Geležinkelio stotis

**Geležinkelio stotis** – geležinkelio statinių kompleksas arba įmonė traukiniams priimti ir išleisti, keleiviams aptarnauti, kroviniams pakrauti ir iškrauti, aptarnaujančiam personalui dirbti. Tokios stotys įrengiamos geležinkelio transporto sustojimo vietose, jas sudaro bėgių keliai, stoties pastatas (keleivių rūmai), peronai, tuneliai, pėsčiųjų viadukai, prekybos ir maitinimo įstaigos, lokomotyvų ir vagonų depai, sandėliai, bagažo saugojimo patalpos, kiti techninės paskirties pastatai bei įrenginiai. Geležinkelio stotis, kurioje susijungia ar kertasi bent dvi geležinkelio linijos, vadinamos geležinkelio mazgu.

Stotis yra punktas, kuriame aptarnaujamas geležinkelių transportas. Čia yra keliai (arba kelynas), kurių dėka galima priimti, išsiųsti, performuoti traukinius ir riedmenis, aptarnauti keleivius, priimti ir išsiųsti krovinius. Tai pagrindinė vieta, kurioje vyksta tiesioginis geležinkelio paslaugų suteikimas klientams. Stoties ruožas gali driektis nuo kelių šimtų metrų iki kilometro, ypač didelėse stotyse – ir daugiau.

Stotį sudaro pagrindinis pastatas (arba rūmai, keleivių namas), taip pat įrenginių ir įtaisų kompleksas traukinių sustojimo vietose keleiviams aptarnauti bei traukinių eismui valdyti. Prie jos paprastai būna peronas (ar keli) ir aikštė. Didelėse stotyse ir bilietų kasos ir automatai, traukinių atvykimo ir išvykimo laikus rodo švieslentės. Kartais šalia būna ir autobusų stotis, prekybos centrai, automobilių aikštelės. Stočių išdėstymo principai iš esmės nekinta nuo pat geležinkelių statybos pradžios – XIX a. 4-ojo dešimtmečio: stoties rūmuose keleiviams skirtos patalpos – vestibiulis, laukiamoji salė, bilietų kasos, tualetai, bagažo saugyklos, maitinimo įstaigos ir kt. Nors yra pritaikyta nemažai tipiškų architektūrinių projektų stotims, tačiau daug keleivių stočių pasaulyje pasižymi savitais architektūriniais sprendimais.  XIX a. nemažai stočių buvo statoma liaudies architektūros stiliumi, vėliau stočių architektūroje pradėtas diegti modernizmas. Mažesnės stotys statomos pagal tipinius projektus, didesnės – pagal unikalius.

Lietuvoje geležinkelio stotimi laikoma geležinkelio infrastruktūros dalis, kurią sudaro kelių, pastatų, statinių ir įrenginių kompleksas, užimantis tam tikrą žemės sklypą ir skirtas traukiniams priimti, išformuoti, išleisti ir praleisti; keleiviams, bagažo ar krovinių siuntėjams (gavėjams) aptarnauti. Stotelė laikoma tarpstotyje įrengta vieta keleiviams išlipti iš traukinio ir įlipti į jį.

## Didžiausios stotys

Pagal dydį stotys skirstomos į mažas (iki 200 keleivių talpa), vidutines (200–700 keleivių), dideles (700–1500 keleivių), labai dideles (per 1500 keleivių). Didžiausia geležinkelio stotis pasaulyje pagal peronų skaičių yra „Grand Central“ Niujorke – joje yra 44 peronai, stotis išsidėsčiusi 19 ha plote, dviejų aukštų. Kasdien ja pervažiuoja 500 traukinių ir aplanko trečdalis milijono keleivių. Būtent šioje stotyje yra didžiausias pasaulyje radinių biuras, į kurį kasdien atneša daugiau kaip tūkstantį įvairiausių daiktų, daugiau nei pusė jų grįžta savininkams. Antroji pagal dydį yra Paryžiaus šiaurinė stotis () – 36 peronai, trečioji Šindžiuku stotis Tokijuje – 35 peronai.

Pagal keleivių skaičių per dieną, 2025 m. didžiausios stotys pasaulyje buvo Tokijo mieste: Šindžiuku – 3,5 mln., Ikebukuras – 2,5 mln., Šibuja – 2,4 mln.

## Tipai

Pagal paskirtį geležinkelio stotys būna:
* tarpinės (; ) – stotys, kuriose priimami, išleidžiami, praleidžiami traukiniai, aptarnaujami keleiviai, atliekami krovimo darbai, manevruoja rinktiniai traukiniai;
* prekių (arba krovinių; ; ) – stotys, kuriose atliekami ir forminami visi su krovinių gabenimu susiję darbai;
* keleivių (; ) – stotys, kuriose aptarnaujami keleiviai, priimami, sustoja ir išleidžiami keleiviniai traukiniai;
* skirstymo (arba rūšiavimo; ; ) – specialiai įrengtos stotys, kuriose skirstomi vagonai ir formuojami traukiniai.

Kai geležinkelio stotyse kartu yra kelios stotys – keleivinės, prekinės, rūšiavimo ar kitos – sudaromi terminalai, kurie gali būti įrengti kartu su jūrų ar oro uostų terminalais. Pagal plano ir erdvių struktūrą skirstomos į aklakelio (galines) ir tarpines (linijines) geležinkelio stotis.

Pagal darbų apimtį ir sudėtingumą skiriamos neklasinės ir 1–5 klasių stotys (didesnis skaičius nurodo žemesnę klasę). Pagal dydį skirstomos į mažas (iki 200 keleivių), vidutines (200–900 keleivių), dideles (900–1500 keleivių), neklasines (per 1500 keleivių). Stotyse keliai vietiniams traukiniams priimti būna bent 400 m, tolimųjų reisų traukiniams – bent 600 m ilgio. Peronų plotis – 4 m, jei traukinių greičiai viršija 120 km/h – peronai platinami iki 8 metrų.

## Istorija

Seniausia išlikusi geležinkelio stotis yra Anglijoje – tai „Liverpool Road“ stotis Mančesteryje, atidaryta 1830 m. Ši stotis uždaryta 1975 m., dabar joje įkurtas geležinkelio muziejus.

## Lietuva

Pirmosios geležinkelio stotys Lietuvoje įrengtos 1858–1862 m. tiesiant Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelį ir jo Lentvario–Virbalio atšaką. Vilniaus ir Kauno stotyse pastatyti garvežių depai, keleivių rūmai, kiti statiniai ir įrenginiai. Tarpinės geležinkelio stotys buvo maždaug kas 22 varstai (23,4 km), Kybartuose buvo pasienio stotis su dideliais keleivių rūmais. Vėliau pastatytos stotys Šiauliuose (1871 m.), Klaipėdoje (1875 m.), Šilutėje (1875 m.), Mažeikiuose (1876 m.), Altyje (1899 m.), Anykščiuose (1901 m.), Marijampolėje (1924 m.) ir kituose miestuose.

1921 m. Lietuvoje buvo 60 plačiojo ir 29 siaurojo geležinkelio stotys, o 1924 m. – jau 160 stočių. 1927 m. Lietuvoje buvo 144 geležinkelio stotys, iš kurių 7 pasienio ir 48 sustojimo vietos keleiviams laipinti. 1919–1928 m. šalyje pastatytos Marijampolės, Vilkaviškio, Tauragės, Kretingos, Joniškio, Meškučių, Rokiškio, Tytuvėnų, Naujos Kazarmės ir Gudelių stotys.

Carmečiu keleivių stotys dažniausiai buvo statomos pagal tą patį projektą su nedidelėmis modifikacijomis keliose vietose. Priklausomai nuo stoties klasės (jų buvo 5), skirdavosi patalpų dydis, pagalbinių pastatų kiekis, atliekamos funkcijos. Pastatų projektai dažniausiai buvo rengiami Rusijoje. XX a. tarpukariu Lietuvoje stočių infrastruktūra standartizuota, bet jos nebebuvo skirstomos klasėmis. Pastatų standartizacija buvo taikoma dėl lėšų trūkumo.

Klaipėdos krašte stotys buvo statomos pagal 1850 m. patvirtintą standartą – tais metais išleisti „Pagrindiniai bendri Vokietijos geležinkelių statybos nuostatai“. Pagal juos stotys suskirstytos į sustojimus, tarpines stotis, galines stotis ir geležinkelio mazgus. Stoties pastate turėdavo būtent bent viena laukiamoji salė, bilietų kasa, bagažo patalpa; antrajame aukšte rekomenduota įrengti butus viršininkui, kasininkui ir kitiems tarnautojams. Didesnėse stotyse turėjo būti restoranas su bufetu ir virtuve, jis turėjo jungtis su laukiamuoju. Perone turėjo būti dengta pastogė, o priešais stoties rūmus turėjo būti aikštė, skirta apsisukti įvairiam transportui. I pasaulinio karo metais įvedus Lietuvoje kaizerinę valdžią, stotys buvo įrengiamos pagal kartotinius projektus, iš rąstų, ant akmeninių pastatų. Tarpukariu buvo statyta išskirtinių projektų stočių, bet daugelis statinių buvo statomi pagal Lietuvos susisiekimo ministerijos inžinierių parengtus kartotinius projektus.

Statant stotis Lietuvoje, jose būdavo keletas zonų:
* Reprezentacinė zona, kurios centre būdavo keleivių pastatas, priešais jį buvo projektuojamos aikštės karietoms apsisukti. Neretai keleivių rūmai tapdavo miestelių dominantėmis, o aikštės – gyventojų traukos centrais, švenčių ir susirinkimų vietomis. Aikštės dažnai grįstos akmenimis, jos centre sodintos gėlės, medžiai, nedideli sodeliai, gyvatvorės.
* Reprezentacinė-gyvenamoji zona būdavo skirta aukštesnes pareigas užimantiems stoties tarnautojams. Iš pradžių namai būdavo arčiau stoties rūmų, vėliau imti statyti ir atokiau.
* Gyvenamoji stoties zona būdavo skirta kelio priežiūros darbininkams, čia stovėdavo nedideli mediniai namai, dar vadinti apeivių namais. Kartais geležinkeliečių namai dar vadinti barakais ar kazarmais. Zona būdavo labiausiai nutolusi nuo stoties rūmų, todėl kartais net nėra laikoma geležinkelio stoties zona.
* Keleivių aptarnavimo zona – šalia stoties rūmų buvo statomi tualetai, bagažinės.
* Techninio aptarnavimo zona – remonto depai, vandens rezervuarai (bokštai).
* Krovos zona – sandėliai (pakhauzai), jų rampos.

Sovietmečiu pailginti geležinkelio stočių keliai, pastatyta lokomotyvų ir vagonų depų, įrengta automatikos ir ryšių sistemų, įrengimų sąstatams formuoti ir techniškai aptarnauti. Žymiausios atstatytos, rekonstruotos ar naujai pastatytos stotys – Ignalinoje, Kaune, Kybartuose, Klaipėdoje, Kretingoje, Panevėžyje.

Stočiai priskiriami ne tik keleiviams, bet ir stoties tarnautojams skirti statiniai. Carmečiu geležinkelio tarnautojų namai buvo gerokai didesni už vidutinių miestiečių sodybinius namus, jie dažniausiai būdavo mediniai, vieno aukšto, su dekoracijomis ir drožiniais, primenančiais rusų etninę architektūrą arba Europoje populiarų šveicariškąjį stilių. Tarpukariu dažniausiai buvo statyti patvaresni mūriniai geležinkeliečių namai, išsiskiriantys funkcionalumu ir lakonišku dekoru, jų dydis ir
butų kiekis priklausė nuo stoties infrastruktūros dydžio.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Nijolė Juškaitė, Stasys Keinys, Kazys Sakalauskas. *Aiškinamasis geležinkelių transporto terminų žodynas: terminai lietuvių, anglų, vokiečių ir rusų kalbomis*. – Vilnius: Vilniaus Gedimino technikos universitetas, AB „Lietuvos geležinkeliai“, 2006.
* Rusijos imperijos geležinkelio stotys:
** Vilniuje, N. Vilniuje, Lentvaryje ir Kaišiadoryse
** Kaune ir Virbalyje (Kybartuose)
** Radviliškyje, Mažeikiuose ir Liepojoje