliakalnis

Piliakalnis, dar vadinamas Pilies kalnu, yra stačiašlaitė kalva. Iš pietų ir pietryčių jį juosia Nemunas, šiaurės ir vakarų pusėje yra daubos. Vakarinėje pusėje esanti apie 17 m gylio dauba piliakalnį skiria nuo Liškiavos alkakalnio. Šlaitai nuo Nemuno ir daubų pusės statūs, apie 30 m aukščio, nuo vakarų ir pietvakarių pusės nuolaidūs, apardyti, 6–7 m aukščio, manoma čia buvus supiltą pylimą. Piliakalnio aikštelė pailga, 100 x 50 m dydžio. Jos pietvakariniame ir šiaurės vakarų kampuose išliko pilies bokštų liekanų. Piliakalnio šiaurės rytų ir rytinėje papėdėje yra senovės gyvenvietė.

## Tyrimai

1954 m. ir 1962 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Senovės gyvenvietė tirta 1975 m. Piliakalnį 1962 m., 1975 m. ir 1977 m. tyrė Paminklų konservavimo instituto archeologinės ekspedicijos, vadovai Vytautas Daugudis, Karolis Mekas, Juozas Markelevičius. Ištirtas apie 250 m² plotas. Kultūrinis sluoksnis 1,0-1,5 m storio. Rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi keramikos, akmenų grindinių liekanų, gyvulių kaulų, kaulinių ir metalinių darbo įrankių, papuošalų. Piliakalnio vakariniame šlaite aptikta 0,6-1,25 m pločio duobių su degėsiais.

Piliakalnis naudotas nuo III a. pr. m. e. iki IX a. m. e. XIV a. pabaigoje ar XV a. pradžioje ant piliakalnio pradėta statyti mūrinė pilis. Po Žalgirio mūšio ji neteko reikšmės, todėl nebaigta. Buvo beveik pastatytas pietvakarinis bokštas. XIX a. jis dar buvo 8–10 m aukščio, išliko 2,5–3 m aukščio siena, kuri 1962 m. užkonservuota. Pradėtas mūryti ir šiaurės vakarų bokštas, tarp jų iškastas griovys gynybinės sienos pamatams. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. Paminklo teritorijos plotas 50000 m². Fizinio apsaugos zonos pozonio plotas 788 000 m².

Liškiavos piliakalnio pietvakarinio šlaito apatinėje dalyje, lanko formą turinčiame statokame šlaite 1970 m. nustatyta Liškiavos atodanga.


Image:Liškiavos piliakalnio pilies bokšto liekanos.JPG|Bokšto liekanos
Image:Liškiava4.JPG|Akmenys kalno viršūnėje


## Šaltiniai

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.203
* Juozapas Radziukynas. Suvalkų redybos pilekalniai su žemlapiu. Varšuva. 1909, p. 27-28.
* Petras Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. Vilnius. 1997, p. 158–159.
* Gintautas Zabiela. Nuo medinės prie mūrinės pilies (Motai Europoje ir Lietuvoje) // Lietuvos pilių archeologija. Klaipėda, 2001 p. 30-31.

## Nuorodos
* Liškiavos piliakalnis
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Pastaba:  Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną.
Liškiavos alkakalnis

**Liškiavos alkakalnis** – alkakalnis Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, Liškiavos kaimo (Merkinės seniūnija) pietiniame pakraštyje, į šiaurės vakarus nuo Nemuno ir Krūčiaus santakos, Nemuno kairiajame krante, greta Liškiavos piliakalnio. Alkakalnio papėdėje auga saugoma Liškiavos liepa.

## Alkakalnis
Alkakalnis dar vadinamas Bažnyčios kalnu. Iš pietų jį juosia Nemunas, iš rytų – Kriūčiaus (stovi Liškiavos tiltas), iš šiaurės vakarų, šiaurės ir šiaurės rytų – Žvėrinčiaus slėnis, iš vakarų pusės yra dauba. Nuo upių pusės šlaitai statūs, 10–20 m aukščio, vakarinis šlaitas – nuolaidus. Viršūnės aikštelė netaisyklingo trikampio formos (apie 150 m ilgio). Kalvos rytiniame šlaite, apie 5 m žemiau aikštelės krašto, yra terasa, šiaurės rytų šlaite – senojo įvažiavimo į aikštelę vieta.

Manoma čia buvus gamtameldžių šventvietę, kurios vietoje po krikščionybės įvedimo Lietuvoje (1387 m.) pastatyta krikščionių bažnyčia. Alkakalnio papėdėje Nemune rastas mitologinis akmuo su jaučio pėda (26 cm ilgio ir 15 cm pločio).


File:Liškiava7.JPG|Akmuo su jaučio pėda
Image:Nemunas Liškiavoje3.JPG|Panorama nuo alkakalnio


## Tyrimai
Paminklų restauravimo institutas 1975 m. Liškiavoje atliko archeologinius tyrimus (vadovas Juozas Markelevičius). Nustatyta, kad ant kalno, aikštelės šiauriniame pakraštyje, XV a. antroje pusėje – XVI a. pirmoje pusėje buvusi medinė bažnyčia, kuri XVI a. vid. sudegė, netrukus atstatyta, prie jos įrengtos kapinės. XVII a. pr. bažnyčiai nugriuvus aikštelės pietinėje, pietrytinėje ir vakarinėje dalyje buvo pastatyti dvaro rūmai, kurie priklausė Liškiavos valdytojui M. Pranskevičiui-Radziminskiui. XVII a. pab. rūmai sudegė.

Rasta XV a. antrosios pusės ir XVI a. vidurio bažnyčios ir kiemo akmenų grindinio liekanų, Aleksandro denarų, žiestos keramikos, apie 3 m pločio tašytų akmenų plokščių, kurios juosė bažnyčią, vinių, durų ir langų apkaustų, langų vitražo švininių rėmų ir stiklo, Jono Kazimiero monetų, polichrominių koklių, stiklo indų šukių. Aptikta kapų; vyro ir moters kapai rasti prie apsidės, 3 kapų liekanų rasta alkakalnio rytinėje terasoje. Viename kape buvo Žygimanto Augusto 1570 m. dvidenaris. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Šaltiniai
Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymai

**Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymai** arba *Vegeberichtai* () – XIV a. pabaigos – XV a. pradžios kryžiuočių žvalgų, daugiausia prūsų, pranešimų apie maršrutus į vakarinę Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės dalį, rinkinys.

Sudaryti 1384–1402 m. Tikslas – nurodyti Vokiečių ordinui patogesnius puolimo maršrutus. Aprašyta didesnė Užnemunės, Dzūkijos dalis, Žemaitijos ir Aukštaitijos pietiniai pasieniai, tolimesnės sritys, nurodyti keliai, brastos, upės, pelkės, miškai, užkardos, pilys, sodžiai, didžiojo kunigaikščio ir bajorų kiemai, dėl karų apleistos gyvenvietės.

Nors daugelis geografinių objektų rinkinyje nurodyti gana netiksliai ir dabar juos sunku identifikuoti, „Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymai“ – svarbus istorijos šaltinis viduramžių Lietuvos istorinei geografijai ir socialiniams ekonominiams santykiams tirti.

Išspausdintas Theodor Hirsch: Scriptores rerum Prussicarum, Band 2, Teil VI Die Chronik Wigands von Marburg: Originalfragmente, lateinische Uebersetzung und sonstige Überreste, Beilage I: Die litauischen Wegeberichte S. 662–711 1863; reprintas 1965 m.

## Šaltiniai

* Kraštas ir žmonės I, parengė Juozas Jurginis ir Aleksandras Šidlauskas, Vilnius, 1983 m.
* Čelkis T. Keliais po viduramžių Lietuvą. I: XIII–XV amžiaus pirmosios pusės sausumos kelių samprata“, Lituanistica, 2013, t. 59, Nr. 2 (92), 61–76.
Litoralė

**Litoralė** () – sekli vandens telkinio priekrantinė zona: jūroje – tarp aukščiausios potvynio ribos ir žemiausios atoslūgio ribos, ežere – seklioji dalis (atabradas), kurią veikia bangos ir srovės. 

Jūrų litoralės plotis nuo kelių metrų iki kelių kilometrų, kai kurių daugiau, kaip 10&nbsp;km, priklauso nuo jūros dugno polinkio ir potvynių bei atoslūgių amplitudės. Ežerų litoralė paprastai iki 2 m gylio.

Apie litoralės augaliją ir gyvūniją:
* Litoralinė flora
* Litoralinė fauna
* Litorinos 
* Litorinos jūra 

## Šaltiniai
Litovka

**Litovka** () – buvęs lietuvių kaimas Rusijoje, Saratovo srityje, Jeršovo rajone.

## Istorija
Kaimas įkurtas XIX a. antroje pusėje atitremtų lietuvių – 1863 m. sukilimo dalyvių, jų vaikų ir vaikaičių, daugiausia išeivių iš išsiplėtusio lietuvių tremtinių Čiorna Padinos kaimo.

Iki 1930 m. Litovkoje gyveno 25 lietuvių šeimos, apie 150 žmonių. XX a. penktajame dešimtmetyje dauguma jų išsikėlė, liko viena sodyba, ilgainiui ir ji sunyko. XXI a. pradžioje kaimavietėje teliko lietuvių iškastas didokas tvenkinys, aplinkinių gyventojų vadinamas „Lietuvių tvenkiniu“ (*Litovskij prud*).

## Šaltiniai
Hernando de Soto

**Ernandas de Sotas** (g. 1496/1497 m. Badachoso prov., Ispanijoje – m. 1542 m. gegužės 21 d. dab. Luizianoje) – ispanų keliautojas ir konkistadoras.

1514 m. de Sotas išvyko į Naująjį pasaulį, dalyvavo Panamos užkariavime. 1530 m. tapo Nikaragvos miesto Leono valdytoju. Rengė ekspedicijas, siekdamas rasti sąsiaurį, jungianti Atlanto ir Ramųjį vandenynus. To padaryti nepavykus 1532 m. prisijungė prie Fransisko Pisaro rengto Peru užkariavimo ir netrukus tapo vienu svarbiausių jo dalyvių. Vėliau de Sotas įsivėlė į konfliktą su Diegu de Almagru ir grįžo į Ispaniją. Čia jis buvo sutiktas kaip Peru užkariavimo didvyris ir pelnė karališką malonę. Konkistadoras buvo paskirtas Kubos valdytoju ir 1539 m. išsiruošė į ekspediciją Floridos link (keliauti jį įkvėpė iš ten grįžusio Alvaro Nunjeso Kabesa de Vakos pasakojimai).

Išsilaipinęs Floridoje, de Sotas pradėjo kelionę į šiaurę, vėliau į pietvakarius, per dabartines Džordžijos, Šiaurės ir Pietų Karolinos, Tenesio, Alabamos ir Misisipės valstijas. Tačiau konkistadorams nepavyko aptikti aukso ar kitų brangenybių, o 1540 m. jie susidūrė su karinga Misisipės kultūros mobilių gentimi ir patyrė didelių nuostolių. 1541 m. ekspedicija buvo užpulta čikasų. Gegužę jie pasiekė Misisipės upę. De Sotui prireikė mėnesio laiko perkelti 400 žmonių ekspediciją per upę. Peržiemoję prie Arkanzaso upės keliautojai pradėjo chaotiškas keliones po Arkanzasą, vėliau grįžo atgal prie Misisipės. 1542 m. gegužės 21 d. Ernandas de Sotas mirė nuo geltonojo drugio. Kadangi de Sotas save indėnams pristatė save kaip Saulės dievą, jo bendražygiai naktį slapčia palaidojo de Soto kūną, kad nepaaiškėtų apgavystė. Po konkistadoro žūties likę ekspedicijos dalyviai patraukė į pietvakarius, dabartinį Teksasą, bet ten atradę nederlingas žemes buvo priversti grįžti atgal prie Misisipės. Sukonstravę 7 brigantinas jie patraukė Misisipe žemyn, vėliau Meksikos įlankos pakrante kol pasiekė ispanų kolonijas Meksikoje. Iš 700 praėjusių ekspediciją grįžo tik apie 300.

Nors de Sotas neatrado ieškomų lobių, jo ekspedicija buvo itin svarbi kultūrine ir geografine prasme – jis buvo pirmasis europietis ištyrinėjęs pietryčių JAV regioną, taip pat buvo aprašyta Misisipės kultūra. Ekspedicijos metu ištrūkę arkliai davė pradžią mustangų populiacijai Amerikoje.

## Šaltiniai
Liubavos mūšis

**Liubavos mūšis** – mūšis, įvykęs 1263 m. pavasarį Liubavos žemėje per Didįjį prūsų sukilimą (1260–1274 m.) tarp Herkaus Manto vadovaujamų sukilėlių ir Vokiečių ordino (vadas krašto magistras Helmerichas) kariuomenių.

## Istorija
Sukilėliai nusiaubė Kulmo žemę ir įsiveržė į Liubavos žemę. Kautynes, kurios įvyko į vakarus nuo būsimo Žalgirio mūšio lauko, puldami savo grobį saugančius prūsus pradėjo kryžiuočiai. Sukilėliai apsitvėrė ir priešinosi gausesnei Vokiečių ordino kariuomenei, vėliau neva ėmė trauktis. Kai persekiodami bėgančiuosius Vokiečių ordino riteriai suardė rikiuotę ir išsisklaidė, sugrįžę į užtvaras sukilėliai vėl sumaniai kovėsi. Per mūšį žuvo Helmerichas ir Vokiečių ordino maršalas Dytrichas, 40 riterių, dauguma eilinių karių.

Pasak Vokiečių ordino kronikininko Petro Dusburgiečio, žuvo Vokiečių ordino vadovybė bei geriausi riteriai – šiuo požiūriu nuostoliai buvę didesni nei 1260 m. Durbės mūšyje. Kitas Vokiečių ordino pralaimėto mūšio rezultatas – atžygiavę sūduviai sugriovė Liubavos pilį ir miestą. Dėl gentinio laikotarpio pabaigos gyvensenos prūsai nei Liubavos mūšio, nei Zirgūnos mūšio (1271 m.) pergalių strateginei sukilimo sėkmei nepanaudojo – po jų daugiausia gynėsi.

## Šaltiniai
Turkija Eurovizijoje

**[[Turkija]] [[Eurovizija|Eurovizijos dainų konkurse]]** pirmą kartą dalyvavo 1975 metais, kai šaliai atstovavo Semiha Yankı su daina „Seninle Bir Dakika“, bet šalis nepasiekė didelės sėkmės iki 1990 m.

Kadangi nuo nacionalinės kalbos panaikinimo, taip pat žiūrovų (Televoting) įvedimo (atitinkamai 1999 ir 1997 m.), Turkijos dainos turėjo daug daugiau sėkmės nei ankstesniais metais. 1997 metais Şebnem Paker užėmė 3 vietą su daina „Dinle“. 2003 metais Turkija pirmą kartą laimėjo konkursą su daina „Everyway That I Can“, kurią atliko Sertab Erener, vos dviem taškais aplenkusi Belgiją. 2004 m. atstovė Athena užėmė 4 vietą. 2007 m. daina „Shake It Up Şekerim“ taip pat užėmė 4 vietą. 2008 metais grupė Mor ve Ötesi finale užėmė 7 vietą. 2009 m. Hadise pasiekė kitą įspūdingą rezultatą Turkijai, užimdama 4 vietą. 2010 m. nu metal grupė MaNga pasiekė antrą geriausią rezultatą kada nors savo tėvynėje, laimėjo antrąjį pusfinalį ir pasiekė antrą vietą finale. 2011 metais Turkijai atstovavo poproko grupė Yüksek Sadakat. Tai buvo pirmas kartas, kai šalis nepateko į finalą. Po vienerių metų pertraukos, 2012 metais Turkija vėl pateko į finalą ir pasiekė 7-ąją vietą. 2012 m. gruodžio 14 d. Turkija paskelbė, kad nedalyvaus 2013 m. konkurse. Kaip skelbiama, 2021 m. EBU derėjosi su TRT dėl Turkijos grįžimo į konkursą, bet šalis galiausiai nebuvo įtraukta į 2022 m. dalyvių sąrašą.

## Dalyvavimas

* XX pusfinalyje reiškia automatinį patekimą į finalą. Tai gali būti viena iš šių dviejų priežasčių: jei šalis laimėjo praėjusiais metais, sekančiais metais nedalyvavo konkurso pusfinalyje. Kita priežastis, kad 2004–2007 m. dešimt šalių, kurie nebuvo „Big Four“ šalys, nedalyvauja kitų metų pusfinalyje. Jei, pavyzdžiui, Vokietija ir Prancūzija patenka į dešimtuką, šalys, užėmusios 11 ir 12 vietas, patenka į ateinančių metų finalą kartu su kitomis šalimis.
* XX finale reiškia nepatekimą į finalą.

## Balsavimų istorija 1975–2012

### Taškai nuo Turkijos į …

### Taškai Turkijai nuo …

## Konkursų rengimas

## Marcel Bezençon apdovanojimai

#### Spaudos apdovanojimas

## Congratulations: 50 metų Eurovizijos dainų konkursui
: *Apie šį konkursą skaitykite [[Congratulations (Eurovizija)]]*

## Taip pat skaitykite
* Turkija Turkivizijoje

## Nuorodos

* Oficialus Turkijos Eurovizijos fanų klubas
Nota Liubošicas

**Nota Liubošicas** (1910 m. liepos 25 d. Minske, Baltarusija – 1998 m. spalio 12 d. Vilniuje) – Lietuvos dokumentinio kino režisierius, scenaristas.

## Biografija
1936 m. baigė Sąjunginį kinematografijos institutą Maskvoje, mokytojas Sergejus Eizenšteinas. 1937–1948 m. dirbo kino studijose „Lenfilm“, „Belarusfilm“, Maskvos centriniuose Raudonosios armijos namuose. Nuo 1949 m. Lietuvos kino studijos režisierius.

## Kūryba
Sukūrė apie 200 kino žurnalo „Tarybų Lietuva“ dalių, dokumentinių filmų, apie 15 užsakomųjų filmų žemės ūkio tema (Kultūrinėse ganyklose, 1968 m.; Lietuvos žalmargės, 1969 m.) Su kitais parašė kai kurių savo filmų scenarijus.

## Žymiausi filmai
* 1951 m. Naujieji žmonės
* 1952 m. Dotnuvos mičiurininkai
* 1954 m. Veterinarijos akademija, su rež. Vytautu Starošu
* 1955 m. Lietuvos dainų šventė
* 1957 m. Pabaltijo teatrinis pavasaris
* 1965 m. Šiaurė – jų namai
* 1974 m. Viršūnėje, kaip kelio pradžioje, su rež. Aloyzu Jančoru

## Įvertinimas
* SSRS žemės ūkio filmų festivalio Kuibyševe diplomas
* 1970 m. Vengrijos žemės ūkio filmų festivalio diplomas
* 1976 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

## Šaltiniai
Audronis Liuga

**Audronis Liuga** (g. 1966 m. gruodžio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos teatrologas, prodiuseris, kino kritikas.

## Biografija
1993 m. baigė Sankt Peterburgo teatro akademiją. 1993–1995 m. dirbo žurnalo „Kinas“ redakcijoje, 1994–1997 m. Kultūros ministerijos Kino skyriuje, 1995–1997 m. tarptautinio kino festivalio „Kino pavasaris“ programos koordinatorius. 1997 m. įkūrė ir vadovauja Teatro ir kino informacijos ir edukacijos centrui. Surengė edukacinių programų su garsiais pasaulio teatro ir kino menininkais. 1998–2001 m. žurnalo „Lietuvos teatras“ vyr. redaktorius.

Nuo 1999 m. kasmet rengia tarptautinį teatro festivalį „Naujosios dramos akcija“. 2000–2001 m. Lietuvos televizijos kultūros programų redaktorius. 2001–2005 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos dėstytojas. Nuo 2001 m. teatro spektaklių pagal šiuolaikinę dramaturgiją prodiuseris ir koprodiuseris. 2001 m. su kitais įkūrė bendrovę „Menų spaustuvė“. Paskelbė teatro ir kino kritikos straipsnių lietuvių ir užsienio spaudoje.

## Šaltiniai
Antanas Liuima

**Antanas Liuima** (1910 m. sausio 28 d. Ažudvariai, Utenos valsčius – 2000 m. liepos 26 d. Roma) – SJ, Lietuvos katalikų teologas, jėzuitas, teologijos daktaras.

## Biografija
Gimė ir augo gausioje valstiečių Pranciškos ir Mikalojaus Liuimų šeimoje. Iš aštuonių vaikų trys tapo vienuoliais: Antanas ir Pranas – jėzuitais, Elena (1911–1987) – Seserų Švč. Jėzaus Širdies Tarnaičių kongregacijos narė. A.Liuima 1928 m. pradėjo studijas Kauno kunigų seminarijoje, nuo 1929 m. – jėzuitas. 1931–1934 m. Valkenburge (Olandija) studijavo filosofiją, 1934–1939 m. Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos – filosofijos fakultete – lietuvių kalbą ir literatūrą bei pedagogiką, 1940–1943 m. Liono katalikų institute – teologiją, 1944–1947 m. Tulūzos katalikų institute – asketinę ir mistinę teologiją. 1942 m. įšventintas kunigu. 1950 m. teologijos daktaras.

1934–1938 m. Jėzuitų gimnazijoje Kaune dėstė lietuvių ir lotynų kalbas. 1947–1949 m. dirbo lietuvių katalikų misijoje Paryžiuje, 1948–1949 m. misijos direktorius. Nuo 1951 m. Grigaliaus universitete Romoje dėstė asketinę ir mistinę teologiją; 1962 m. profesorius, pirmasis profesorius lietuvis universitete. 1959 m. vienas Lietuvos katalikų mokslų akademijos atkūrimo išeivijoje iniciatorių, jos akademikas, 1959–1992 m. centro valdybos pirmininkas. 1989 m. kelis kartus buvo atvykęs į Lietuvą, rūpinosi Lietuvos katalikų mokslų akademijos atkūrimu. 1991 m. vadovavo pirmajam LKMA suvažiavimui Vilniuje. Jo iniciatyva Utenoje atkurta „Saulės“ gimnazija. 1992 m. Vytauto Didžiojo universiteto garbės daktaras.

Parašė straipsnių apie šv. Pranciškų Salezietį, šv. Petrą Kanizijų, asketinę ir mistinę teologiją. Bendradarbiavo laikraštyje „Žvaigždė“, žurnaluose „Laiškai lietuviams“, „Lux Christi“, Lietuvių enciklopedijoje, jėzuitų leidinyje „Archivum Historicum Societalis Iesu“ ir kituose leidiniuose.

## Įvertinimas
* 1995 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius.

## Literatūra
* Aldona Vasiliauskienė. Kai akademikas kunigas Antanas Liuima SJ prabyla… 2 d. Vilnius 1995 m.
## Šaltiniai
Jonas Liukaitis

**Jonas Liukaitis** (g. 1940 m. lapkričio 6 d. Duobiškiuose, Sintautų valsčius) – Lietuvos inžinierius technologas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

## Biografija
1963 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1994 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Nuo 1965 m. Kauno politechnikos instituto (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas) dėstytojas. 1970–1976 m. KPI mokslinio tyrimo sektoriaus vyresnysis mokslo darbuotojas, 1991–2000 m. KTU Aprangos ir polimerinių gaminių technologijos katedros vedėjas, nuo 2000 m. Polimerinių gaminių mokslo laboratorijos vedėjas, nuo 2003 m. dar ir Asmeninių apsauginių priemonių (avalynės) atitikties įvertinimo centro direktorius. Nuo 1996 m. profesorius.

## Mokslinė veikla
Tyrimų sritis – polimerinių medžiagų ir jų konstrukcijų deformacijos ir įtempiai. 7 išradimų autorius.

## Bibliografija
* Odos gaminių technologijos praktikumas, vadovėlis, su kitais, 1981 m., rusų kalba
* Minkštų polimerinių medžiagų konstrukcijų įtempių ir deformacijų tyrimas, 1994 m.
* Polimerų reologijos pagrindai, 1999 m., 2002 m.
* Apsaugos medžiagų tyrimo metodai, 2000 m., 2 leid. 2004 m.

## Įvertinimas
1995 m. Lietuvos mokslo premija 

## Šaltiniai
Lituanica II

**Lituanica II**, *Lituanika II* – lėktuvas, kuriuo lakūnas Feliksas Vaitkus 1935 m. rugsėjo 21-22 d. skrido per Atlantą iš Niujorko į Kauną.

## Istorija

„Lituanica II“ – 8 vietų vienmotoris aukštasparnis monoplanas „Lockheed L 5B Vega“, gamyklinis numeris – 134, civilinės registracijos numeris – NC 926 Y. Nupirktas už 15 000 dolerių, perdirbtas į vienvietį, pavadintas „Lituanica II“, tuo buvo pabrėžiant, kad F. Vaitkus kartoja S. Dariaus ir S. Girėno skrydį. Skrydį organizavo ir propagavo „Naujienų“ redaktorius daktaras Pijus Grigaitis, organizavo po Dariaus ir Girėno žūties įsteigta Amerikos lietuvių transatlantinio skridimo sąjunga (ALTASS).

Perdirbant lėktuvą įdėtas 478&nbsp;kW galios variklis su keičiamojo žingsnio sraigtu. „Lituanika II“ turėjo radijo kompasą, veikiantį 800&nbsp;km spinduliu, radijo imtuvą, veikiantį 550–1500&nbsp;kHz dažniu, kitus modernius to meto navigacijos prietaisus. Per 21 val. 30 min. nepalankiomis oro sąlygomis Feliksas Vaitkus šiuo lėktuvu nuskrido 5100&nbsp;km virš Šiaurės Atlanto ir tik dėl besibaigiančio kuro nusileido Airijoje.

Po skrydžio LAK pirmininko dr. Z. Žemaičio ir Karo aviacijos viršininko plk. A. Gustaičio iniciatyva lėktuvas buvo nupirktas Lietuvos kariuomenės  karinei aviacijai, naudotas kaip mokomasis, transportinis lėktuvas, taip pat meteorologiniams stebėjimams. Dislokuotas Zoknių aerodrome. 

SSRS okupavus Lietuvą ir panaikinus Lietuvos karo aviaciją, „Lituanika II“ tapo sovietų lakūnų taikiniu Šilėnų poligone.

## Šaltiniai
2. Rene J. Francillon. Lockheed Aircraft since 1913. – United Kingdom: Putnam Aeronautical Books, 1987. Reprinted 1988. 566 psl.
Liumbis

**Liumbis** (arba *Liumpis*, senuosiuose rusų šaltiniuose *Люмби* – m. 1266 m. birželio 18 d.) – lietuvių kunigaikštis, vienas iš Nalšios žemės kunigaikščių.

## Istorinės žinios
Minimas „Pasakojime apie Daumantą“ (XIV a. antrasis ketvirtis) kaip kunigaikščiui Gerdeniui pavaldus kunigaikštis, su Gotartu ir Liugaila žuvęs Pskovo kunigaikščio Daumanto ir Nalšios kunigaikščio Gerdenio kariaunų kautynėse. Pasak „Pasakojimo“, Daumantui su 270 žmonių kariauna nusiaubus Gerdenio ir jo vasalų valdas, pastarasis su Liumbiu, Gotartu, Liugaila ir kitais pavaldžiais kunigaikščiais vijosi su grobiu besitraukiančią Daumanto kariauną. Pasivijęs persikėlė per Dauguvos brastą. Daumantas nugalėjęs priešininkus, žuvęs Gotartas ir kiti kunigaikščiai, daug lietuvių nuskendę Dauguvoje. Naugardo pirmajame metraštyje rašoma, kad Gerdenio, Liumbio ir kitų sąjungininkų kariauną Daumantas sumušęs dar besikeliančią per brastą, išsigelbėjęs tik pats Gerdenis su nedidele kariauna; Liumbis, kaip ir kiti Gerdeniui talkinę kunigaikščiai, žuvo.

Liumbio valdas istorikas Edvardas Gudavičius sieja su Liumpiškėmis prie Tauragnų, kurios buvo Nalšios žemėje.

## Šaltiniai
Telšių apskrities herbas

**Telšių apskrities herbas** – vienas iš Telšių apskrities heraldikos atributų.

## Aprašymas

Herbo raudoname lauke juodas lokys su sidabriniais ginklais: liežuviu, dantimis, nagais. Ant kaklo yra grandine su žiedu. Herbo skydą juosia mėlynas bordiūras su 10 dvigubų auksinių kryžių.

## Istorija

Herbas sukurtas naudojantis Žemaitijos heraldikos tradicija. 2004 m. gruodžio 20 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 175. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis.

## Šaltiniai
Jurbarko herbas

**Jurbarko herbas** – pagrindinis Jurbarko miesto, Jurbarko miesto seniūnijos ir Jurbarko rajono savivaldybės heraldikos atributas.

## Aprašas

Herbo raudoname lauke trys sidabrinės heraldinės lelijos.

## Simbolika

Lelijų prasmė Jurbarko herbe nėra tiksliai išaiškinta. Galbūt tai turėjo ryšį su LDK kanclerio Leono Sapiegos heraldika. Joje be kitų simbolių buvo naudojamos ir 3 lelijos, buvusios senuoju Sapiegų herbu.

## Istorija

1611 m. Jurbarkui suteiktos Magdeburgo teisės ir herbas – trys lelijos raudoname skyde. Pakartotinai patvirtintas 1792 m. gegužės 12 d. ATR valdovo privilegija Nr. 53.

1935 m. herbą perpiešė Marijanas Gumovskis. 1970 m. herbas trumpam buvo atkurtas (autorė – Vaidilutė Grušeckaitė), bet netrukus buvo uždraustas.

1993 m. lapkričio 24 d. dabartinį herbą dekretu Nr. 176 patvirtino prezidentas Algirdas Brazauskas. Herbo etalono autorė – dailininkė Vaidilutė Grušeckaitė.

## Šaltiniai
Sapopanas

**Sapopanas** () – miestas Meksikoje, Chalisko valstijoje, Gvadalacharos aglomeracijoje, į šiaurės vakarus nuo Gvadalacharos miesto. Svarbus tekstilės, maisto, elektronikos pramonė centras. Yra piligrimystės centras – Sapopano bazilika su XVI a. Mergelės Marijos skulptūra. Mieste įsikūrę keleto Gvadalacharos universitetų fakultetai.

## Istorija

Sapopanas ispanų įkurtas 1541 m.

## Šaltiniai
Grosadmirolas

**Grosadmirolas** (), *didysis admirolas* – aukščiausias istorinis kai kurių šalių karinio laivyno laipsnis. Žinomiausi yra Vokietijos grosadmirolai.

## Vokietija
Vokietijos laivyne grosadmirolas buvo ekvivalentiškas D. Britanijos ir JAV laivyno admirolui. Laipsnis buvo sukurtas 1901 m. Grosadmirolai kaip ir maršalai turėjo teisę nešioti lazdą.

Prieš pirmąjį pasaulinį karą ir jo metu Vokietijos imperatoriškasis karo laivynas turėjo šiuos grosadmirolus:
* Kaizeris Vilhelmas I (1901)
* Švedijos karalius Oskaras I (1901)
* Hans von Koester (1905 m. birželio 28 d.)
* Princas Heinrich von Preußen (1909 rugsėjo 4 d.)
* Alfred von Tirpitz (1911 m. sausio 27 d.)
* Henning von Holtzendorff (1918 m. kovo 31 d.)

Prieš Antrąjį pasaulinį karą ir jo metu Vokietijos karo laivyne šie admirolai gavo grosadmirolų laipsnius:
* Erikas Rėderis – tuometinis vyriausiasis Karo laivyno vadas (1939 m. balandžio 1 d.)
* Karl Dönitz – povandeninių laivų laivyno vadas, vėliau – Adolfo Hitlerio kaip Vokietijos valstybės galvos įpėdinis. Grosadmirolu tapo 1943 m. sausio 30 d., kai pakeitė Rederį vyriausiojo karo vado poste.

Karinis jūrų laivynas naudojo ir generolo admirolo laipsnį, kuris buvo vyresnis už pilną admirolą, bet jaunesnis už grosadmirolą.


Image:Alfred von Tirpitz.jpg|Grosadmirolas Alfredas fon Tirpicas (*Alfred von Tirpitz*)
Image:Erich Raeder.jpg|Grosadmirolas Erichas Rederis (*Erich Raeder*), Vokietijos karinio jūrų laivyno vyriasiais vadas Antrojo pasaulinio karo metais
Image:Kriegsmarine OF10-Grossadmiral 1945.svg|Grosadmirolo rango vėliava (1939-1945 m.)


## Austrija-Vengrija
Austrijos-Vengrijos karinio laivyno vadui Antonui Hausui grosadmirolo titulas buvo suteiktas 1916 m.

Šis laipsnis dar buvo suteiktas imperatoriaus šeimos nariams ir Maksimilianui Njegovanui, kuris vadodavo kariniam Austrijos-Vengrijos laivynui po Hauso ir šį laipsnį gavo 1918 m. išeidamas į atsargą.

## Italija
Italijoje didžiojo admirolo () laipsnį įvedė B. Musolinis 1924 m. Laipsnis buvo sukurtas pagerbti Paolo Thaon di Revel, kuris vadovavo Italijos karališkajam laivynui Pirmojo pasaulinio karo metais. Kitiems žmonėms šis laipsnis nebuvo suteiktas.

Italijos didysis admirolas atitinka armijos Italijos maršalą.


Image:Flag of great admiral of the Regia Marina.svg|Italijos didžiojo admirolo rango vėliava
Image:Miguel Grau.jpg|Didysis Peru admirolas Migelis Grau (*Miguel Grau*), kuriam laipsnis buvo suteiktas po mirties


## Peru
*Didžiojo Peru admirolo* laipsnį (isp. *Gran Almirante del Perú*) įkūrė Peru kongresas 1967 m. Jį po mirties suteikė Miguel Grau Seminario, kuris buvo garsus Peru laivyno vadas ir Angamoso mūšio Ramiojo vandenyno kare (1879–1884) dalyvis.

## Prancūzija
Prancūzijoje Burbonų restauracijos laikais didysis admirolas buvo garbės laipsnis, ekvivalentiškas armijos maršalui.
Konstapelis

**Konstapelis** (, iš oland. *konstabel*) – karinis artileristo laipsnis Rusijos kariniame jūrų laivyne:
* 1706–1720 m. – artilerijos puskarininkis
* 1720–1830 m. – jauniausias artilerijos karininko laipsnis laivyne, atitinkantis praporščiką. 1830 m. laipsnis pakeistas praporščiko laipsniu. Konstapelis (karininkas) buvo jaunesnis už unterleitenantą ir vyresnis už puskarininkius.

1720 m. Jūrų statute konstapelis patvirtintas kaip jūrų artilerijos karininko laipsnis, kuris pagal 1722 m. Rangų lentelę priskirtas XIV klasei. 1722 m. konstapelio laipsnis buvo padalintas į du rangus. Pirmo rango konstapeliai būdavo skiriami į didžiuosius laivus, antro rango – į mažuosius. XVIII a. viduryje konstapelių rangai buvo panaikinti ir sujungti į vieningą laipsnį.

3-4 rango karo laivuose konstapelis buvo laivo artilerijos viršininkas. Konstapelis vadovaudavo tik laivo artilerijai. Laivo vadovavimą galėdavo perimti tik išėjus iš rikiuotės visiema kitiems karininkams, šturmanui, škiperiui.
 Konstapelis atsakydavo už konstapelio atsargas – patrankos, lafetai, sviediniai, granatos, parakas, grūstuvai, parako seikikliai, parako svarstyklės, pleištai, keltuvai ir kt.). Su padėjėjais tikrindavo parako kokybę, sviedinių kalibrus ir masę, paskirstydavo artileristus į patrankų įgulas ir juos mokydavo.
Kautynėse konstapelis vadovaudavo laivo artilerijos ugniai.
3-io rango laivuose jis turėdavo du *pakonstapelius* (; puskarininkio laipsnis), o 4-o rango – vieną pakonstapelį.

1 ir 2 rango laivuose konstapelių nebūdavo, nes juose artilerijai vadovaudavo aukštesnio rango karininkai:
* 1-o rango laivusoe artilerijai vadovaudavo artilerijos leitenantas, o jo padėjėjai būdavo 3 pakonstapeliai.
* 2-o rango laivuose artilerijos vadas būdavo artilerijos unterleitenantas. Jis turėdavo 2 pakonstapelius.

Į konstapelius kreipdavosi „*Ваше благородие*“.

## Nuorodos
* Констапель
Karnaubo vaškas

**Karnaubo vaškas** – natūralus polimeras, gaunamas iš palmės vaškinės kopernicijos (*Copernicia prunifera*) ir giminingų rūšių Brazilijoje.

## Funkcijos ir savybės
Glajinė medžiaga ir naudojama kramtomoje gumoje, saldumynuose, kavoje, kepiniuose. Jis pagerina kitų vaško rūšių kietumą bei suteikia blizgesio. Taip pat dedamas į kosmetikos medžiagas, pavyzdžiui, į depiliacines priemones ir pieštukinius dezodorantus.

## Poveikis sveikatai
Didžiausia paros norma nenustatyta.
Pašalinis poveikis nežinomas naudojant maiste.
Karnaubo vaškas yra plačiai naudojamas kosmetikoje ir gali sukelti odos egzemą. Žmonės, kurie serga tokia egzema, gali būti jautrūs karnauba vaškui, esančiame maiste.

Mitybos apribojimų nėra. E903 gali naudoti visos religinės grupės, vegetarai ir veganai.
Biržų herbas

**Biržų herbas** – pagrindinis Biržų miesto, Biržų miesto seniūnijos ir Biržų rajono savivaldybės heraldikos atributas.

## Aprašas

Herbo auksiniame lauke ant rudo koto plevėsuojanti sidabrinė vėliava su juodu ereliu. Paukščio kojos ir snapas auksiniai, nagai - sidabriniai. Skydą juosia žalias laurų vainikas. Herbo simboliai pabrėžia Biržų-Dubingių atšakos Radvilų karinę šlovę, kunigaikščių kilmę, miesto priklausomybė Radviloms.

Biržų herbas unikalus yra tuo, kad geltoną skydą, kuriame pavaizduota plevėsuojanti balta vėliava su juodu Romos imperijos ereliu, juosė antikinis laurų vainikas. Tokį vainiką, pabrėžiantį Biržų kunigaikštystės reikšmę ir aukštinantį jos savininkų karinę šlovę bei kunigaikštišką kilmę, visoje Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje turėjo tik Biržų herbas.

## Istorija

1589 m. Biržams herbą su Magdeburgo teisėmis suteikė ATR karalius Zigmantas Vaza. 1642 m. kovo 27 d. karalius Vladislovas Vaza patvirtino Biržams savivaldos teises. Šios privilegijos originalas nežinomas, tačiau archyve buvo saugojamas Jonušo Radvilos 1642 m. gegužės 7 d. patvirtintas pergamentinis lotyniškas nuorašas su spalvotu miesto herbu. Istorikas Edmundas Rimša teigia, kad tai bene vienintelis toks puošnus nuorašas Lietuvos miestų istorijoje.

1792 m. birželio 12 d. Varšuvoje ATR valdovas Stanislovas Augustas suteikė Biržams privilegiją Nr. 67 ir davė miestui herbą. Naujasis Biržų herbas buvo tiksli Kėdainių herbo kopija.

Sovietmečiu herbas atkurtas 1970 m. (autorė Vaidilutė Grušeckaitė), bet netrukus buvo uždraustas.

1989 m. herbą sukūrė Egils Skuja, bet jis nebuvo patvirtintas. Atnaujintą herbą 1997 m. lapkričio 6 d. dekretu Nr. 1443 patvirtino prezidentas Valdas Adamkus.

## Šaltiniai
FK Alytaus Nemunas

**Alytaus „Nemunas“** – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Alytaus.

## Istorija

„Dainavos“ klubas dar nuo XX a. vidurio ilgą laiką buvęs stipriausia Alytaus komanda. Tačiau atgavus Nepriklausomybę, po 1990 m. klubas susilpnėjo, jį nustelbė Snaigė Alytus, ir 1993 m. „Nemunas“ (1992 m. pervadinta „Dainava“) sudarė „Daisotros“ (buvusios „Snaigės“) klubo dublerių pagrindą.

## Pasiekimai

## Sezonai
### 1940–1950 m.

|}

### 1960–1970 m.

|}

### 1970–1980 m.

|}

### 1980–1990 m.

|}

### 1990–2000 m.

|}

## Treneriai
* Jonas Kubilevičius, 1975

## Žymūs žaidėjai
* J. Puotkalis, 1972
* A. Eidukevičius, 1972

## Nuorodos
FK Durpininkas

**Traksėdžių „Durpininkas“** – buvęs Lietuvos futbolo klubas iš Traksėdžių.

## Sezonai

|}

## Nuorodos
Toluka

**Toluka** () arba **Toluka de Lerdas** (*Toluca de Lerdo*) – miestas vidurinėje Meksikoje, 63 km į pietvakarius nuo Meksiko miesto, 2667 m aukštyje. Meksiko valstijos sostinė. Per Toluką eina Meksiko-Gvadalacharos automagistralė. Miestą aptarnauja Lic. Adolfo López Mateos tarptautinis oro uostas. Maisto, tekstilės, elektronikos, automobilių, chemijos pramonė. Mieste savo padalinius turi daug garsių užsienio kompanijų (Mercedes Benz, Coca Cola, Femsa, Grupo Bimbo, Nissan, Nestlé). Yra valstybinis ir keli privatūs universitetai.

## Sportas

Mieste 1970 m. vyko IX pasaulio futbolo čempionatas, o 1986 m. – XIII pasaulio futbolo čempionatas.

* Deportivo Toluca – futbolo klubas; rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje;
* Deportivo Toluca FC (moterys) – klubo moterų komanda; rungtyniavo aukščiausioje moterų futbolo lygoje;
* *Estadio Nemesio Díez* – stadionas, talpinantis daugiau nei 27 tūkst. žiūrovų.

## Šaltiniai
Arminijonai

**Arminijonai**, **remonstrantai** – Nyderlandų kalvinistų atšaka, atsiradusi XVII a. pradžioje. Šios atšakos įkūrėjas J. Arminijus (1560–1609 m.). Nuo jo pavardės ir kilo atšakos pavadinimas.

Arminijonai atsisakė oficialios kalvinizmo predestinacijos doktrinos ir pasisakė už tikėjimo toleranciją.

1610 m. generaliniams luomams įteikė remonstraciją, kurioje buvo išdėstyti šios atšakos tikėjimo pagrindai. 1611 m. arminijonų priešininkai gomaristai (pagal teologo F. Gomaros pavardę), pateikė kontrremonstraciją, ginančią ortodoksines kalvinizmo dogmas. Tarp šių religinių grupių prasidėjo religinė ir politinė kova, kuri baigėsi arminijonų pralaimėjimu. Jie buvo paskelbti eretikais.

1630 m. sudarė atskirą religinę bendruomenę, o 1795 m. buvo pripažinti valstybės.

Priklauso Pasaulinei Bažnyčių Tarybai.

## Šaltiniai
Armėnų raštas

**Armėnų raštas** – garsinis raštas, naudojamas armėnų kalbai. Veikiausiai kilęs iš aramėjų rašto pehleviškosios atmainos, įtakos, manoma, turėjo ir graikų raštas. Abėcėlę sudaro 38 raidės – 31 priebalsis ir 7 balsiai.

Kaip ir graikų abėcėlė, armėnų rašto raidės naudotos ir skaičiams žymėti.

## Istorija

Tradiciškai tvirtinama, kad raštas sudarytas 405–406 metais vyskupo Mesropo Maštocos. XI a. atsirado mažosios raidės. Iki XII a. turėjo 36 raides, jos buvo lapidarinės (kalamos akmenyje), XII a. pridėtos dar trys raidės. Vėliau atsirado apskritos formos rašmenys, kursyvas, greitraštis. Rašoma iš kairės į dešinę. 1922–1924 m. tuometinėje Armėnijos TSR atliktos dvi rašybos reformos, jų nuostatų Armėnijoje laikomasi iki šiol. Šių reformų metu buvo supaprastinta rašyba, iš abėcėlės pašalinta 34 raidė Wjun (ւ)

## Abėcėlė

## Išnašos

## Nuorodos
* Armėniškoji transliteracija (rytų ir vakarų armėnų kalbos formos)
* Armėnų, gruzinų, graikų ir hebrajų raštas (lyginamieji duomenys)
* Armėnų rašto evoliucija
Meksikas (valstija)

**Meksiko valstija** () – valstija vidurinėje Meksikoje. Ribojasi su Mičoakanu vakaruose, su Keretaru ir Idalgu šiaurėje, su Tlaskala ir Puebla rytuose, su Gereru, Morelosu ir Federaline teritorija pietuose. Valstijos sostinė – Toluka.

## Geografija

Valstijos teritorija kalnuota, išraižyta plačių slėnių (Tolukos, Teskoko). Svarbiausios viršukalnės – Siera Nevada, Siera de las Krusesas, Nevado de Toluka. Valstijos upės priklauso tiek Ramiojo tiek Atlanto vandenyno baseinams. Pagrindinė upė – Lerma. Seniau Meksiko slėnyje telkšojo keletas didelių ežerų (Teskoko, Čalko, Ksočimilko ir kt.), bet jie buvo nudrenuoti.

## Didžiausi miestai

Didžiausi Meksiko valstijos miestai (2020 m., tūkst. gyv.):

* Ekatepekas – 1643,6
* Nesahualkojotlis – 1072,6
* Naukalpanas – 776,2
* Čimalhuakanas – 703,2
* Tlalnepantla – 658,9
* Kuautitlan Iskalis – 515,3
* Ocho de Agva – 386,2
* Sikas – 384,3
* Istapaluka – 368,5
* Nikolas Romeras – 323,5
* San Fransisko Koakalkas – 293,2
* Toluka – 223,8
* Buenavista – 216,7
* Čikoloapanas – 193,5
* Čalkas – 174,7
* San Pablo de las Salinasas – 157,9
* Tepekspanas – 120,7

## Šaltiniai
Nitros kunigaikštystė

**Nitros kunigaikštystė** (slovakiškai *Nitrianske kniežatstvo, Nitriansko, Nitrava*) buvo VIII-XII a. egzistavusi nepriklausoma valstybė ir autonominė Didžiosios Moravijos, Lenkijos bei Vengrijos karalystės sritis dabartinės Slovakijos teritorijoje.

## Istorija

### Nepriklausoma kunigaikštystė

Nitros kunigaikštystė susikūrė VIII a. pradžioje, kai slavų gentys, gyvenusios dabartinės Slovakijos teritorijoje, buvo valdomos lyderių, įsikūrusių Nitros mieste. Apie 828 m. datuojamuose šaltiniuose užsimenama, kad Zalcburgo arkivyskupas Adalramas įšventino princo Pribinos bažnyčią *Nitravoje*. Rasti daug patikimų šaltinių apie šią kunigaikštystę pakankamai sunku.
Gargždų herbas

**Gargždų herbas** – pagrindinis Gargždų miesto, Gargždų seniūnijos ir Klaipėdos rajono savivaldybės heraldikos atributas. Remiantis 1996 m. kovo 14 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių atributikos įstatymo Nr. I-1226 2 straipsnio 2 dalimi, Klaipėdos rajono savivaldybės herbas yra rajono centro Gargždų herbas.

## Aprašas

Herbo raudoname lauke žalių laurų vainiku apsuptas gulsčias sidabrinis kalavijas. Lauro uogos ir kalavijo rankena auksiniai.

## Simbolika

Edmundo Rimšos teigimu, pagal tuometinį supratimą, laurų vainiku apsuptas gulsčias kalavijas rodo „... pergale apvainikuotas kovas, išsikovotą savivaldą. Gargždų herbo gan paprasta kompozicija buvo nulemta klasicizmo plitimo ir bendrų XVIII a. heraldikos tendencijų, kai herbai savo išvaizda panėšėjo į antspaudų ikonografiją. Tai lėmė herbų panaudojimo sąlygos, kai ne tik mažųjų, bet ir didesnių miestų herbų naudojimas buvo labai ribotas (kai kuriuose miestuose – tik antspaudui)“.

Pagal Edmundą Rimšą, herbo skydo lauko spalvą lemdavo ne tiek estetinis, kiek praktinis aspektas, norint išryškinti pagrindinį herbo savininko simbolį. Raudona spalva, vyravusi gotikos laikais, buvo viena garbingiausių. Kovinės atributikos ženklai Lietuvos miestų herbuose atsirado apie XVIII a. pabaigą. Pagal tuometines heraldikos taisykles, kalavijus, kardus piešė su aukso rankenomis ir sidabro geležtėmis. Augmenijos motyvuose vyravo žalia ir geltona – natūraliausios augmenijos gamtoje spalvos.

## Istorija

Pirmąjį herbą – svarbų miesto savarankiškumo ženklą – Gargždams 1792 m. vasario 24 d. suteikė ATR valdovas Stanislovas Augustas kartu su savivaldos privilegija Nr. 31. Privilegijos originalas, kuriame buvo ir herbo spalvoto piešinio originalas, neišliko. Seniausiu žinomu herbo piešinio variantu yra laikomas jo spalvotas piešinys Lietuvos metrikoje esančiame Gargždų savivaldos privilegijos nuoraše.

Sovietmečiu herbą patvirtino 1970 m., jo etaloną sukūrė Laima Ramonienė, bet netrukus tais metais herbas vėl panaikintas.

1997 m. gruodžio 2 d. herbą dekretu Nr. 1464 patvirtino prezidentas Algirdas Brazauskas. Herbo etalono autorius – dailininkė Laima Ramonienė.

## Šaltiniai
Kaišiadorių herbas

**Kaišiadorių herbas** – pagrindinis Kaišiadorių miesto, Kaišiadorių miesto seniūnijos ir Kaišiadorių rajono savivaldybės heraldikos atributas.

## Aprašas

Herbo juodame lauke keturi sidabriniai stilizuoti žirgai su besiplaikstančiais sidabriniais karčiais ir raudonomis akimis. Pirmasis ir trečiasis žirgai lekia į dešinę (į priekį), antrasis ir ketvirtasis – į dešinę (atgal).

## Simbolika

Žirgai primena skirtingomis kryptimis pralekiančius traukinius, ilgi banguoti žirgų karčiai – garvežių paliekamų dūmų juostas, o raudonos akys – žibintus. Šios figūros įkomponuotos juodame skyde. Ši spalva yra klasikinė, nuo seno naudojama heraldinėje praktikoje.

## Istorija

Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikotarpiu su Kaišiadorių apylinkėmis galime sieti Trakų kunigaikštystės, vėliau Trakų vaivadijos herbus. Čia gyveno arba turėjo dvarus žymūs Lietuvos didikai ir bajorai Oginskiai, Riomeriai, Tiškevičiai, Pociejai ir kiti, kurie naudojo savo giminių herbus. Kai kurie miesteliai XVIII a. gavo savivaldos privilegijas ir herbus – tai Žiežmariai, Žasliai, Rumšiškės ir Darsūniškis. Dabartinio miesto apylinkės dar XX a. pradžioje priklausė Žiežmarių parapijai ir valsčiui, todėl siejosi su šiuo miesteliu, kurio herbe buvo vaizduojamas šv. Stanislovas (tiesa, šis ryšys tėra istorinis, nes herbas dėl to meto politinių aplinkybių neturėjo juridinės reikšmės ne tik aplinkiniams kaimams, bet ir pačiam miesteliui).

Lietuvos heraldikos atgimimas žymus 1966–1970 m., kuomet prie Lietuvos TSR kultūros ministerijos veikė Heraldikos komisija, kuri rūpinosi miestų istorinių herbų atkūrimu ir naujų paruošimu. 1968 m. ši komisija aprobavo istorinį Rumšiškių ir naujai sukurtą Kaišiadorių herbus. Juos abu paruošė dailininkas Arūnas Tarabilda.

Nors dabartinių Kaišiadorių vietoje gyventojų pėdsakus parodo net priešistorinių laikų dirbiniai, o istoriniai rašytiniai šaltiniai Kaišiadorių gyvenvietę mini jau keletą šimtmečių, tačiau didžiausią įtaką miestelio išaugimui turėjo maždaug 1860 m. per Jatkonių kaimo ir Kaišiadorių dvaro laukus nutiesta Peterburgo–Varšuvos geležinkelio atšaka į Virbalį, taip pat 1871 m. pratęsta Kaišiadorių–Liepojos geležinkelio linija. Tokiu būdu dabartinio miesto vietoje atsirado reikšmingas geležinkelio mazgas su stotimi, šalia kurios ir išaugo miestelis. Atsižvelgiant į geležinkelio reikšmę miesto raidai dailininkas A. Tarabilda Kaišiadorių herbo figūromis ir pasirinko lekiančius keturis baltus stilizuotis žirgus su vėjyje besiplaikstančiais karčiais ir raudonomis akimis.

1996 m. spalio 18 d. herbą Lietuvos Respublikos Prezidentas patvirtino dekretu Nr. 1076. Herbo etalono autorius – dailininkas Arvydas Každailis, kuris suheraldino A. Tarabildos 1968 m. paruoštą herbą.

## Šaltiniai
Kretingos herbas

**Kretingos herbas** – pagrindinis Kretingos miesto, Kretingos miesto seniūnijos ir Kretingos rajono savivaldybės heraldikos atributas.

## Aprašas

Herbo sidabriniame lauke Švč. Mergelė Marija su kūdikėliu Jėzumi ant rankų. Abiejų kūnai ir Jėzaus plaukai natūralios spalvos. Marijos plaukai juodi, marškiniai purpuriniai, apsiaustas mėlynas, ant galvos esanti karūna auksinė.

## Istorija

Kretinga iš viso turėjo keturis herbus. Pirmajame vaizduojama Šventoji Mergelė Marija su kūdikiu Jėzumi ant rankų, antrajame – šv. Kazimieras, trečiajame – liūtas, o ketvirtajame – grifas. Pirmasis herbas minimas dar 1609 m. sausio 23 d. privilegijoje dėl miesto įkūrimo ir Magdeburgo teisių suteikimo. Privilegijoje rašoma, kad miesto tarėjai ir suolininkai naudoję antspaudą su Marijos atvaizdu. Pirmasis Kretingos herbas buvo naudojamas neilgai – iki XVII a. vidurio. Originalas nėra išlikęs.

Sunku pasakyti kodėl šis herbas buvo pakeistas kitu – su šv. Kazimiero atvaizdu. Tuo metu Kretingos dvaras priklausė Kazimierui Leonui Sapiegai. Manoma, kad naujasis herbas sietinas su savininko herbu, mat tuo metu didikai savo vardais net miestus pavadindavo. Herbas su šv. Kazimieru gyvavo labai ilgai, kol miestas XVIII a. pabaigoje prarado Magdeburgo teises. Antspaudas su šiuo herbu yra išlikęs ir saugomas Krokuvoje. Herbas su liūto atvaizdu atsirado Kretingai atgavus miesto teises. Deja, nežinoma ar šis herbas buvo naudojamas.

Paskutinis herbas – grifas, simbolizuojantis jėgą, drąsą, išmintį. Manoma, kad grifas paimtas iš Jono Karolio Chodkevičiaus herbo. Paskui jis patobulintas, aprobuotas, sukurtas dailininko Kalinausko. Grifas herbe patvirtintas ir sovietmečiu 1970 m. (dailininkas Vytautas Kalinauskas).

Pradėjus kitiems Lietuvos miestams susigrąžinti pirminius herbus, Kretinga taip pat nutarė savo herbu vėl paskelbti Šventosios Mergelės Marijos su kūdikiu Jėzumi ant rankų herbą miesto ženklu. Dabartinį herbą 1993 m. birželio 12 d. dekretu Nr. 81 patvirtino prezidentas Algirdas Brazauskas. Herbo etalono autorė – dailininkė Laima Ramonienė.

## Šaltiniai
Verakrusas (miestas)

**Verakrusas** () – miestas Meksikoje, Verakruso valstijoje, Meksikos įlankos pakrantėje. Verakrusas – pagrindinis Meksikos uostas prie Meksikos įlankos (apyvarta 16,5 mln. t, 2007 m.). Miestą aptarnauja General Heriberto Jara tarptautinis oro uostas. Keliai į Chalapą, Posa Riką, Alvaradą, Meksiką. Metalurgijos, laivų statybos, maisto, tabako, medvilnės pramonė. Yra keli univesitetai. Mieste yra išlikę kolonijinės architektūros payzdžių: 1565 m. įkurtas San Chuan de Ulua fortas, 1731 m. pastatyta Verakruso katedra, 1609 m. pastatyta *Cristo del Buen Viaje* bažnyčia, savivaldybės rūmai, švyturys ir kt.

## Istorija
Senovėje dabartinio miesto vietoje gyveno olmekai. 1519 m. Ernanas Kortesas įkūrė *La Villa Rica de la Vera Cruz* uostą ir miestą, iš kur pradėjo savo pergalingą žygį į Tenočtitlaną. Verakrusas tapo pagrindiniu Naujosios Ispanijos uostu, per kurį buvo transportuojami Meksikos turtai ir kroviniai iš Filipinų (per Akapulko uostą). Uostas nuolat kentėjo nuo piratų antpuolių, todėl 1565 m. įrengtas fortas (vėliau keliskart plėstas). 1873 m. Verakrusą su šalies sostine sujungė geležinkelis.

## Sportas
* Club Deportivo Veracruz arba Club Tiburones – buvęs futbolo klubas, veikęs 1943–2019 m.;
* CD Veracruz (moterys) – buvusi moterų komanda; rungtyniavusi Liga MX Femenil;

## Šaltiniai
Norvegija Eurovizijoje

**[[Norvegija]] [[Eurovizija|Eurovizijos dainų konkurse]]** dalyvauja kasmet nuo 1960 metų, išskyrus 1970 ir 2002 m.

Norvegija paskutinį kartą laimėjo 2009 metais, o prieš tai buvo laimėjusi du kartus: 1985 m. Bobbysocks su daina „La det swinge“ ir 1995 m. Secret Garden su daina „Nocturne“. Nepaisant visų šių teigiamų laimėjimų, šalis daugiausiai kartų konkurse yra užėmusi paskutinę vietą, iš jų keturis kartus gavusi nulį balų.

Nuo pusfinalio įvedimo 2004 metais, Norvegijos aukščiausias pasiekimas buvo Aleksandro Rybako užimta pirmoji vieta 2009 metų konkurse. Vienas geriausių rezultatų buvo 2013 m., kur Margaret Berger atliko dainą „I Feed You My Love“, kuri finale užėmė 4 vietą.

Norsk rikskringkasting (NRK) yra Norvegijos Eurovizijos transliuotojas, kuris taip pat transliuoja Norvegijos nacionalinės atrankos konkursą *Melodi Grand Prix*.

## Dalyvavimas

* Jei šalis laimėjo praėjusiais metais, sekančiais metais nedalyvauja konkurso pusfinalyje. Be to, 2004–2007 m. dešimt šalių, kurie nebuvo „Big Four“ šalys, nedalyvauja kitų metų pusfinalyje. Jei, pavyzdžiui, Vokietija ir Prancūzija patenka į dešimtuką, šalys, užėmusios 11 ir 12 vietas, patenka į ateinančių metų finalą kartu su kitomis šalimis.

## Balsavimų istorija 1975–2015 m

### Norvegijos taškai

### Valstybių taškai Norvegijai

## Konkursų rengimas

## Marcel Bezençon apdovanojimai

#### Spaudos apdovanojimas

## Įdomybės
* 2009 m. konkursą laimėjo Norvegijos atstovas Aleksandras Rybakas - jis surinko 387 taškus - daugiausiai per visą Eurovizijos istoriją. Be to, *Fairytale* yra pirmoji daina nuo 2004 metų, kuri gavo taškų iš visų šalių, turinčių teisę balsuoti.

## Nuorodos
* Norvegijos atrankos ''Melodi Grand Prix'' puslapis