open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Mickūnai

**Mickūnai** – miestelis Vilniaus rajono savivaldybėje, 15 km į rytus nuo Vilniaus, prie kelio . Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos. Stovi Mickūnų Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1826 m.), Mickūnų gimnazija, lopšelis-darželis, paštas (LT-13004), ambulatorija, yra tarybinių karių kapinės.

## Geografija

Per Mickūnus teka Vilnia ir jos intakas Mukna, greta kurios žiočių sudarytas tvenkinys. Į šiaurės rytus nuo Mickūnų yra Vilnios hidrografinis draustinis. Pro Mickūnus eina plentas , atsišakoja kelias į Sadūniškes. Už 2 km į šiaurę eina geležinkelis Vilnius–Turmantas prie kurio yra Mickūnų geležinkelio stotis (joje stoja keleiviniai traukiniai). Miestelį aptarnauja priemiesčio autobusai bei 67 miesto autobusas.

## Istorija

XVII–XVIII a. minimas Vilniaus vyskupijos kapitulos Mickūnų dvaras. XVIII a. pirmoje pusėje pastatyta koplyčia. 1775 m. Mickūnų kaime buvo 6 kiemai. 1795 m. jau buvo privatus Moravskienės dvarelis su Mickų kaimu. Nuo 1802 m. Mickūnus valdė Semaškos, čia 1802 m. gimė garsus lietuvių gydytojas, memuaristas, etnografas ir poetas Stanislovas Moravskis, 1818–1824 m. dvarą – Vilniaus universiteto profesorius Augustas Liudvikas Bekiu. 1826 m. pastatyta mūrinė bažnyčia, kuri 1871–1915 m. buvo paversta stačiatikių cerkve. XIX a. 2-ojoje pusėje veikė valstybinė mokykla. XIX a. pabaigoje Mickūnai – Vilniaus apskrities miestelis, valsčiaus centras.

1905 m. lankėsi Feliksas Dzeržinskis, kuris organizavo mitingą prieš Rusijos valdžią. 1923 m. įkurta parapija. 1939 m. TSRS perduota Lietuvai. Po Antrojo pasaulinio karo Mickūnai tapo miesteliu. Nuo 1950 m. – F. Dzeržinskio kolūkio centrinė gyvenvietė, po 1990 m. – žemės ūkio bendrovės centras.

1923 m. atidaryta pradžios mokykla, 1945–1989 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, 1989–1993 m. gimnazija, nuo 1993 m. vidurinė mokykla.

2013 m. rugsėjo 13 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė Dalia Grybauskaitė dekretu Nr. 1K-1561 patvirtino Mickūnų herbą.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Edward Pacewicz (1888–1962), karininkas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Algimantas Miškinis. Rytų Lietuvos miestai ir miesteliai. Lietuvos urbanistikos paveldas ir jo vertybės t. 2 kn. 1, Vilnius 2002 m.
Rudamina (Vilnius)

**Rudamina** – miestelis Vilniaus rajono savivaldybėje, 12 km į pietus nuo Vilniaus, piečiau Nemėžio, prie Rudaminos upelio. Seniūnijos centras, 6 seniūnaitijos. Stovi medinė Rudaminos Švč. Mergelės Marijos Gerosios Patarėjos bažnyčia (nuo 1909 m.), Rudaminos šv. Nikolajaus Stebukladario koplyčia, veikia 2 gimnazijos (F. Ruščico ir „Ryto“), Rudaminos meno mokykla, 2 vaikų darželiai, Vilniaus rajono savivaldybės centrinė biblioteka, paštas (LT-13031), įsikūrusi AB „Vilniaus paukštynas“. Yra Rudaminos Viešpaties Atsivertimo cerkvės liekanos, buvusi smuklė (architektūros paminklas), tarybinių karių kapai, dvaro sodybos (XVI–XIX a.) fragmentai: XVIII a. rūmai, tvarto liekanos.

Gyvenvietę aptarnauja 12 nr. VVT autobusas.

## Etimologija

Viena iš versijų teigia, kad senovėje dvaras priklausė Rudaminoms-Dusetiškiams, nuo jų ir galėjęs kilti Rudaminos vietovardis. Tokiu atveju tai būtų dvarininkinis vietovardis.

## Istorija

Šaltiniuose Rudamina minima nuo 1377 m., o nuo 1397 m. Rudamina vadinama miesteliu. Ldk Algirdo valdymo metu, 1377 metais, 700 Lietuvos karių, norėdami užkirsti kelią į Vilnių, laimėjo mūšį prieš kryžiuočius. 1394 m. Ldk Vytautas Didysis netoli Rudaminos patyrė pralaimėjimą mūšyje prieš tuo pačius kryžiuočius ir prarado 4 karo pulkus, o kunigaikštis Jonas Alšėniškis pateko į nelaisvę.

1781 m. Rudaminos parapinėje mokykloje mokėsi 10, 1782 m. – 21 vaikas. XIX a. Rudamina – Vilniaus apskrities miestelis, valsčiaus centras.

Sovietmečiu buvo Vilniaus paukštyno gyvenvietė, veikė paukštienos gamybos fabrikas (20–30 t mėsos kasdien), tarprajoninė Vilniaus veislininkystės įmonė.

2010 m. prie Rudaminos prijungti Čekėnai. 2016 m. patvirtintas Rudaminos herbas. 2025 m. suteiktas miestelio statusas.

|}

## Gyventojai

## Galerija

Rudaminos cerkves griuvesiai2011.jpg|Rudaminos cerkvės griuvėsiai
Rudaminos cerkves griuvesiai2011 2.jpg|Rudaminos cerkvės griuvėsiai iš vidaus
Church of Rudamina.JPG|Rudaminos bažnyčia


## Šaltiniai

*
Šumskas

**Šumskas** – miestelis Vilniaus rajono savivaldybėje, į rytus nuo Vilniaus, prie pat sienos su Baltarusija, kur baigiasi kelias  toliau vedantis į Baltarusijoje esančias Lipkas. Stovi Šumsko šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1789 m.), buvęs dominikonų vienuolynas, Šumsko dvaro ansamblis (XIX a. sodyba su parku), veikia lenkiška Šumsko pagrindinė mokykla, lietuviškas Lavoriškių pagrindinės mokyklos Šumsko skyrius, biblioteka, palaikomojo gydymo ir slaugos ligoninė. Paštas (LT-13013) veikė iki 2019 m. spalio, Šumsko geležinkelio stotelė – iki XXI a. pradžios.

## Etimologija

Iki XVII a. pabaigos vadinosi ***Laukininkai***. 1696 m. dvarininkas Mykolas Šumskis pastatydino medinę Šumsko bažnyčią ir kaimą pavadino ***Šumsku***, nors kai kurie šaltiniai nurodo, kad Šumsku gyvenvietė pavadinta anksčiau – 1618 m., kai valdą iš Sakavičių nusipirko Vilniaus pastalininkas Kazimieras Šumskis. Kaip bebūtų, tai yra dvarininkinis vietovardis.

## Istorija

XVI–XVII a. buvo Laukininkų dvaras. 1696 m. Šumsko dvarininkas Mykolas Šumskis pastatydino medinę bažnyčią. XIX a. Šumskas – Vilniaus apskrities miestelis, valsčiaus ir seniūnijos centras.

2025 m. gruodžio 2 d. patvirtintas Šumsko herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Kunigas Konstantinas Naimavičius (*Konstantyn Najmowicz*), kuris gimė Šumske, yra Varšuvos prioras Šv. Pijaus X kunigų brolijoje.

## Galerija

Šumskas, gatvė.JPG|Pagrindinė gatvė
Šumskas, koplytėlė.JPG|Koplytėlė prie gatvės
Šumskas, ženklas.JPG|Riboženklis
Church of Sumskas.JPG|Šumsko bažnyčia


## Literatūra
* 
* Ambros M. Zarys statystyczny szkół wydziału Wileńskiego// Ateneum Wileńskie. Nr.14 1939,145 – 231 psl. (1808–1812 m. žinios apie Šumsko parapinę mokyklą psl.178-179).http://buwcd.buw.uw.edu.pl/e_zbiory/ckcp/ateneum_wilenskie/1939/zeszyt1/imagepages/image93.htm.
* Baliński M. Lipiński T. Starożytna Polska pod względem historycznym, jeograficznym i statystycznym.– Warszawa,1886.– T. 4 (minima Šumsko bažnyčia ir dominikonų vienuolynas psl.178 https://www.wbc.poznan.pl/dlibra/publication/11131/edition/18067/content
* Barokas Lietuvoje:Vadovas.-Vilnius,1996.(Šumskas psl.77).
* Kultūros paminklų enciklopedija. Rytų Lietuva II.-Vilnius,1998.(Šumsko dvaro sodyba psl.336-338, Šumsko bažnyčios ir vienuolyno ansamblis psl.338-341.)
* Lebedytė R. Šumsko dvaro ansamblio ir dominikonų vienuolyno istoriniai-meniniai tyrimai.-Vilnius, 1980. Paminklų restauravimo projektavimo instituto archyvas (PRPI). F. 5. B.2274// Vilniaus apskrities archyvas.
* Levandauskas V. Medininkų pilis;Šumsko sodybos ansamblis//Draugystė.-1982 vasario 9, psl.18
* Levandauskas V. Šumsko sodybos ansamblis// Statyba ir architektūra.-1982 Nr.8, psl.22-23
* Wierzbowski T. Szkoły parafialne w Polsce i na Litwie za czasów Komisji Edukacji narodowej.- Kraków 1921 (Šumskas psl. 225 http://kpbc.umk.pl/dlibra/doccontent?id=9697&dirids=1).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Buvęs dominikonų vienuolynas 
* Žemėlapiai
Avižieniai (reikšmės)

**Avižieniai** – viena iš gyvenviečių Lietuvoje:

* seniūnijų centrai:
** Vilniaus rajone;
* kaimai:
** Lazdijų rajone;
** Ukmergės rajone;
** Utenos rajone.
Sužionys

**Sužionys** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, į šiaurę nuo Nemenčinės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Sužionių Šv. Felikso Valua bažnyčia (pastatyta 1795 m.), yra Sužionių pagrindinė mokykla ir Eitminiškių vid. mokyklos skyrius, biblioteka, girininkija, paštas (LT-15004), veikia kapinės, stovi kaimo kryžius, paminklinis akmuo. Išlikę Sužionių dvaro pastatų.

Kaime telkšo Sužionių ežeras, į šiaurę nuo kaimo teka Kirnė, pietuose dunkso Sužionių miškas. Vakariniame kaimo pakraštyje stūkso Sužionių piliakalnis. Į šiaurę ir rytus nuo Sužionių yra Asvejos ežeras.

Sužionyse susikerta keliai  ir . Yra autobusų stotelė.

## Istorija

Sužionių gyvenvietė paminėta kryžiuočių kronikose. Tai buvo mažas dvaras. XIV a. kryžiuočių amžina kronika mini, kad kryžiuočių Livonijos (inflantų) ordino vyresnysis *Ewerhard* 1334 m. žygiavo su savo kariuomene Lietuvos žeme. Tuo metu ir buvo sunaikintos valdos: Dubingių, Sikulių (*Sicculen*; šiandien nežinoma). Tuomet žuvo 1200 žmonių. Dokumente minima, kad kariuomenė buvo 4 mylios nuo Vilniaus. Galima daryti prielaidą, kad kryžiuočiai galėjo sunaikinti ir Nemenčinės bei Sužionių valdas (jeigu tokios buvo). Istorijos dokumentuose apie vėlesnius du amžius duomenų nerandama. Pirma istorinis Sužionių paminėjimas yra 1554 m. Nemenčinės valdų inventoriuje paminėta apie poną Onikėjų, nors nežinoma kuo jis buvo, nei jo kilmės, nei valdos ribų. Daugiausiai svarbios informacijos randama inventoriuose, juose ir randama Sužionių aprašymas 1686 m. Tuomet Sužionių dvaras priklausė Adamui Krošynskiui, kuris ir paskolino 3 m. Eleonorai Danilevič (paskui dar dvarą valdė Bronius ir Petras Liguckiai).

1795 m. pastatyta bažnyčia. XIX a. Sužionys buvo palivarkas Vilniaus apskrityje.

Tarybiniais metais kaimas buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Veikė ryšių skyrius, felčerių ir akušerių punktas, Iki 1951 m. veikė pradinė, iki 1961 m. – septynmetė mokykla (vėliau tapo vidurine). 2023 m. patvirtintas Sužionių herbas.

|}

## Gyventojai

## Galerija

Sužionys, akmuo.JPG|Sužionių akmuo
Sužionys, gatvė.JPG|Senoji klebonija 
Sužionys, kultūros įstaiga.JPG|Kultūros įstaiga
Sužionys. Eitminiškių gimnazijos skyrius.JPG|Eitminiškių gimnazijos skyrius
Sužionys, Lithuania - panoramio (5).jpg|Gyvenvietės reginys


## Šaltiniai

*
Matuizos

**Matuizos** – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, prie Vilniaus–Marcinkonių geležinkelio, 9 km į šiaurės rytus nuo Varėnos. Seniūnijos centras, yra Kalno ir Senųjų Matuizų seniūnaitijos. Yra Matuizų geležinkelio stotis, Matuizų vidurinė mokykla, mokyklos muziejus, biblioteka, paštas (LT-65071), kapinės. Veikia statybinių medžiagų bendrovės „Matuizų plytinė“, „Matuizų dujų silikatas“, „Matuizų metalas“. Veikia Matuizų koplyčia.

## Geografija

Kaimo rytiniu pakraščiu teka Merkio intakas Duobupis. Prie Matuizų kasamas molis, mergelis, žvyras, kvarcinis smėlis. Apylinkėse plyti Dainavos giria. Pro kaimą eina kelias , atšakos į Molius, Giraitę.

## Etimologija

Kaimo vardas kilęs iš asmenvardžio *Matúiza, Matúizas*, kuris (galimai per ) iš vokiško krikšto vardo *Mathäus*. Senasis kaimo pavadinimas – *Baculionys* – kilęs iš pavardės *Baciùlis* (dar plg. *Bacỹs, Bãcius*), kuri kildinama iš  („tėtukas“).

## Istorija

Kaimas susikūrė XIX a. pradžioje, iki I pasaulinio karo buvo žinomas kaip ***Baculionys***. Pateko į Lydos apskrities Eišiškių valsčių, buvo Narbutams priklaususio Versekos dvaro valda.

1950–1995 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1936 m. įsteigta pradžios mokykla, 1953–1958 m. septynmetė, 1958–1962 m. vidurinė, 1962–1993 m. aštuonmetė, nuo 1993 m. Matuizų vidurinė mokykla. 1948 m. įkurta biblioteka, taip pat kultūros namai, medicinos punktas. 2024 m. patvirtintas Matuizų herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
Kaime gimė:
* Mindaugas Lužys (1955–), inžinierius mechanikas, Varėnos rajono politinis veikėjas
* Lina Kujalytė (1977–), politikė, Lietuvos žemės ūkio viceministrė

## Galerija

Matuizos.JPG|Matuizų pramoninis kompleksas prie geležinkelio
Matuizos, Lithuania - panoramio (4).jpg|Akmuo prie įvažiavimo
Matuizos, Lithuania - panoramio (2).jpg |Daugiabutis


## Šaltiniai
Lavoriškės

**Lavoriškės** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, prie kelio , 24 km į rytus nuo Vilniaus centro, 8 km nuo sienos su Baltarusija. Seniūnijos centras, Lavoriškių seniūnaitija. Stovi Lavoriškių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (pastatyta 1906 m.), vidurinė ir pagrindinė mokyklos, biblioteka, paštas (LT-15032). Rytuose prie Lavoriškių yra sienos su Baltarusija perėjimo punktas (Lavoriškės-Kotlovka), pro kurį gali vykti visų rūšių transporto priemonės ir kelionės dokumentus turintys visų valstybių piliečiai.

## Geografija

Į šiaurę nuo kaimo plyti Lavoriškių giria, į šiaurės rytus yra Baravykinės kraštovaizdžio draustinis, į šiaurės vakarus – Vilnios hidrografinis draustinis.

## Istorija

Kaimo pietvakarinėje dalyje yra Lavoriškių piliakalnis. 1523 m. minimas Lavoriškių kaimas ir valsčius. XVI–XVII a. čia, pasitelkus Vilnios vandens energiją, buvo lydoma geležis. Per Lavoriškes ėjo Stepono Batoro traktas. XVII a. veikė popieriaus fabrikas. XVII a. pradžioje Lavoriškės tapo miesteliu (nuo 1959 m. – kaimas). 1642 m. pastatyta medinė bažnyčia, kuri per Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos karą sudegė. 1775 m. Vilniaus vyskupo rūpesčiu bažnyčia perstatyta. 1899–1906 m. pastatyta mūrinė Lavoriškių Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia, 1927 m. ji konsekruota; bažnyčioje išliko XVIII a. – XIX a. paveikslų, Slucko juostos dalis, žalvarinis varpas, išlietas 1774 m.

1655 m. Lavoriškės buvo sudegintos. XVIII a. pabaigoje veikė pradinė mokykla. 1863 m. rugpjūčio 28 d. prie Lavoriškių kovėsi Gustavo Čechovičiaus ir Karolio Jasevičiaus vadovaujami sukilėlių būriai. XIX a. Lavoriškės – Vilniaus apskrities miestelis, seniūnijos centras Mickūnų valsčiuje.

1919 m. Lavoriškėse pradėjo veikti lenkiška keturmetė mokykla. Joje dirbo mokytoja A. Glinska. 1937 m. I Lenkijos maršalo Juzefo Pilsudskio garbei Vilniaus rajone pastatyta 100 mokyklų, tarp jų ir Lavoriškių vidurinė.

1950–1995 m. apylinkės centras, kolūkio centrinė gyvenvietė. 1991 m. sausio 27 d. sovietų armija užpuolė ir sunaikino Lavoriškių pasienio postą. 2018 m. patvirtintas Lavoriškių herbas.

|}

## Gyventojai

## Sportas
* FK Legionas Lavoriškės (futbolas)

## Galerija

Church of Lavorishkes.JPG|Lavoriškių bažnyčia
Lavoriškės.JPG|Lavoriškių bažnyčia
Lavoriškės4.JPG|Lavoriškių bažnyčios bokštas
Church of Lavoriskes 2.JPG|Lavoriškių bažnyčios architektūra
Lavoriškių_sen.,_Lithuania_-_panoramio_(7).jpg|Lavoriškių reginys iš pietų


## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Bukonys

**Bukonys** – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, 18 km į šiaurės rytus nuo Jonavos, prie kelio . Seniūnijos ir parapijos centras, 2 seniūnaitijos (Bukonių I ir Bukonių II). Stovi Bukonių šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1829 m.), veikia Bukonių pagrindinė mokykla, kultūros centras, biblioteka, paštas (LT-55075), yra kapinės (rytiniame pakraštyje), Bukonių dvaro liekanos.

## Etimologija

Bukonys – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio *[[Bukonis]]* daugiskaitos.

## Istorija

Kaimas žinomas jau XVI a. prie svarbaus kelio Sankt Peterburgas–Varšuva. XIX a. tiesiant naująjį plentą Bukonys liko nuošalėje. Tuo metu tai buvo miestelis ir dvaras Vilkmergės apskrities Šėtos valsčiuje.

1950–1992 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2014 m. patvirtintas Bukonių herbas.

|}

## Gyventojai

## Galerija

Bukonys.jpg
Bukoniu mokykla.jpg
Bukonys2.jpg
Bukonys, ženklas.JPG|Geras kelias nuo Balėnų pusės
Bukonys, paminklas.JPG|Vyčio kryžiaus ordino kavalierių atminimas


## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Upninkai

**Upninkai** – kaimas Jonavos rajono savivaldybėje, Šventosios kairiajame krante. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Upninkų šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1845 m.), kuri stovi atokiau į šiaurę nuo gyvenvietės, netoli Upninkų tilto Šventosios slėnyje. Nuo bažnyčios į upės pusę yra nedidelis gražus parkas. Gyvenvietėje dominuoja sovietmečio statybos namai. Yra keletas daugiabučių, veikia Upninkų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-55096), ambulatorija, lopšelis-darželis, kultūros centras.

Apylinkėse įsteigtas Upninkų botaninis draustinis, plyti Upninkų–Santakos miškai.

## Istorija

Upninkų vietovė pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėta 1442 m., pirmo žinomo jos valdytojo Kristino Astiko testamente. Kitas Upninkų savininkas, jo sūnus Radvila Astikas, iki 1477 m. pastatė pirmąją bažnyčią. Upninkai ne kartą kentėjo nuo gaisrų. XVI a. 2-ojoje pusėje – 1650 m. bažnyčią buvo pasisavinę evangelikai reformatai. XVII a. buvo teismas, keletas smuklių, vykdavo turgūs. Katalikų bažnyčia pastatyta 1717 m. Ji 1750 m. perkelta į kitą vietą. XVIII a. veikė parapinė mokykla. 1842 m. Upninkus vėl nusiaubė didžiulis gaisras. Čia buvo Upninkų dvaras. XIX a. pabaigoje Upninkai – miestelis ir dvaras Vilkmergės apskrities Veprių valsčiuje.

XX a. tarpukariu veikė šaulių, jaunimiečių, pavasarininkų organizacijų skyriai. Nuo 1944 m. Upninkų apylinkėse veikė Didžiosios Kovos apygardos, „A“ partizanų rinktinės, Genio būrys (1945 m. skilo į 5 partizanų būrius, priklausančius Didžiosios Kovos apygardos, „A“ partizanų rinktinei). Tarybiniais metais Upninkai buvo apylinkės centras, tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2008 m. patvirtintas Upninkų herbas. 2010 m. Upninkų pagrindinė mokykla sukūrė filmą „Čia mano namai" apie Upninkus ir jų apylinkes.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Laimutis Alechnavičius (1966–), teisininkas, Lietuvos vyriausiojo administracinio teismo (LVAT) teisėjas, buvęs tardytojas, prokuroras.

## Galerija

Šventoji (Upninkai).jpg|Šventoji ties Upninkais
Upninkai 1.jpg|Upninkų bažnyčia ir varpinė 
Upninkų kultūros namai.jpg|Upninkų kultūros centras
Kultūros centras, Upninkai.JPG||Kultūros centras
Daugiabučiai, Upninkai.JPG|Daugiabučiai
Girininkija, Upninkai.JPG|Upninkų girininkija


## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Domeikava

**Domeikava** – kaimas Kauno rajono savivaldybėje (faktiškai Kauno priemiestis), 6-7 km į šiaurę nuo Kauno senamiesčio. Didžiausias kaimas Lietuvoje. Yra pašto skyrius (LT-54066), biblioteka, poilsio parkas su valstybinės reikšmės paveldo objektu – Domeikavos forto likučiais. Nuo 2002 m. veikia Domeikavos Lietuvos kankinių bažnyčia ir prie bažnyčios esantis skulptūrų parkas „Lietuvos tautos kančių kelias“. 2018 m. skvere įrengtas saulės laikrodis. Veikia paštas, ambulatorija, medicinos punktas, slaugos namai, Domeikavos gimnazija, 3 vaikų lopšeliai-darželiai, kultūros centras, vaikų ir jaunimo centras „Neris“, 2 bibliotekos.

## Etimologija

Domeikava yra dvarininkinis vietovardis, kilęs nuo bajorų Domeikų pavardės.

## Geografija

Domeikava įsikūrusi šalia kelio , Domeikavos kalvagūbryje (70–80 m virš jūros lygio), dešiniajame Neries krante. Ribojasi su Vytėnais ir Sargėnais. Tai pagrindinė Domeikavos seniūnijos gyvenvietė, todėl gyvenvietėje yra įsikūrusi visa seniūnijos administracija. Su Domeikava besiribojančios smulkesnės gyvenvietės dažnai vadinamos Domeikavos vardu, nors jos turi kitokius oficialius pavadinimus – Žemaitkiemis, Sargėnai, Vytėnai, Ražiai, Radikiai, Kumpiai ir kt.

Viešajam susisiekimui iš Domeikavos į Kauną kursuoja 23 maršruto autobusas, 148 (pervadintas iš 48), 198 (pervadintas iš 98) ir 199 (pervadintas iš 99) priemiestinių autobusų maršrutai

, anksčiau važiuodavo 93 ir 93A priemiestiniai maršrutai.

## Istorija

Nuo XIX a. 2-osios pusės minimas Domeikavos dvaras, priklausęs Kauno užmiesčio parapijai Kauno apskrityje. 1850 m. šį dvarą iš Jono Kudrevičiaus pirko Martusevičius. Dvaro dydis 30 valakų, taikoma trilaukė žemės dirbimo sistema. Dvaro apylinkių gyventojai pasižymėjo per 1863 m. sukilimą, todėl caro valdžia daug žmonių ištrėmė į Sibirą, o čionai atkėlė rusų kolonistus.

Sovietinės okupacijos metais Domeikava buvo mašinų stoties ūkio centrinė gyvenvietė. Domeikavoje aktyviai kūrėsi grįžusieji iš sovietinės tremties.

2002 m. patvirtintas Domeikavos herbas. Iki 2010 m. veikė gaisrinė.

|}

## Gyventojai

1923 m. Domeikavoje buvo 40 gyv., 1936 m. 12 ūkių ir 60 gyventojų. Domeikavos gyventojų skaičius nuo 2013 m. sparčiai auga dėl aktyvios naujų namų ir kotedžų statybos. Dabar dauguma Domeikavos gyventojų dirba Kauno mieste.

### Žymūs žmonės
* Kastytis Klimas (1969–), bėgikas.
* Mindaugas Pukštas (1978–), bėgikas, olimpietis.

## Galerija

Domeikava, ženklas.JPG|Domeikavos riboženklis nuo Sargėnų pusės
Domeikava high school, 2017 september.jpg|Domeikavos gimnazija
Suopiu kvartalas.jpg|Vienas iš naujų kotedžų kvartalų Domeikavoje
100 metų. Domeikava.JPG|Akmuo „Šimtas metų“


## Šaltiniai

## Literatūra
* Domeikava, 2002 [Kauno rajonas]. – Kaunas: TŪB Artrema, 2002. – 16 p.: iliustr. – ISBN 9955-9456-2-1
Upytė

**Upytė** – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Upytės Šv. Karolio Baromiejaus bažnyčia (pastatyta 1878 m.), Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas, yra Upytės Antano Belazaro pagrindinė mokykla (yra muziejus, lėlių teatras), biblioteka, paštas (LT-38040), eksperimentinis ūkis. Yra Lietuvos žemdirbystės instituto Upytės bandymų stotis. Upytės linų muziejus įsikūręs Stultiškiuose.

## Geografija

Upytės memorialinis draustinis (149 ha) skirtas išsaugoti istoriniu požiūriu vertingą Upytės miestelį su Augustavos ir Upytės buvusių dvarų sodybomis bei piliaviete – Čičinsko kalnu. Piliakalnyje buvo įsikūrusi svarbi gynybinė pilis, o vėliau piliakalnis išgarsėjo padavimais apie nedorą poną Čičinską. Vakaruose teka Vešeta (miestelis išsidėstęs kairiajame krante). Prie Upytės yra Upytės geomorfologinis draustinis (594 ha), įrengtas Upytės tvenkinys.

## Istorija

1208 m. žiemgaliai ir livoniečiai surengė žygį į Upytę ir pralaimėjo. Manoma, kad čia buvo Upytės žemės, minimos nuo XIII a. vidurio, centras. 1254 m. lotyniškai rašytame vokiečių dokumente apie Žiemgalos padalijimą tarp Rygos arkivyskupo ir Ordino minima *Opiten* vietovė. XIV a. kovų su Livonijos Ordinu metu Upytė buvo ne tik administracinis, bet ir svarbus gynybinis centras, čia stovėjo Upytės pilis, tapusi kovų su Ordinu centru.

Livonijos kronika mini, kad 1367 m. „magistras nuvedė kariuomenę prieš lietuvius į Upytės žemę, kurią 4 dienas žudymais ir gaisrais niokojo“. 1368 m. Livonijos ordinas niokojo Upytės apylinkes, ėmė į nelaisvę bajorus su šeimynomis. 1378 m. Livonijos magistras „įniršęs išėjo prieš lietuvius, ypač Upytę, kur 9 dienas ir naktis žudė, degino, teriojo ir viską griovė“.

Iš Upytės pilies liko 5 m piliakalnis – Čičinsko kalnas. Vėliau čia įsikūrė Upytės dvaras ir miestelis.

Upytės žemė – Panevėžio apskrities pirmtakė: 1564–1566 m. vykdant teismų ir administracinę reformą buvo įkurtas Upytės pavietas, nors dar prieš tai iš Upytės valsčiaus centro funkcijas perėmė Krekenava, o po minėtų reformų pavieto centru tapo Panevėžys. Tačiau naujai įkurtas pavietas išlaikė Upytės vardą iki pat XIX a., kai buvo suformuota Panevėžio apskritis. 1558–1582 m. ir 1655–1661 m. karų metu miestelis smarkiai nukentėjo. XVIII a. miestelyje įsikūrė sentikiai. XIX a. Upytė – kaimelis Panevėžio apskrities Naujamiesčio valsčiuje.

Sovietmečiu buvo Lietuvos žemdirbystės instituto bandymų stoties ir eksperimentinio ūkio gyvenvietė. Stotis buvo linų auginimo mokslinių tyrimų centras.

2004 m. patvirtintas Upytės herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Čičinskas (Vladislovas Sicinskis; 1615–1672), Upytės pavieto dvarininkas, vėliau tapęs literatūros personažu
* Ignacas Ivickis (1783-1823), pedagogas, religinis veikėjas
* Ermanas Magonas (1899-1941), karininkas
* Antanas Belazaras (1913–1976), muzikantas
* Jonas Dailidėnas (1953-2024), dailininkas, tapytojas
* Sigita Markevičienė (1962-), lengvaatletė, paraolimpinių žaidynių prizininkė

## Šaltiniai

* 

## Nuorodos
* Upytės žemės 750 metų jubiliejus 
* Adomas Mickevičius: „Sustojimas Upytėje“.
Neveronys

**Neveronys** – miestelis Kauno rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus už Palemono, prie geležinkelio mazgo. Seniūnijos centras. Veikia Neveronių gimnazija, biblioteka, paštas (LT-54093), ambulatorija, kultūros centras, žemės ūkio bendrovė, kapinės, nebeveikianti geležinkelio stotelė.

Ties Neveronimis išsišakoja geležinkelio vėžės Kaunas–Jonava (kaimo vakaruose) ir Kaunas–Vilnius (kaimo pietuose), anksčiau čia buvo Neveronių geležinkelio stotelė prie Kauno–Jonavos ruožo. Paribyje su Palemonu išaiškintas Neveronių piliakalnis. Miške, į šiaurės rytus, slūgso mitologinis Daukliūnų akmuo (su „meškos ir veršiuko pėdomis“).

## Etimologija

Manoma, kad Neveronys – dvarininkinis vietovardis, kilęs iš bajorų Neverovičių pavardės, minimos XVI a. LDK kariuomenės sąrašuose.

## Istorija

Istoriniuose šaltiniuose Neveronys minimi nuo 1744 m.

1923 m. buvo du kaimai – Senieji Neveronys ir Naujieji Neveronys. Šias dvi Neveronių dalis skiria Vilniaus–Kauno geležinkelis. Senuosiuose Neveronyse 1927 m. įkurta pradinė mokykla (ją įkūrė tuometinis viršaitis Jonas Jankauskas). 1934 m. mokykla perkelta į nepriklausomos Lietuvos šaulio Zigmo Apanavičiaus namą Naujuosiuose Neveronyse. Mokykla veikė tik metus ir buvo iškelta į Palemoną. Yra išlikę du mediniai pastatai, kuriuose ikikarinės nepriklausomos Lietuvos laikotarpiu veikė Neveronių pradinė mokykla.

Sovietmečiu Neveronys buvo kolūkio pagalbinė gyvenvietė. 1959 m. liepą atsikėlė dėl Kauno HES iškelto Vieškūnų kaimo gyventojai, perkelta Vieškūnų pradinė mokykla. 1966 m. pradėjo veikti Kurčiųjų draugijos statybos ir remonto valdyba, pastatyta parduotuvė, gyvenamųjų namų kvartalas, apmūryta medinė mokykla. 1970 m. įkurta biblioteka. 1978 m. LTSR Ministrų taryba Pabiržio kaime patvirtino Neveronių šiltnamių kombinato statybą.

1993 m. šiltnamių kombinato administracinis pastatas pertvarkytas į vidurinę mokyklą. 1998 m. įsteigtas Neveronių kultūros centras. 2009 m. patvirtintas Neveronių herbas.

|}

## Gyventojai

1923 m. Senųjų Neveronių kaime buvo 204, Naujųjų Neveronių – 166 gyventojai.

## Galerija

Neveronių paštas.JPG|Paštas
Neveronių glž. stotelė.JPG|Buvusi Neveronių geležinkelio stotelė
Neveronių tvenkinys.JPG|Tvenkinys
seniunija.jpg|Seniūnija


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Gyvenvietės naujienų portalas
Rukai

**Rukai** – kaimas Pagėgių savivaldybėje, prie Klaipėdos–Pagėgių geležinkelio, kelio , Kamonos ir Eisros santakos. Stovi Rukų evangelikų liuteronų bažnyčia, kuria kartu naudojasi ir Rukų šv. Antano Paduviečio parapijos katalikai. Greta bažnyčios stovi 1892 m. statyti istoristinės architektūros kunigo namai. Keli šimtai metrų į rytus nuo bažnyčios yra lietuvių jaunimo draugijų sąjungos „Santara“ įamžinimo stela. Atokiau nuo plento ir centrinės kaimo dalies yra didelės Rukų kapinės.

Kaime veikia Stoniškių pagrindinė mokykla. Pirmoji Rukuose pastatyta 1870 m. dar parapijinė. Sovietmečiu ji pervadinta Stoniškių vardu, 2004 m. mokykla jau iš vidurinės reorganizuota į pagrindinę. Iki šių dienų išlikęs pastatas statytas 1897 m.

Rukų geležinkelio stotis dabar taip pat vadinasi Stoniškių vardu, taip pat ir biblioteka (įkurta 1949 m.), paštas, medicinos punktas.

## Etimologija

Yra dvi versijos: viena – kaimo vardas kilo nuo pavardės *Rukas*, kita – nuo dažnai čia tvyrančių rūkų.

## Istorija

Rukai minimi 1702 m. dokumente – Tilžės apskrities nevedusių vyrų, tinkamų karo tarnybai – sąraše. 1709 m. kaime buvo 22 lietuvininkų sodybos, kiek vėliau kilęs Didžiojo Šiaurės karo maras nusinešė daug gyvybių ir sąrašuose teminimi jau tik 11 ūkininkų. 1736 m. visi kaime gyvenę žmonės vis dar buvo lietuviai.

1745 m. kaime atidaryta smuklė. 1850 m. pro kaimą nutiestas Klaipėdos–Tilžės plentas ir 1875 m. baigtas tiesti tokios pat krypties Klaipėdos–Tilžės geležinkelis. 1869 m. įkurta Rukų parapija, turėjusi apie 4000 parapijiečių. 1886 m. pastatyta Rukų bažnyčia. 1912–1939 m. Rukuose veikė jaunimo draugija „Ąžuolas“.

XX a. pradžioje Rukai buvo valsčiaus centras, jame gyveno daugiau nei 700 žmonių. 1953 m. Rukuose išgręžtas „Stoniškių“ geologinis gręžinys (2112 m gylio). Tai buvo pirmasis giluminis gręžinys Lietuvoje, tik kiek vėliau prie Klaipėdos išgręžtas 2353 m gylio gręžinys. Gręžinio kernas saugomas geologijos muziejuje Vievyje.

XX a. pradžioje Rukai buvo Stoniškių seniūnijos centras.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Rukuose gimė chemikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras Vytautas Daujotis.
* Rukuose mokytojavo poetas Fridrichas Bajoraitis.
* Rukuose gyveno Mažosios Lietuvos ir Lietuvos Respublikos valstybės bei visuomenės veikėjas Viktoras Gailius.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Piliuona

**Piliuona** – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, kairiajame Nemuno krante prieš jam išsiplečiant į Kauno marias. Taurakiemio seniūnijos centras. Veikia Piliuonos gimnazija, biblioteka, paštas (LT-53021), medicinos punktas, kultūros namai, yra Piliuonos koplyčia. Medienos apdirbimo, mėsos, žuvų perdirbimo pramonė.

Apylinkėse – draustinis (260 ha), Piliuonos piliakalnis. Miestelį kerta keliai:
* 
* 
* 

## Istorija

Istoriniuose šaltiniuose Piliuona yra minima 1586 m. Darsūniškio inventoriuje. 1744 m. priklausė Darsūniškio parapijai. XIX a. Piliuona – kaimas Marijampolės apskrities Panemunės-Pažaislio valsčiuje, priklausęs Pakuonio parapijai.

1812 m. birželio pabaigoje, prasidėjus Prancūzijos–Rusijos karui, ties Piliuona per Nemuną persikėlė Didžiosios armijos Ketvirtasis ir Šeštasis pėstininkų bei Trečiasis kavalerijos korpusai.

Prieš pastatant Kauno HE, Piliuonos miestelis buvo šiek tiek į šiaurę nuo dabartinės gyvenvietės.

Sovietmečiu Piliuona buvo „Pirmūno“ kolūkio centrinė gyvenvietė. 1952 m. įkurta biblioteka. 2012 m. patvirtintas Piliuonos herbas.

|}

## Gyventojai

1738 m. buvo 10 šeimų.

### Žymūs žmonės
* Piliuonoje gimė muziejininkė, meno istorikė Kazimiera Galaunienė (1924–2016).
* Piliuonoje gimė pogrindinės spaudos platintojas ir blaivybės sąjudžio narys Jurgis Gediminas Jakubčionis (1937 - 2010).

## Galerija

Piliuona, Taurakiemio seniūnija.JPG|Taurakiemio seniūnija
Piliuona, buv. mokykla.JPG|Buvusi mokykla
Piliuona, kryžkelė.JPG|Prie įvažiavimo – buvusio „Pirmūno“ kolūkio stulpas
Piliuona, bokštas.JPG|Matavimų bokštas
Piliuona, postamentas.JPG|Postamentas
Piliuona, įmonė.JPG|UAB „Cosmoway“
Piliuona, ženklas.JPG|Riboženklis


## Šaltiniai

* 
* KGB radiožvalgybos stotis „Nemunas“ Piliuonoje
Vidiškės

**Vidiškės** – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurės rytus nuo Ignalinos, prie kelio į Tverečių (). Seniūnijos centras, gyvenvietėje dvi seniūnaitijos (Draugystės ir Melioratorių). Stovi Vidiškių Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo bažnyčia (nuo 1906 m.), išlikęs XVIII a. Vidiškių dvaro kompleksas, kurį sudaro šeši statiniai. Tarp Varnio ežerėlio ir aukštam šlaite stovinčių dvaro rūmų plyti nemažas ūksmingas parkas. Veikia Vidiškių gimnazija, biblioteka.

## Etimologija

Vidiškės – asmenvardinis vietovardis, priesagos *-iškės* vedinys iš asmenvardžio *Vidas*. XIX a. kaimas ir palivarkas vadinosi ***Vidiškėmis***, o dvaras – ***Pšyjazne***.

## Istorija

Istoriniuose šaltiniuose Vidiškės minimos nuo XVI a. Prieš 1675 m. pastatyta koplyčia. 1828 m. Vidiškių dvare Jonas Kaminskis pastatė bažnytėlę. 1906 m. Jonas Kaminskis [anūkas] pastatė mūrinę Švč. M. Marijos Apsilankymo bažnyčią. 1930 m. kaime buvo pastatytas malūnas. Iki 1940 m. prie kaimo buvo Vidiškių dvaras. XIX a. čia minimos kelios vietovės Švenčionių apskrityje: Linkmenų valsčiaus Drobiškio seniūnijoje buvo Vidiškių kaimas, valstybinis palivarkas ir viensėdis, o Daugėliškio valsčiuje – Pšyjaznės dvaras, kuriame buvo seniūnijos centras.

Sovietmečiu buvo apylinkės centras, paukštininkystės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. Veikė Ignalinos melioracinės statybos valdyba (nuo 1963 m.), paštas (nuo 1952 m.), felčerių-akušerių punktas (nuo 1957 m.), vaikų darželis (nuo 1967 m.), vidurinė mokykla (1992–1995 m. devynmetė), kultūros namai (nuo 1963 m.), biblioteka (nuo 1956 m.).

2015 m. liepos 16 d. patvirtintas Vidiškių herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

* Vidiškėse senatvėje gyveno žinomas aukštaičių (kilęs iš Kirdeikių) švietėjas Silvestras Gimžauskas (1845–1897). Jis šiame krašte rinko liaudies kūrybą, kalbos ir etnografijos dalykus, platino knygas.
* Algimantas Šalna, Lietuvos biatlonininkas, pasaulio ir olimpinių žaidynių čempionas.

## Šaltiniai

* 

## Nuorodos
* Miesteliai.lt 
* Vidiškių žemėlapiai
Suginčiai

**Suginčiai** – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės rytus nuo Anykščių, prie magistralinio kelio . Seniūnijos centras, Suginčių I ir II seniūnaitijų centras. Yra Suginčių Šv. Kryžiaus Atradimo bažnyčia (pastatyta 1910 m.), veikia Suginčių vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-33043).

## Istorija

Istoriniuose šaltiniuose Suginčių dvaras minimas nuo 1554 m., prie kurio nuo 1658 m. minima koplyčia. Dvarininkai 1773 m. pastatė antrąją Suginčių koplyčią, stovėjusią iki XX a. pradžios. 1881–1882 m. dvarą valdė J. Pilsudskio motino, tačiau greitai jis vėl perėjo į kitas rankas, XX a. pradžioje jį įsigijo 4 ūkininkai, bet I pasaulinio karo metais dvaras sudegė. Daug enciklopedijų ir žinynų kartoja netikslius Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografinio žodyno duomenis apie Molėtų rajono Suginčius, painiodami juos su Akmenės rajono Suginčiais, nors žinyne nurodyti Suginčiai buvo Vilkmergės apskrityje.

XX a. tarpukariu veikė paštas, pieno nugriebimo punktas, Lietuvos šaulių sąjungos skyrius. 1944 m. liepą sudegė Suginčių centras. 1945 m. gegužės 20 d. įvyko Lietuvos partizanų ir sovietų kariuomenės kautynės. Sovietmečiu Suginčiai buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2025 m. patvirtintas Suginčių herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Suginčių bažnyčios šventoriuje 1884 m. buvo palaidota Lenkijos maršalo Juzefo Pilsudskio motina Marija Bilevičiūtė-Pilsudska, 1935 m. perlaidota Vilniaus Rasų kapinėse. Taip pat bažnyčios šventoriuje palaidotas XIX a. pabaigoje čia dirbęs draudžiamos lietuvių spaudos publicistas, pasakėtininkas kunigas Juozapas Lideikis (1858–1899).

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Antazavė

**Antazavė** – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Dusetų, prie kelio . 2 seniūnaitijos (Pietų ir Šiaurės). Stovi medinė Antazavės Dievo Apvaizdos bažnyčia (architektūros paminklas su varpine ir vartais; pastatyta 1794 m.), mūrinė Antazavės kapinių koplyčia (1877 m.), veikia Antazavės Juozo Gruodžio vidurinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-32019), visuomeninis istorijos muziejus, išlikę Antazavės dvaro pastatai ir parkas (rūmuose įkurtas krašto muziejus), dvare įsikūrę vaikų globos namai. Kultūros paminklai – barokinė bazilikinė medinė bažnyčia, 1827 m. akmenų mūro varpinė, 1889 m. mūriniai neobarokiniai vartai, kaimo rezistentų kapas (istorijos paminklas, saugomas valstybės), stogastulpis Vyčio kuopos partizanams atminti. Kaime vyksta Antazavės festivalis.

## Etimologija

Antazavė – vandenvardinis vietovardis, kurio kilmė yra sėliška, nuo Zalvės ežero, telkšančio kaimo pietuose. Seniau tarmiškai vietovė vadinta *Untazalve* (arba *Antazalve* – šiaurės rytų aukštaičiams būdingas priešdėlis *anta-* ir ežero šaknis *zalv-*).

## Geografija

Į vakarus nuo kaimo plyti Antazavės šilas (jame yra Antazavės Šilo mūšio vieta, Vyčio kuopos partizanų žeminės), pietvakariuose telkšo Zalvės ežeras. Apylinkėse yra Duburio hidrografinis draustinis ir Kampuolio hidrografinis draustinis, auga Antazavės šilas, apsuptas 6 ežerų. Antazavė garsėjo giliausiu Zarasų rajone šuliniu (130 m gylio gręžinys).

## Istorija

Pirmą kartą kaimas minimas 1560 m. XVIII a. įkurtas dvaras, jo rūmus projektavo Laurynas Gucevičius. Zalvės ežero šiauriniame krante įkurtas XVIII a. būdingo taisyklingojo plano 5 ha parkas. 1796 m. įkurta Antazavės parapija, pastatyta Antazavės bažnyčia. 1861 m. veikė parapinė mokykla, 1864 m. įkurta valdiška pradžios mokykla. XIX a. Antazavė – Zarasų apskrities miestelis ir dvaras, valsčiaus centras.

XX a. pokariu apylinkėse veikė Vytauto apygardos, Lokio partizanų rinktinės partizanai. 1949 m. įkurti kultūros namai, 1951 m. biblioteka, 1961 m. vaikų globos namai. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2015 m. liepos 16 d. patvirtintas Antazavės herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Emilija Pliaterytė (1806–1831), sukilėlių vadė, kilusi nuo Antazavės dvaro.
* Petras Gaulė (1923–1993), poetas, kilęs nuo Rokėnų.
* Kapinėse palaidotas leitenantas Juozas Andriūnas (1894–1920), žuvęs mūšyje su lenkais prie Giedraičių.
* Stanislava Kirailytė (1931–2020), pedagogė, rašytoja, Antazavės muziejaus įkūrėja.

## Galerija

Antazave rez1.jpg | Kaimo rezistentų kapas
Medinis elektros stulpas.JPG | Išlikęs senas medinis elektros stulpas su gandralizdžiu
Antazavės sen., Lithuania - panoramio (45).jpg | Antazavės reginys iš šiaurės rytų
Antazavė, kryžius.JPG | Kryžius prie įvažiavimo į Antazavę


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Antazavės krašto istorija: apybraiža (sud. Stanislava Kirailytė). – Utena: Utenos spaustuvė, 2006. – 289 p.: iliustr. – ISBN 9955-626-64-X
* Antazavės puslapis 
* Apie Antazavę
Vitus Bering

**Vitusas Beringas** (1681 rugpjūčio 5 d . – 1741 m. gruodžio 19 d.) – danų keliautojas, Rusijos laivyno karininkas.

## Biografija
1703 m., Petrui I Kronštate sukūrus Rusijos laivyną, pradėjo jame tarnauti.

Šiaurės karo metu tarnavo Baltijos laivyne, 1710–1712 m. dalyvavo Rusijos – Turkijos karuose tarnaudamas Azovo laivyne. Vadovavo pirmosioms dviejoms Azijos šiaurės rytinę pakrantę tyrusioms Kamčiatkos ekspedicijoms (1725–1730 bei 1733–1741). Pirmosios ekspedicijos metu su A. Čirikovu apiplaukė Kamčiatkos pusiasalį, Čiukčių pusiasalio pietinį ir rytinį krantus.

Galutinai įrodė, kad Azija ir Šiaurės Amerika nesusijungia. 1730 m. grįžęs į Sankt Peterburgą V. Beringas pakeltas į kapitonus komandorus.

Antrosios ekspedicijos metu išplaukė dviem laivais, bet jie per audras išsiskyrė. A. Čirikovo laivas atrado Aleksandro salyną (Aliaska). V. Beringas tyrė ir kartografavo Rusijos arktinę ir Ramiojo vandenyno pakrantes, Aliaskos pakrantę iki 69° šiaurės platumos, atrado Kodiako salą, keletą Aleutų salyno salų.

### Žūtis
Antrosios ekspedicijos metu laivui sudužus prie vienos Komandoro salyno salų, čia žiemodamas mirė. 1991 m. rasti palaikai, mirties priežastis neaiški. Žiemos nepergyveno ir 18 jo komandos narių.

Sala vėliau pavadinta Beringo sala.

## Atminimas
Keliautojo vardu dar pavadinta:
* Beringo jūra;
* sąsiauris (1648 m. atrado Semionas Dežniovas) tarp Azijos ir Šiaurės Amerikos;
* ledynas Aliaskoje;
* Kyšulys Ochotsko jūroje;
* Beringo kultūra (eskimų kultūrinio vystymosi periodas).

## Šaltiniai
Podargė

Graikų mitologijoje **Podargė** („greitakojė“) buvo viena iš harpijų, su Dzeusu susilaukė Balijo ir Ksanto. Kartais Podarge vadinama vaivorykštės deivė Iridė, kuri buvo harpijų sesuo.
Skėmiai

**Skėmiai** – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, prie geležinkelio (ruožo Kėdainiai–Radviliškis pusiaukelėje) ir kelių  ir . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Baisogalos mokyklos skyrius, biblioteka, paštas (LT-82028). Pro kaimą teka Dotnuvėlė.

## Istorija
Vienas seniausių Baisogalos parapijos kaimų. Minimas XVI a. pabaigoje, vedė ginčus su Liaudos bajorais dėl žemės ribų. Buvo karališkasis kaimas, mokėjo činšą tiesiai iždui. XIX a. pradžioje Skėmiai buvo didžiausia parapijos gyvenvietė, dydžiu lenkė Baisogalos ir Pociūnėlių miestelius. 1821 m. inventoriuje Skėmiuose surašytos 36 sodybos ir 282 gyventojai, 1855 m. kaimas valdė 372,1 kvadratinę dešimtinę ariamos žemės. 1843 m. įkūrus Kauno guberniją, tapo Šiaulių apskrities Skėmių valsčiaus centru (XX a. pradžioje valsčiaus centras perkeltas į Baisogalą). 1871 m. per kaimą nutiestas Liepojos–Romnų geležinkelis, veikė Skėmių stotelė. 1909 m. kaimas degė, po gaisro paspartėjo kėlimasis į vienkiemius. 1914 m. Skėmiuose įvyko pirmas saviveiklininkų vaidinimas. 1923 m. kaime buvo 90 ūkių.

Sovietmečiu buvo apylinkės centras ir Skėmių kolūkio centrinė gyvenvietė. Veikė ryšių skyrius, felčerių ir akušerių punktas, nepilnoji vidurinė mokykla (nuo 1867 m. pradinė), kultūros namai, biblioteka (nuo 1948 m.). 2007 m. Skėmiuose buvo 201 sodyba.

Kaime stovėjo koplyčia, minima nuo 1782 m. Buvo medinė, dengta skiedromis. Joje laikytos pamaldos. Koplyčią mena jos vietoje pastatytas mūrinis koplytstulpis.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Charonas (mitologija)

: *Apie [[Plutonas (nykštukinė planeta)|Plutono]] palydovą skaitykite straipsnyje [[Charonas (palydovas)|Charonas]].*

Graikų mitologijoje **Charonas** () – Hado keltininkas, perkeliantis mirusiųjų sielas per Stikso upę. Jis buvo Niktės ir Erebo sūnus. Vaizduojamas kaip apiplyšęs, sudžiūvęs senis arba sparnuotas demonas su dvigubu kuju.

Laidojant mirusiems po liežuviu padėdavo obolą (smulkus pinigas), kurį mirusiojo siela sumokėdavo Charonui už perkėlimą. Charonas perkelia tik mirusiuosius, bet Heraklis, Peiritojas ir Tesėjas privertė jį perkelti per upę.

Pagal Vergilijų, tiktai Persefonės giraitėje nulaužta auksinė šakelė atveria gyvajam kelią į mirties karalystę. Sibilė parodė šią šakelę Charonui ir privertė ten perkelti Enėją. Taip pat Orfėjas gyvas nukeliavo ir sugrįžo iš Hado.
Indira Gandhi

**Indira Priyadarshini Gandhi** (इन्दिरा गांधी,  1917 m. lapkričio 19 d. Alahabade  –  1984 m. spalio 31 d. Niu Delyje) – Indijos politikė, ministrė pirmininkė (1966–1977, 1980–1984 m.). Nužudyta, įvykdžius pasikėsinimą.

## Gyvenimas
Indira Gandhi buvo vienintelė pirmojo Indijos ministro pirmininko Dž. Neru (Jawaharlal Nehru) dukra. Mokėsi Šveicarijoje, Višva Bharati (Indija) ir Oksfordo universitetuose. 1938 metais, būdama 21-ių, ji tapo jauniausia Indijos Nacionalinio Kongreso deputate.

1942-aisiais, nepaisydama kastos normų (Nehru šeima priklausė aukštai Kašmyro brahmanų kastai), ištekėjo už parso advokato Ferozio Gandi (*Feroze Gandhi*; m. 1960 m.). Nors jos giminystės ryšiai su Mahatma Gandi nesiejo, ši pavardė padėjo jai tolimesnėje karjeroje. Po sūnų Rajiv ir Sanjay gimimo pasitraukė iš politikos. Nuo 1955 m. Indijos Nacionalinio Kongreso darbo komiteto narė, 1959–60 m. – pirmininkė, 1964–65 m. – informacijos ir spaudos ministrė. 1966 m. sausį po ministro pirmininko L. B. Shastri mirties buvo išrinkta vyriausybės vadove kaip kompromisinė figūra, tačiau greitai įsitvirtino kaip reali vadovė. Nežiūrint partijos skilimo 1969 m., išsaugojo savo pozicijas, jos populiarumas ypač išaugo dėl socialinės politikos („Pašalinti skurdą“ rinkimų platforma) ir karinės paramos (1971 m. gruodį) nepriklausomybės nuo Pakistano siekusiai Rytų Bengalijos provincijai (dab. Bangladešas).

1975 m. birželį Alahabado aukštojo teismo apkaltinta 1971 m. pažeidus rinkimų įstatymą, paskelbė šalyje ypatingąją padėtį, apribojo politines ir pilietines teises, įkalino opozicijos lyderius. 1977 m. jos vadovaujama partija pralaimėjo rinkimus ir skilo, Indira Gandi buvo apkaltinta korupcija ir trumpam įkalinta, tačiau suirus valdančiajai koalicijai, 1980 m. sausį laimėjo neeilinius parlamentinius rinkimus. Politiniu paveldėtoju Indira Gandi ruošė savo jaunesnįjį sūnų Sanjay’ų, jam žuvus lėktuvo katastrofoje (1980 m. birželį) – vyresnįjį, lakūną Rajivą. Tuo laikotarpiu padėtis šalyje labai paaštrėjo, vyko masiniai neramumai Asamo valstijoje, labai dažni tapo atsiskyrimo siekusių Pendžabo sikhų teroristų išpuoliai. 1984 m. birželį Indiros Gandi įsakymu kariuomenė atliko operaciją prieš sikhų teroristus Auksinėje šventovėje Amritsare, oficialiais duomenimis žuvo 493 ekstremistai. Keršydami už šią akciją, spalio 31 d. asmeniniai sargybiniai sikhai sušaudė Indirą Gandi. Kilusiose riaušėse įvairiuose miestuose žuvo keli tūkstančiai sikhų. Ministru pirmininku buvo išrinktas Rajivas Gandhi.

Indira Gandi tęsė savo tėvo pradėtą politiką, kuriai būdingi socialistiniai elementai: vystomas valstybinis pramonės sektorius, vykdomos socialinės reformos, nacionalizuoti didieji bankai (1969), Konstitucijos preambulėje 1976 m pataisa Indija apibrėžta kaip socialistinė demokratinė respublika. Užsienio politikoje aktyviai reiškėsi Neprisijungimo judėjime, tačiau suartėjo su TSRS (1971 m. Draugystės ir bendradarbiavimo sutartis).

## Išnašos
Sariai

**Sariai** – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, prie kelio , prie Sarių ežero ir Sarios upelio. Seniūnijos centras, 4 seniūnaitijos (Ateities, Ežero, Paupio, Šilovės). Yra koplyčia, paštas (LT-18011), pradinė mokykla, sveikatos punktas, biblioteka, kaimo klubas, dirba ugniagesių komanda. Apylinkėse aptiktas Sarių kapinynas ir Sarių pilkapynas.

## Etimologija

Sariai yra vandenvardinis vietovardis, tikriausiai kilęs nuo upelio Saria vardo (ne nuo ežero), kuri yra Žeimenos intakas. Jos vardas gali būti kildintinas iš neolitinių fino-ugrų įtakos, galbūt iš indoeuropiečių kalbų ar net nostratinio kalbinio sluoksnio.

## Istorija

XIX a. buvo Sarių dvaras Švenčionių apskrities Mikalavo valsčiaus Sarių-Strūnaičio seniūnijoje.

LTSR laikais kaimas buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1973 m. įkurta biblioteka.

|}

## Gyventojai

## Galerija

Sariai, koplytėlė.JPG|miniatiūra|Koplytėlė Sarių centre
Sariai, sodyba.JPG|miniatiūra|Sodyba su akmenimis
Sariai, akmuo.JPG|Stambus riedulys
Sariai, paplūdimys.JPG|Paplūdimys prie ežero
Sariai, renginių vieta.JPG|Renginių vieta
Sariai, tvenkinys.JPG|Prie tvenkinio


## Šaltiniai
Radživas Gandis

**Rajiv Gandhi** (, 1944 m. rugpjūčio 20 d. – 1991 m. gegužės 21 d.) – Indijos ministras pirmininkas.

Pirmasis Indiros Gandi ir Feroze Gandi sūnus. Po motinos Indiros Gandi mirties 1984 m. spalio 31 d. tapo Indijos ministru pirmininku. Atsistatydino 1989 m. gruodžio 2 d.

1991 m. gegužės 21 d. R. Gandhi žuvo per „Tamilų tigrų“ organizacijai priklausiusios teroristės mirtininkės ataką.
Vakuolė

**Vakuolės** – stambios pūslelės, kuriose daugiausia yra vandens. Randamos augalų, grybų ląstelėse. Susidaro iš burbulėlio formos endoplazminio tinklo išsipūtimų arba iš Goldžio pūslelių. Yra kelių tipų:

**Pulsuojančios vakuolės**. Jos randamos gėlavandeniuose pirmuonyse, kuriems į jų ląsteles osmosiškai skverbiasi vanduo iš aplinkinio hipotoninio tirpalo. Šį vandenį ir vandenį, patekusį pinocitozės būdu, vakuolės osmosiškai įsiurbia, po to periodiškai susitraukdamos šalina, padedant elastingų skaidulų pluoštams, esantiems jų membranoje.

**Virškinamosios vakuolės**. Randamos pirmuonyse ir kt. Jos skaido maisto medžiagas.

**Centrinė vakuolė**. Randama augalų ląstelėse. Iš pradžių meristeminėse augalų ląstelėse atsiranda daug nedidelių vakuolių iš burbulėlio formos endoplazminio tinklo išsipūtimų. Jos didėja, susilieja į centrinę, užimančią didelę ląstelės dalį, vakuolę, į kurią gali įsiterpti protoplazmos pluoštai. Ją gaubia membrana – **tonoplastas**. Jis yra apie 6 nm storio ir skiriasi nuo storesnės, tankesnės ir mažiau pralaidžios **plazmolemos**.

Vakuolės turinys – ląstelės sultys. Augalų vakuolėse galima rasti ne tik vandens, cukraus ar druskų, bet ir pigmentų ar net nuodingų medžiagų. Nuo šių pigmentų priklauso daugelio augalų žiedų, o kartais ir lapų raudona, mėlyna arba violetinė spalva. Nuodingosios vakuolių medžiagos augalams padeda apsisaugoti nuo jais mintančių gyvūnų.

## Paskirtis

Centrinės vakuolės paskirtis yra įvairi:
* **Kaupimo ertmė** – izoliuoja tirpius tarpinius apykaitos produktus, pvz., gliukozę, fruktozę, obuolių bei citrinos rūgštis ir amino rūgštis;
* Vieta ekskretams – izoliuoja galutinius apykaitos produktus, pvz., pigmentus, alkaloidus ir kt.
* Osmosinė ertmė – vakuolė svarbi augalinėms ląstelėms siurbti vandenį ir susidarant osmoso sąlygojamam **[[turgorinis slėgis|turgoriniam slėgiui]]**, kuris įtempia tamprią ląstelės sienelę ir suteikia kietumo nesumedėjusioms augalų dalims.
* Kai kurių ląstelių vakuolėse yra pigmentų, kurie spalvotoms augalų dalims, pavyzdžiui vainiklapiams, suteikia spalvą.

Centrinę vakuolę augalinė ląstelė panaudoja tįstamajam augimui.
Akadija

**Akadija** () – istorinė sritis, buvęs Naujosios Prancūzijos administracinis vienetas, esantis Šiaurės Amerikos šiaurės rytuose, apimanti Kanados Naujosios Škotijos, Naujojo Briunsviko, Princo Edvardo salos provincijas, nedidelę, rytinę Kvebeko provincijos dalį, bei JAV dabar priklausančią didesniąją Meino valstijos šiaurės rytinę dalį iki Kenebeko upės.

Akadijoje (Šv. Krua saloje) pirmieji koloniją įkūrė prancūzai 1604 metais. Kitais metais gyvenvietė perkelta per Fandžio įlanką į Port Rojalį. 1608 metais dalis gyventojų, vedami Samuelio de Šampleno (*Samuel de Champlain*) įkūrė Naująją Prancūziją dabartinio Kvebeko miesto teritorijoje. 1613 metais svarbiausia prancūzų gyvenvietė (Port Rojalis) sugriauta anglų, o 1623 metais anglai žemyninėje dalyje įkūrė Naujosios Škotijos koloniją. 1632 metais Anglijos karalius perdavė koloniją prancūzams, bet 1654 metais teritorijas vėl užgrobė ir iki 1670 valdė anglai, vėliau taikiai gražino regioną Prancūzijai. 1710 metais teritorija vėl užimta anglų, o 1713 metų Ultrechto taika Naująją Škotiją pripažino Didžiajai Britanijai. 1755 metais daugelis akadiečių buvo iškeldinti į Šiaurės Amerikoje Jungtinei Karalystei priklaususias Trylika kolonijų, bei atgal į Europą – Prancūziją ir Jungtinę Karalystę. Po Septynerių metų karo Didžioji Britanija užvaldė iki tol prancūzų valdytas Akadijos salas – Šv. Džono (dabar Princo Edvardo) ir Bretono Kyšulio.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* axl.cefan.ulaval.ca / La colonie française de l’Acadie 1604–1755 (*Akadijos istorija – [[prancūzų kalba]]*)