open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Rusijos notarų rūmai

**Rusijos notarų rūmai** , **ФНП** - **Federaliniai notarų rūmai**) - Rusijos Federacijos notarų rūmai, notarų savivaldos organizacija. Veikia vadovaudamiesi Notariato pagrindais ().

Kaip ir regioniniai Rusijos notarų rūmai federaliniai yra nekomercinė organizacija, juridinis asmuo, užregistruotas Rusijos teisingumo ministerijoje. Federaliniai rūmai vienija tik juridinius asmenis - regioninius notarų rūmus. Narystė - privaloma.

## Vadovybė
Rusijos notarų rūmų prezidentai:
* 1994-1996 m. - Viktoras Repinas (pasitraukė dėl konflikto su rūmų vadovybe).
* 1996-2001 m. - Anatolijus Tichenko (2001 m. kovo 1 d. nužudytas; nusikaltimas neišaiškintas ).
* 2001 - 2007 m. - Jevgenijus Kliačinas (įgaliojimai nutraukti anksčiau laiko). 
*Nuo 2007 m. gruodžio mėn. - postas laisvas. 2008 m. balandžio 14 d. rūmų prezidento rinkimų II ture daugumą balsų (41 iš 79) surinko Konstantinas Korsikas, antroje vietoje liko (34 balsus surinkęs) laikinai einantis Prezidento pareigas viceprezidentas Nikolajus Kašurinas. Po rinkimų veinbalsiu Rūmų susirinkimo sprendimu rinkimai buvo paskelbti neįvykusiais, kadangi nė 1 kandidatas nesurinko kvalifikuotos balsų daugumos. Korsikas užginčijo sprendimą Meščianskio rajono teisme, 2008 m. birželio 20 dieną pripažinusiam rinkimus įvykusiais. Rūmai pateikė kasacinį skundą Maskvos miesto teismui.
* Nuo 2009 m. - Marija Sazanova.

## Nuorodos
*Oficialus Rusijos notarų rūmų tinklalapis 

## Išnašos
Konginiai puošnieji chromiai

**Konginiai puošnieji chromiai** (*Teleogramma*) – daugiaspalvių ešeržuvių (*Cichlidae*) šeimos endeminių žuvų gentis.

## Rūšys
* Konginis vėgėlinis chromis *[[Teleogramma brichardi]]*
* *[[Teleogramma depressum]]*
* *[[Teleogramma gracile]]*
* *[[Teleogramma monogramma]]*
Antsmilkinis

**Antsmilkinis** – papuošalas, moterų galvos apdangalo, daugiausia kepuraičių, puošybos detalė.

## Istorija
Baltų kraštuose antsmilkiniai atsirado ankstyvajame geležies amžiuje V a. pr. m. e.–I a. m. e. Kabindavo du antsmilkinius, po vieną ties smilkiniu. Antsmilkiniai - ypač būdingas Lietuvoje gyvenusių genčių moterų galvos papuošalas.

Pirmuosius, įvijinius antsmilkinius gamindavo iš žalvarinės vielos spiralės, įvijų motyvais. Juos sudarė kelios įvijų eilės, skersmuo nuo kelių iki 10–12&nbsp;cm. Gausiausia antsmilkinių grupė. Ypač paplito I a.–II a. 

Plokštelinius antsmilkinius gamindavo iš žalvarinės apskritos plokštelės su skylute viduryje ir ažūriniu pakraščiu. Paviršių ornamentuodavo koncentriniais ruoželiais, primenančiais įvijos motyvą, pakraščius puošdavo sąsūkomis. Abi antsmilkinių grupės buvo paplitusios Vidurio ir Vakarų Lietuvoje. Kartais mirusiosios laidotos su skirtingais antsmilkiniais: vienoje pusėje įvijiniu, kitoje - plokšteliniu; pastarasis puošnesnis ir retesnis.

Rytų Lietuvai būdingi vėlyviausi, žiediniai antsmilkiniai, randami V a.–VI a. pilkapiuose. Juos sudaro kelios sukabintos skirtingo dydžio įvijos. Kartais didžioji įvija baigiama spirale.

## Radimo vietos
*Kaukų piliakalnis
*Kurmaičių kapinynas
*Sargėnų kapinynas

## Šaltiniai
Konginis vėgėlinis chromis

**Konginis vėgėlinis chromis** (*Teleogramma brichardi*) – daugiaspalvių ešeržuvių (*Cichlidae*) šeimos žuvis.

Tai labai liekna žuvis, kuri laikosi prie pat akvariumo dugno. Kūnas iki 12 cm ilgio. Gina teritoriją, nepakenčia savo gentainių.

Akvariumas erdvus, su slėptuvėmis ir olomis. Rekomenduojamas gerai nufiltruotas, kiek rūgštokas ar neutralus, vidutinio kietumo vanduo. Tinkamiausia vandens temperatūra - 20-25 °C. Ikrus prižiūri patelė, o patinas gina teritoriją. Pradėjęs plaukioti mailius paliekamas likimo valiai.
Wiener Blut

**Wiener Blut** () yra penktasis austrų dainininko Falco albumas, išleistas 1988 m. Žymesni jo pasiekimai: Austrija - 2-oji, Vokietija - 9-oji, Šveicarija - 12-oji vietos.

## Priešistorė

Šis albumas, kurį pradžioje norėta pavadinti *Aya* (žodžio „Himalaya“ galūnė), skiriasi nuo visų kitų Falco darbų, kadangi atlikėjas įrašė dainas ne su vienu, kaip jam buvo įprasta, o net su kelias skirtingais prodiuseriais. 6 kūriniai buvo įrašyti su olandų prodiuserių duetu - broliais Rob ir Ferdi Bollandais, likusieji - su prodiuseriais Gunther Mende, Alexander C. Derouge ir Mal Luker (su pastaruoju įrašytas Steely Dan koveris „Do It Again“).

Titulinė albumo daina „Wiener Blut“ buvo sukurta dar albumo „Falco 3“ (1985 m.) sesijų laikotarpiu. Tuomet ji vadinosi „Medizin“ ir buvo su kitokiais žodžiais. Šiam albumui dainos tekstas buvo specialiai sukurtas specifiniu Vienos dialektu.

Daina „Garbo“ yra apie garsią švedų aktorę Gretą Garbo.

## Dainos

# Wiener Blut (3:31) 1
# Falco Rides Again (4:44) 1
# Untouchable (3:17) ²
# Tricks (3:52) 1
# Garbo (3:49) ²
# Satellite To Satellite (5:14) 1
# Read A Book (3:56) ³
# Walls Of Silence (4:39) ³
# Solid Booze (4:31) 4
# Sand Am Himalaya (4:01) 5
# Do It Again (5:15) 6

1 Bolland & Bolland, Falco
² Bolland & Bolland
³ Derouge, Mende, Clinic, Falco
4 Derouge, Mende, Falco
5 Derouge, Mende, Plez, Falco
6 Becker, Fagen, Luker, Falco

## Singlai

Išleisti singlai „Wiener Blut“ bei „Satellite To Satellite“. „Wiener Blut“ videoklipo kūrybinės grupės idėjiniu vadu buvo pakviestas garsus austrų menininkas Hermannas Nitschas, kurio darbais Falco žavėjosi.

## Kiti faktai

Šis Falco albumo pavadinimas analogiškas austrų kompozitoriaus J. Strausso operetei. Pažymėtina, kad tiek Johannas Straussas, tiek ir Falco (tikrasis vardas Johannas) kilę iš Vienos (Austrija).

## Nuorodos

* austriancharts.at albumo reitingai
* Falco „Wiener Blut“ videoklipas
* Oficiali Falco svetainė
Arma (gentis)

**Arma** – skydblakių (*Pentatomidae*) šeimos blakių gentis.

Rūšys:
* *Arma chinensis* (Fallou, 1881)
* *Arma colorata* (Walker, 1867)
* *Arma cornuta* (Dallas, 1851)
* Bukaragė skydblakė (*Arma custos*) (Fabricius, 1794)
* *Arma caliginosa* (Walker, 1867)
* *Arma insperata* (Horváth, 1899)
* *Arma koreana* (Josifov & Kerzhner)
* *Arma tubercula* (Yang)
Telmatochromiai

**Telmatochromiai** (*Telmatochromis*) – daugiaspalvių ešeržuvių (*Cichlidae*) šeimos endeminių žuvų gentis.

Šios genties žuvys ne tik išoriškai labai panašios į *[[Julidochromis]]* genties rūšis, tačiau panašiai ir dauginasi.

Paplitę Tanganikos ežere (R. Afrika).

Gentyje 7 rūšys.

## Rūšys
* Dvijuostis tematochromis *[[Telmatochromis bifrenatus]]*
* *[[Telmatochromis brachygnathus]]*
* Vienajuostis telmatochromis *[[Telmatochromis brichardi]]*
* *[[Telmatochromis burgeoni]]*
* *[[Telmatochromis dhonti]]*
* *[[Telmatochromis temporalis]]*
* Bukagalvis telmatochromis *[[Telmatochromis vittatus]]*
Bžego kunigaikštystė

**Bžego kunigaikštystė** (, arba ***Brygo hercogystė***, ) – viena iš buvusių Silezijos kunigaikštysčių, kurios sostinė buvo Bžegas.

Kunigaikštystė atsirado 1311 m., kai suskilo Legnicos kunigaikštystė, ją valdė Silezijos Piastai. 1329 m. kunigaikštystė tapo Bohemijos vasale ir Šventosios Romos imperijos dalimi. Vėl susijungė su Legnicos kunigaikštyste 1419 m., po to vėl atskilo ir vėl susijungė su Legnicos kunigaikštyste 1669 m.

1526 m. Bohemiją paveldėjo Habsburgų monarchija, ir Bžego kunigaikštystė tapo jiems pavaldi, nors ją dar valdė Piastai. Kunigaikštystė tuo metu dar buvo paskutinės autonominės Silezijos kunigaikštystės – Legnicos-Bžego ir Voluvo kunigaikštystės – dalimi. 1675 m. mirė Ježis IV Vilhelmas (, ), ir kunigaikštystę ėmė tiesiogiai valdyti Habsburgai, buvę Bohemijos karaliai.
 
1537 m. hercogas Frederikas II buvo sudaręs sutartį su elektoriumi Joachimu II Brandenburgiečiu, kad išnykus Silezijos Piastams hercogystę paveldės Brandenburgo Hohencolernai. 1675 m. mirus kunigaikščiui Ježiui Vilhelmui Austrija atsisakė vykdyti anksčiau pasirašytą sutartį ir prisijungė hercogystę patys. Prūsijos karalius Frydrichas II ta sutartimi pateisino savo įsiveržimą į Sileziją Austrijos įpėdinystės karo metu 1740 m.
Dazbogas

**Dazbogas, Dažbogas, Dajbogas** – viena pagrindinių dievybių senovės slavų mitologijoje, greičiausiai Saulės dievas ir mitologinis didvyris. Tai vienas iš keleto autentiškų slavų dievų, minimas kelete rankraščių, bei vienas iš kelių dievų, apie kurį minima visose slavų tautose.

Dazbogas minimas Pirmojoje kronikoje, Ipatijaus metraštyje, „Sakmėje apie Igorio žygį“. Dazbogo pavadinimas kildinamas iš žodžių *dat`* (duoti) ir *bog* (dievas). Pats žodis *bog* pas slavus atkeliavo iš iranėnų *baga* ir sanskrito *bhagah*, o šie iš protoindoeuropiečių *bhag** reiškiančio sveikatą, malonę.
Saulės dievas

**Saulės dievas, Saulės dievybė** – dievybė, per kurią reiškiasi Saulės simbolika. Daugelyje mitologinių sistemų saulės dievybė išaukštinama kaip viršiausioji, visareginčioji, visavaldė.

Kai kurių tautų Saulės dievybės:
* Ra – egiptiečių
* Solė – germanų
* Helijas – graikų
* Sūrja (Savitaras, Aditjas, Pūšanas), kartais Varuna, Agnis – vedų arijų
* Amaterasu – japonų
* Inti – inkų
* Tonatijus – actekų
* Sue – muiskų

## Taip pat skaitykite
* Saulė (simbolis)
* Mėnulio dievas
Saulė (simbolis)

File:RKPsolarsymbol01.png
File:RKPsolarsymbol02.png
File:RKPsolarsymbol03.png
**Saulės simbolis** – simbolis, kuris atvaizduoja Saulę. Svarbus mitologijoje, religijoje, okultizme, astrologijoje, heraldikoje ir kitur. Saulė – tai vienas svarbiausių gamtos objektų, todėl nuo seniausių laikų buvo vaizduojama daugelyje pasaulio kultūrų.

## Apskritimo simetrija
Pats paprasčiausias Saulės atvaizdavimas – geltonos arba raudonos spalvos skritulys.


Image:Flag of Japan.svg|Japonijos vėliava
Image:Australian Aboriginal Flag.svg|Australijos aborigenų vėliava
Image:Flag of Bangladesh.svg|Bangladešo vėliava


Kitas Saulės žymėjimo būdas – apskritimas su tašku centre. Tai astronominis ir astrologinis Saulės ženklas bei senovės egiptiečių hieroglifas, žymintis Saulės dievą Ra.


Image:Sun symbol (fixed width).svg


## Keturių spindulių simetrija
Paprasčiausias keturių spindulių simetrijos Saulės simbolis – Saulės kryžius. Jis taip pat siejamas su keturiais metų laikais, o astronomijoje simbolizuoja Žemę.


Image:Earth symbol.svg
image:Southern Cult Solar Cross.svg|Indėnų kadų Saulės kryžius 


Svastika – Saulės simbolis, išsivystęs iš Saulės kryžiaus. Jis naudojamas Indijos, senovės keltų, germanų, baltų, indėnų simbolikoje.


Image:Broken crossed circle.svg

image:POL COA Boreyko.svg|Herbe pavaizduota senovės slavų svastika


Aštuonkampė, bet keturių linijų tvarka žvaigždė yra Saulės simbolis centrinės Rusijos tautų simbolikoje.


Image:Flag of Udmurtia.svg|Udmurtijos vėliava
Image:Flag of Mari El.svg|El Marijos vėliava
Image:Flag of Mordovia.svg|Mordovijos vėliava


## Trijų spindulių simetrija
Triguba spiralė ar triskelionas kartais laikomas trijų spindulių stilizuotu Saulės simboliu.


image:Triskelion-spiral-threespoked-inspiral.svg|Triskelionas
Image:Flag of Ingushetia.svg|Ingušetijos vėliava


## Šešių spindulių simetrija
Rozetė – Gyvenimo gelės elementas laikomas Saulės simboliu slavų, vengrų mitologijoje, tai taip pat dažnas saulę vaizduojantis ornamentas Ispanijoje.
 

image:RozetaSolarSymbol.svg


Saulės ratas – senovės slavų Saulės simbolis.
 

image:Slavic solar symbol.svg


## Spinduliuota saulė
Saulės diskas su aplink stilizuotais spinduliais yra labai dažnas Saulės simbolis. Spinduliai gali būti banguoti, trikampiai ar kaip tiesios linijos.


Image:Flag of Argentina.svg|Argentinos vėliava
Image:Flag of Kiribati.svg|Kiribačio vėliava

Image:Flag of Kazakhstan.svg|Kazachijos vėliava


Kartais Saulę simbolizuoja tiesiog žiedine simetrija išdėstytos skirtingų spalvų linijos (su ar be apskritimo centre).


Image:Flag of Macedonia.svg|Makedonijos vėliava
Image:Flag of Arizona.svg|Arizonos vėliava
Image:Naval Ensign of Japan.svg|Japonijos jūrų laivyno vėliava


## Taip pat skaitykite
* Juodoji saulė
* Gegužės Saulė
Artūras Anusauskas

**Artūras Anusauskas** (g. 1964 m. rugsėjo 26 d. Šiauliuose) – Lietuvos džiazo pianistas, LMTA džiazo katedros vedėjas, profesorius.

## Biografija

1988 m. baigė Lietuvos konservatorijos Veronikos Vitaitės klasę. Nuo 1989 m. Lietuvos konservatorijos (dab. Lietuvos muzikos ir teatro akademija) dėstytojas, profesorius. Tobulinosi džiazo improvizacijos kursuose 1991 m., 1992 m. Danijoje ir 1993 m. Vokietijoje.

Nuo 1983 m. koncertuoja kaip solistas. 1993-1995 m. vadovavo džiazo kvintetui (Neda Malūnavičiūtė, Liudas Mockūnas, Andrius Afinogenovas, Aleksandras Kazakevičius). 1994-1996 m. gyvavusio kvinteto „Džiazo nublokšti“ (N. Malūnavičiūtė, Vytautas Labutis, Leonidas Šinkarenka, Gediminas Laurinavičius) klavišininkas. Su šiais ansambliais ir solo koncertavo Italijoje, Vokietijoje, Danijoje, Šveicarijoje, Rumunijoje, Švedijoje. Nuo 1989 m. Studentų fortepijoninės improvizacijos tarptautinio konkurso meno vadovas.

Kuria muziką fortepijonui solo ir džiazo ansambliams, aranžuotes ir instrumentines fonogramas. Dalyvavo įrašant kompaktines plokšteles „Nemiga“ (1996 m.), „Kalėdų gėlės“ (1999 m.), „Kurto Vailio moterys“ (2002 m.), „Čigoniškos dainos ir romansai“ (2002 m.), „Jazz‘o klasika“ (2002 m.), „Geriausios tango dainos“ (2003 m.), „Tylos puota“ (2004 m.), „Jazzy Lithuania“ (2004 m.), „Free Spirits: Jazz From Lithuania“ (2005 m.). Per 150 jo įrašų yra Lietuvos radijo ir televizijos fonduose.

## Įvertinimas
* Studentų fortepijoninės improvizacijos tarptautinio konkurso Vilniuje laureatas (1983 m. – III, 1984 m. – II, 1985, 1986 m. – I vieta)
* 1997 m. Tarptautinio Leipcigo improvizacijos konkurso laureatas; specialus prizas už polifoninę improvizaciją.
* 1994 m. tarptautiniame Birštono džiazo festivalyje jo kvintetas laimėjo Didįjį prizą.
* 2004 m. su savo kvartetu pelnė Vilniaus „Brodvėjaus klubo“ apdovanojimą geriausios metų džiazo grupės nominacijoje.

## Šeimyninė padėtis
Išsiskyręs, turi sūnų Kasparą.

## Nuorodos
* Oficiali Artūro Anusausko svetainė. 

## Šaltiniai
Vytautas Anužis

**Vytautas Anužis** (g. 1956 m. gegužės 10 d. Linkuvoje) – Lietuvos teatro, kino aktorius, teatro pedagogas.

## Biografija
1974 m. baigė Panevėžio dramos teatro J. Miltinio studiją, 1978 m. – B. Ščiukino aukštąją teatro mokyklą Maskvoje. Nuo 1978 m. Klaipėdos dramos teatro aktorius. Klaipėdos universiteto dėstytojas, universiteto teatro „Dramos klasė“ vadovas. Vaidybai būdinga ekspresija, ryškūs charakteriai.

Lietuvos nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatas, 2016 m.

Žmona -- latvių kilmės aktorė Velta Žygurė - Anužienė.

## Vaidmenys
**Teatre:**
* Napoleonas – F. Brukneris. Napoleonas Pirmasis, 1985 m.
* Džo – Viljamas Sarojanas. Geriausias gyvenimo laikas, 1994 m.
* Liusjenas – Žanas Anujis. Romeo ir Žaneta, 1995 m.
* Ponas Martenas – Eženas Jonesku. Plikagalvė dainininkė, 1995 m.
* Heraklis – Frydrichas Diurenmatas. Penktasis Heraklio žygdarbis ir Augėjo tvartai, 1996 m.
* Garsenas – Žanas Polis Sartras. Už uždarų durų, 1997 m.
* Semas – Piteris Ustinovas. Fotofinišas, 1998 m.
* Alfredas – M. Santaneli. Karalienė motina, 1999 m.

**Kine:**
* Aistros kvapas, 2000 m.
* Diringas, 2006 m.

**Televizijoje:**
* Garbės kuopa, TV serialas, 2007 m.
*Mokytojas Romas – Neskubėk gyventi, TV serialas, 2008 m.
* Gustas (verslininkas) – Moterys meluoja geriau, TV serialas, 2008 m.
*Generolas – Drąsos kaina , TV serialas, 2010 m.
*Grafas Teodoras Boreckis – Laisvės kaina. Savanoriai , TV serialas, 2016 m.
*Jokūbas Bošinskas – Bošas (Gaujos vadas) Rimti Reikalai TV serialas, 2018 m.
*Vytauto tėvas – Laisvės kaina. Sąjūdis , TV serialas, 2019 m.

## Šaltiniai
Gražina Apanavičiūtė

**Gražina Apanavičiūtė** (1940 m. balandžio 5 d. Kybartuose, Vilkaviškio apskrityje – 2019 m. spalio 3 d. Vilniuje) – Lietuvos dainininkė (sopranas).

## Biografija
Brolis Algimantas Apanavičius. 1969 m. baigė Lietuvos konservatoriją, mokytojos S. Vaidžiūnaitės ir A. Staškevičiūtė. 1968–1991 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistė. 1986–1991 m. Lietuvos konservatorijos dėstytoja. Surengė kamerinės muzikos koncertų. Koncertavo užsienyje. Nuo 1991 m. gyveno JAV, surengė kelis solinius koncertus.

## Vaidmenys
* Aida, Elizabetė – Džiuzepė Verdis. Aida, Don Karlas
* Toska - Džiakomas Pučinis. Toska
* Margarita  - Šarlis Guno. Faustas
* Grafienė – Volfgangas Amadėjus Mocartas. Figaro vedybos
* Zenta, Venera – Richardas Vagneris. Skrajojantis olandas, Tanhoizeris
*Halka - Stanislovas Moniuška. Halka.
* Eglė – Vytautas Klova. Pilėnai
* Katrytė – Julius Juzeliūnas. Sukilėliai
* Valdovė – Vytautas Barkauskas. Legenda apie meilę

## Šaltiniai
Algimantas Apanavičius

**Algimantas Apanavičius** (g. 1935 m. rugpjūčio 15 d. Kybartuose, Vilkaviškio apskrityje) – Lietuvos kompozitorius.

## Biografija
Sesuo Gražina Apanavičiūtė. 1961 m. baigė Lietuvos konservatorijos A. Dvarionienės fortepijono klasę. Nuo 1960 m. Lietuvos televizijos garso režisierius, 1967–1983 m. ir 1988–1998 m. vyr. garso režisierius. Nuo 1994 m. Lietuvos muzikos ir teatro akademijos dėstytojas, nuo 1996 m. Kino ir televizijos katedros garso režisierių kurso vadovas.

## Kūryba
1963–2001 m. sukūrė muziką apie 150 Lietuvos kino studijos ir Lietuvos televizijos filmų, spektaklių, tarp jų meniniams filmams „Niekas nenorėjo mirti“, „Maža išpažintis“, „Surask mane“, „Kai aš mažas buvau“, „Sodybų tuštėjimo metas“, „Vėjas rugiuose“, ir dokumentiniams filmams „Šimtamečių godos“, „Hommo esse“, „Ir aš nieko pakeist negaliu“, televizijos meniniams filmams „Mirtis ir vyšnios medis“, „Tadas Blinda“, „Ko verkė pušys“, „Raudonmedžio rojus“, "Sodybų tuštėjimo metas, Devyni nuopuolio ratai, „Žalčio karūna“, „Valdžia“, dokumentiniam ciklui apie Lietuvos partizanus, tarp jų – „Ketvirtasis prezidentas“.

## Šaltiniai
Romualdas Apanavičius

**Romualdas Apanavičius** (g. 1947 m. gruodžio 1 d. Vingytėje, Aukštosios Panemunės valsčius, Kauno apskr.) – Lietuvos etnologas, birbynininkas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

## Biografija
1970 m. baigė Lietuvos konservatorijos (dabar – LMTA) P. Tamošaičio birbynės klasę, 1980 m. baigė Kijevo konservatorijos asistentūrą-stažuotę. 1981 m. Humanitarinių mokslų Menotyros krypties kandidato (nostrifikuota daktaro) disertacija. 1994 m. habilituotas humanitarinių mokslų Etnologijos krypties daktaras.

Nuo 1970 m. Lietuvos konservatorijos, 1985–1989 m. Lietuvos muzikos akademijos Liaudies instrumentų katedros docentas,
1989–1995 m. Lietuvos muzikos akademijos Etnomuzikologijos katedros docentas.
Nuo 1992 m. ir Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, nuo 1997 m. universiteto Etnologijos ir folkloristikos katedros vedėjas, nuo 1998 m. ir Humanitarinių mokslų fakulteto dekanas, nuo 1997 m. ir Klaipėdos universiteto dėstytojas, nuo 1995 m. profesorius.

Koncertavo užsienyje. Įkūrė Liaudies instrumentų kvartetą (veikė 1974–1981 m., Lietuvos radijo ir televizijos liaudies muzikos orkestrą (veikė 1977–1983 m.) ir jiems vadovavo. 1992 m. Vilniuje įkūrė Etnomuzikos institutą, iki 2000 m. jo direktorius.

1989–1992 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys.
1986–1992 m. Vilniaus selekcininkų mėgėjų susivienijimo narys.

Vedęs. Žmona muzikologė, žurnalistė Virginija Kligytė. Dukra Kristina Sulikienė (g. 1980 m.), teisininkė, šachmatininkė.

## Mokslinė veikla
Tiria lietuvių, baltų, Šiaurės Europos ir kitų pasaulio etninių grupių muziką, muzikos instrumentus. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie liaudies muziką autorius.
Paskelbė per 70 mokslo straipsnių Lietuvos, Latvijos, Lenkijos, Rusijos, Suomijos, Vokietijos, JAV mokslo spaudoje. Yra 6 Lietuvos ir 2 užsienio mokslo leidinių redkolegijos narys.

## Bibliografija
* Birbynė ir jos evoliucija, 1980 m.
* Senosios kanklės ir kankliavimus, su kt., 1990, 1994 m.
* Lietuvių liaudies muzikos instrumentai, su M. Baltrėniene, 1991 m.
* Baltų etnoinstrumentologija, 1992 m.
* Socialdemokratai ir Lietuvos valstybingumas 1896–1992, 1993 m.
* Etninė muzika: Teorijos klausimai, 2001 m.
* Etninė muzika. 2009 m.
* Apanavičius R., Aleknaitė E., Savickaitė E., Apanavičiūtė – Sulikienė, K., Šlepavičiūtė I. Etninės muzikos gaivinimo judėjimas Lietuvoje  XX a. 7 dešimtmetis–XXI a. pradžia. Monografija. 2015 m.

## Šaltiniai
Nelė Apeikienė

**Nelė Anelė Apeikienė-Venclauskaitė, Apeikis** (1915 m. sausio 20 d. Puodkaliuose, Skuodo raj. – 2010 m. sausio 22 d. Los Angeles, Kalifornija) – Lietuvos teatro aktorė.

## Biografija
Nuo 1936 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo ekonomiką. 1939 m. įstojo į Kauno Valstybės teatro dramos studija; nuo 1940 m. šio teatro aktorė. Dar studijavo dainavimą Kauno konservatorijoje. Nuo 1942 m. Kauno Jaunųjų dramos teatro aktorė. Kaip skaitovė dalyvavo koncertuose, radijo laidose. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1947 m. persikėlė į JAV. Vaidino J. Blekaičio įkurtame dramos teatre, dainavo P. Armono vadovaujamame kvartete.

Vaidino spektakliuose:
* Kazys Binkis. Atžalynas
* Antonas Čechovas. Vyšnių sodas
* Kazys Jurašūnas. Eglė žalčių karalienė

## Šaltiniai
Martynas Apanavičius

**Martynas Apanavičius** (g. 1929 m. gegužės 7 d. Rusiai, Žaslių valsčius – 1982 m. rugsėjo 28 d. Abromiškės, Trakų raj.) – Lietuvos teisėtyrininkas penalistas, teisės pedagogas, teisės mokslų kandidatas.

## Biografija
1955 m. Martynas Apanavičius baigė teisę Vilniaus universiteto Teisės f., baigė aspirantūrą, apgynė teisės mokslų kandidato disertaciją; teisės mokslų kandidatas (1967 m.). Dirbo prokuroru, advokatu. Nuo 1960 m. Vilniaus universiteto Teisės fakulteto dėstytojas, 1971-1981 m. Baudžiamosios teisės ir proceso katedros vedėjas, nuo 1970 m. docentas.

## Bibliografija
* Tarybinė baudžiamoji teisė, su kt., 2 d. 1972-1974 m.
* Atsakomybė už pareiginius nusikaltimus, 1973 m.
* LTSR baudžiamojo kodekso komentaras, su kt., 1974 m.
* Nusikalstamas asmeninio piliečių turto gavimas, sunaikinimas, sužalojimas, 1978 m.
* Nusikaltimo kvalifikavimo teoriniai pagrindai, su V. Paviloniu, d. 1, 1980 m.
* Nusikaltimų kvalifikavimo procesas ir jų atribojimas, su V. Pavilioniu, 1983 m.

## Šaltiniai
Akapulkas

**Akapulkas** () – miestas Meksikoje, Gerero valstijoje. Skalaujamas Ramiojo vandenyno, įsikūręs prie vienos patogiausių pasaulio įlankų. Populiarus kurortas. Yra jūrų uostas su terminalu kruiziniams laivams, oro uostas, plentas iš Meksiko. Gaminami rankdarbiai, turistiniai aksesuarai (sombrerai, kriauklių papuošalai, konditerijos gaminiai ir kt.). Gausu prabangių viešbučių, driekiasi paplūdimiai. Yra XVIII a. San Diego fortas (dabar muziejus).

## Istorija
1531 m. dabartinio Akapulko pakrantę pasiekė Hernanas Kortesas. 1550 m. ispanai įkūrė gyvenvietę, 1599 m. ji tapo miestu. Akapulkas augo kaip uostas prie Ramiojo vandenyno, per kurį prekiauta su Azijos kraštais, ypač Filipinais. Vėliau čia sustodavo garlaiviai, plaukioję tarp San Fransisko ir Panamos (eksportuota kava, cukrus ir kt.). XX a. suklestėjo kaip kurortas.

## Sportas
Mieste vyko 1968 m. vasaros olimpinių žaidynių buriavimo varžybos.


Nuestra Señora de la Soledad, Acapulco, Guerrero (24297257883).jpg|Akapulko Švč. Dievo Motinos, Vienišųjų Globėjos katedra
Museo Fuerte de San Diego.jpg|San Diego fortas
Puerto Marítimo, Acapulco, Guerrero (24557259559).jpg|Akapulko uostas
Acapulco zona hotelera 01.jpg|Miesto reginys


## Šaltiniai
Raimonda Bernadeta Apeikytė

**Raimonda Bernadeta Apeikytė** (g. 1946 m. rugsėjo 30 d. Memingenas, Vokietija) – lietuvių pianistė, kompozitorė.

## Biografija
Nuo 1947 m. gyvena JAV. 1970 m. baigė Kalifornijos universitetą Nortbridže (A. Ruizo fortepijono klasę), 1970–1971 m. jame dėstė. 1973 m. ir 1974 m. trupės „Opera Buffet“ akompaniatorė. Skambino solo, koncertavo su solistais, kino aktoriais, chorais ir simfoniniais orkestrais. 1966 m., 1971 m. akompanavo lietuvių dainų šventėse Čikagoje. Gastroliavo Kanadoje, Pietų Amerikoje, Lietuvoje. Sukūrė solo dainų, pjesių fortepijonui.

## Šaltiniai
Jonas Anuškevičius

**Jonas Anuškevičius** (g. 1947 m. lapkričio 23 d. Kaune) – Lietuvos architektas.

## Biografija
1965 m. baigė Kauno 5-ąją vidurinę mokyklą. 1965–1970 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1970–1978 m. Miestų statybos projektavimo instituto, 1978–1990 m. Komunalinio ūkio projektavimo instituto grupės vadovas, projektų vyr. architektas. 1990 m. įkūrė projektavimo įmone „Firma A“ (nuo 1997 m. „Archijonas“). Nuo 1994 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 1997 m. Architektūrinės grafikos katedros vedėjas, nuo 1999 m. dar ir architektūros instituto direktorius; nuo 2000 m. profesorius.

## Projektai
* Vilniaus pedagoginio instituto priestatų kompleksas, su archit. J. Kriukeliu, 1978 m.
* Vilniaus oro uosto viešbutis „Skrydis“, 1978 m.
* Vilniaus senamiesčio XV ir XVI kvartalų rekonstrukcijos projektas, su archit. A. Norkūnu ir A. Šarausku, 1987 m.
* Šv. Jono kongregacijos vienuolyno Vilniuje rekonstrukcijos projektas, su archit. E. Purliu, L. Rakšnyte, 2000 m.

## Įvertinimas
* 1984 m. Tarptautinio konkurso Rovaniemi (Suomija) laureatas

## Šaltiniai
Apygardos mokykla

**Apygardos mokykla** – XVIII a. pabaigos Abiejų Tautų respublikos šešių klasių septynmetė (penkta šių mokyklų klasė buvo dvimetė) vidurinė mokykla.

## Istorija
1783 m. vykdydama švietimo reformą Edukacinė komisija apygardos mokykla pavadino buvusias vaivadijos mokyklas. 1783 m. Edukacinei komisijai pertvarkius mokyklų administracinę struktūrą Lenkija suskirstyta į šešias, Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė - į keturias švietimo apygardas, kuriose buvo po vieną apygardos mokyklą: Lietuvos su apygardos mokykla Gardine, Žemaitijos su mokykla Kražiuose, Naugarduko su mokykla Naugarduke ir Polesės su mokykla Lietuvos Brastoje. Apygardos mokyklos dar veikė Vilniuje ir Minske. Apygardos mokykla buvo atsakinga už žemesnio lygio mokyklų (apygardėlės mokykla) kontrolę ir pavaldžios aukštesnės pakopos mokykloms – universitetams. Per Rusijos imperijos švietimo reformą 1803–1804 m. apygardos mokykla pavadinta gimnazija.

## Programa
Mokymo programoje buvo matematika, geometrija, geometrinė braižyba, algebra, dorovinis auklėjimas, gramatika, logika, lenkų kalba, lotynų kalba, kai kuriose dar ir prancūzų kalba bei graikų kalba, poetika, metafizika, fizika, chemija, istorija, geografija, rašymas ir kompozicija. Apygardos mokyklų programiniai reikalavimai ir metodiniai nurodymai atspindėjo Dž. Loko, Ž. Ž. Ruso, fiziokratų idėjas. Apygardos mokyklos vadovėliai ir dėstomoji kalba buvo lenkų. Po 
 
## Šaltiniai
Drontas

* *Didus ineptus* Linnaeus, 1766
* *Struthio cucullatus* Linnaeus, 1758

**Drontas** arba **Dodo** (*Raphus cucullatus*) – karvelinių paukščių (*Columbiformes*) būrio, drontinių (*Raphidae*) šeimos išnykusi paukščių rūšis.

Jie gyveno Indijos vandenyno Mauricijaus saloje. Drontai buvo visiškai išnaikinti praėjus vos dviem šimtams metų, kai į salą atsikėlė pirmieji žmonės.

## Išvaizda ir pagrindiniai bruožai
Kūno aukštis apie 1 m, svoris 10,6–17,5 kg. Trumpos kojos, sumažėję sparnai, didelis snapas. Šie požymiai nulėmė keistą drontų išvaizdą. Stamboką paukščio kūną dengė menkos plunksnos. Jie nemokėjo skraidyti, kadangi salose, kur jie gyveno, plėšrūnų praktiškai nebuvo, tad jiems nereikėjo nei slėptis, nei sprukti. Kitos neskraidančių paukščių rūšys gali gana greitai bėgioti, pvz.: afrikiniai stručiai, bet drontai bėgiojo itin nevikriai.

Drontai mito kietomis sėklomis. Kad palengvintų maisto virškinimą, lesdavo akmenukus. 

Tuokdamiesi paukščiai plakdavo per šonus trumpučiais sparnais. Manoma, kad jie poruodavosi visam gyvenimui. Patelės dėdavo tik po vieną kiaušinį. Jaunikliais rūpindavosi abu tėvai.

Nepaisant to, kad drontas buvo tolimas mums įprastų karvelių (*Columbinae*) giminaitis, pirmieji Mauricijaus salos gyventojai nebuvo matę nieko panašaus į drontą. Kalbėdami apie šį paukštį žmonės apibūdindavo jį kaip kuoduotąją gulbę arba laukinį kalakutą.

Drontai buvo labai patiklūs sparnuočiai, jie be jokios baimės arti prisileisdavo žmones, todėl lengvai tapdavo jų aukomis. Šiuos stambius, lėtus paukščius ypač vertino ir jais maitinosi jūreiviai. Visai laivo įgulai išmaitinti pakakdavo 3 - 4 drontų.

Drontus medžiojo ne tik žmonės, bet ir gyvūnai. Į salą atsikėlę pirmieji žmonės kartu atsivežė ir naminių gyvūnų – kačių, šunų, kiaulių. Šie gyvūnai naikino paukščius, ardydavo jų lizdus, ėsdavo kiaušinius bei jauniklius.

1680 metais, praėjus 170 metų po to, kai į Mauricijaus salą atsikraustė pirmieji žmonės, žuvo paskutinis šios retos rūšies atstovas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* itis.gov / ''Raphus'' Brisson, 1760
Vokietijos notarų rūmai

**Vokietijos notarų rūmai** ( – Federacijos notarų rūmai) – viešosios teisės korporacija Vokietijoje, vienijanti 21 notarų rūmus. Federalinių žemių notarų rūmai vienija apie 9 000 notarų (2008 m.).

## Veikla
Federaliniai Vokietijos notarų rūmai atstovauja Vokietijos notarams nacionaliniu ir tarptautiniu lygmenimis. Taip pat dalyvauja teisėkūroje, teikia nuomones ir ekspertines išvadas dėl teisės aktų projektų, įstatymų iniciatyvų, federalinių ministerijų sudaromose ekspertų bei darbo grupėse. Taip pat šviečia ir kelia notarų kvalifikaciją.

Federaliniai Vokietijos notarų rūmai nevykdo notarų (veiklos) priežiūros. Atskiri notarai priklauso ne federaliniams, o žemės notarų rūmams, esantiems prie aukštesniųjų žemės teismų.

*Bundesnotarkammer* veda vad. Centrinį rūpybos registrą  (*BNotK*), kuriame registruojami rūpybos įgaliojimai (*Vorsorgevollmacht*) bei rūpybos sandoriai (*Betreuungsverfügung*).

Leidžia kasmėnesinis teisės mokslo dalykinis žurnalas apie notariatą „Vokietijos notarų žurnalas“ () -

## Nuorodos
* Oficiali Vokietijos notarų rūmų tinklavietė (vokiečių, anglų, prancūzų ir ispanų k.)
Apgalvis

**Apgalvis** – viduramžių moterų galvos papuošalas, paplitęs Pabaltijo krašte (dab. Lietuvoje, Latvijoje, Lenkijoje, Karaliaučiaus srityje).

## Istorija
Baltų apgalvis atsirado pirmaisiais mūsų eros amžiais. Nešiotas ant plaukų arba segtas prie galvos apdangalo. Ankstyviausius apgalvius sudarė odinė juostelė su prie jos keliomis eilėmis pritvirtintų žalvarinių skardelių ar tuščiavidurių spurgelių. Pirmojo tūkstantmečio viduryje pradėta gaminti žalvarinius įvijinius apgalvius. V a. – IX a. plito apgalviai su kabučiais ir be jų. Vidurio Lietuvoje nešioti apgalviai, kuriuos sudarė viena ar dvi įvijų eilės ir protarpiais įkabinti trikampio ar puslankio formos kabučiai su dviem poromis stačiakampių ar kvadratinių, kartais trapecinių skardelių. Kabučiai – žalvariniai, dengti sidabro plokštele, arba sidabriniai. Jų paviršiuje – įspaustas ornamentas, kartais viduryje įstatyta mėlyno stiklo akutė.

Jurgaičių kapinyno VIII a. kapuose rasti apgalviai yra 30–50 cm ilgio ir turi 7-12 kabučių. Puošni kabučių apvara dažniausiai juosė tik kaktą ir galvos šonus. Žiemgalės VI a. – XIII a. ir latgalės VII a. – XIII a. nešiojo plokštelinius apgalvius, sudarytus dažniausiai iš dviejų lygiagrečių įvijų eilių ir jas jungiančių grandelių arba nedidelių, 2–3 cm pločio plokštelių. Ilgainiui daugėjo įvijų ir didėjo plokštelės. Imta gaminti aukštus, karūnos formos apgalvius iš stambių, įvairiai ornamentuotų, dažnai ir sidabruotų plokštelių.

Rytų Lietuvoje X a. – XI a. apgalvio užpakalinėje dalyje ties pakaušiu kabintos grandinėlės su kabučiais arba varpeliais. Nešiotas ir vainikas iš iki 2 cm skersmens įvijų, suvertas ant vilnonių siūlų pluošto. Būta ir paprastesnių apgalviių: susukta virvutė, protarpiais puošta siauromis grandelėmis – žiedeliais (Eigulių kapinynas, Kaunas), arba 3-3,5 cm pločio odinis dirželis, susegtas žalvarine sagtele. XIV a. – XVI a. kapuose metalinių apgalvių aptinkama ypač retai. Juos pakeitė įvairūs raiščiai, galionai su kaspinais, ilgainiui tapę tautinių drabužių dalimi.

## Radimo vietos
* Gintališkės piliakalnis
* Daujėnų pilkapynas

## Šaltiniai
Apygardėlės mokykla

**Apygardėlės mokykla, paapygardinė mokykla** – XVIII a. pabaigos Abiejų Tautų respublikos šešiametė trijų klasių vidurinė mokykla.

## Istorija
1783 m. vykdydama švietimo reformą Edukacinė komisija apygardėlės mokykla pavadino buvusias apskrities mokyklas. Buvo pavaldi apygardos mokyklai. XVIII a. pabaigos Lietuvos švietimo provincijoje, kuriai priklausė ir dabartinės Baltarusijos vakarinė dalis, veikė 22 apygardėlės mokyklos. Jas turėjo Kaunas, Kretinga, Merkinė, Panevėžys, Pastovys, Raseiniai, Ukmergė, Vilnius, Virbalis, nelegaliai - Barūnai, Dotnuva.

Mokslas kiekvienoje klasėje truko po 2 metus. Pamokos vyko lenkų kalba iš lenkiškų vadovėlių. Mokymo turiniu nesiskyrė nuo apskrities mokyklų. Po 1803–1804 m. Rusijos imperijos vykdytos švietimo reformos apygardėlės mokykla vėl pavadinta apskrities mokykla.
 
## Šaltiniai
Legnicos kunigaikštystė

**Legnicos kunigaikštystė** (), *Liegnico hercogystė* () – viena iš buvusių Silezijos kunigaikštysčių, kurios sostinė buvo Legnica. Kaip ir daugelis Silezijos kunigaikštysčių ši irgi vėliau papuolė į Bohemijos, po to – Austrijos ir Prūsijos karalystės įtakos sferas.

## Istorija

Legnica nuo 1163 m. buvo Žemutinės Silezijos kunigaikščių būstinė. 1248 m. buvo suformuota Legnicos kunigaikštystės, kurią nuo 1248 iki 1675 m. valdė Silezijos Piastai. Pirmasis kunigaikštis buvo Boleslavas II Raguotasis (*Bolesław II Rogatka*).

Legnica pagarsėjo po Legnicos mūšio su mongolų kariuomene, kuris įvyko 1241 m. balandžio 9 d. netoli Legnicos. Mūšyje kariuomenė, vadovaujama Silezijos kunigaikščio Henriko II Pamaldžiojo, palaikoma lenkų feodalų, Bavarijos kalnakasių bei riterių ordinų, buvo visiškai mongolų sutriuškinta. Nors mongolai laimėjo, jie giliau į Vakarų Europą nežengė ir atsitraukė, nes mirė jų chanas ir jų karvedžiai turėjo dalyvauti naujo chano rinkimuose. Legnicoje kasmet pažymimos Legnicos mūšio metinės.

XIV a. pradžioje Legnica, būdama kunigaikštystės centras su 16 000 gyventojų, buvo svarbus Centrinės Europos miestas. Miestas ėmė plėstis po to, kai Kačavos upėje aptiko aukso sąnašynus.

Dėl konflikto tarp Boleslavo III sūnų Legnicos kunigaikštystė 1329 m. tapo Bohemijos karalystės vasalu. Politinis silpnumas dėl karo tarp broliško karo tarp Vaclavo I ir Liudvigo I sustiprino Šventosios Romos imperijos įtaką.
Apie 1522 m. kunigaikštystėje prasidėjo reformacija, ir gyventojai tapo liuteronais.

1526 m. mirė Vengrijos ir Bohemijos karalius Liudvikas II Jogailaitis (; ), ir Legnicos kunigaikštystę kartu su visa Bohemijos karalyste paveldėjo Habsburgai.

1676 m. Legnicos kunigaikštystę Habsburgai ėmė valdyti tiesiogiai, nes mirė paskutinis Silezijos Piastų atstovas Ježis Vilhelmas (*Georg Wilhelm*). 1742 m. Silezija, įskaitant Legnicos kunigaikštystę, tapo Prūsijos karalystės dalimi, nes karalius Frydrichas Didysis sumušė Austriją Austrijos įpėdinystės kare.
Lietuviškos apyvartinės proginės monetos

**Lietuviškos apyvartinės proginės monetos** yra kaldinamos Lietuvos monetų kalykloje, Vilniuje.

## 1997–2014 m. išleistos apyvartinės proginės monetos
: *Eurų apyvartinių proginių monetų aversas (nacionalinė pusė) ir aprašymai pateikiami straipsnyje [[Lietuvos eurų monetos]].*

## Susiję straipsniai
* Lietuvos eurų monetos
* Sąrašas:Lietuviškos proginės monetos

## Šaltiniai
*
Vanda Aramavičiūtė

**Vanda Aramavičiūtė** ( 1936 m. rugpjūčio 29 d. –  2017 m. spalio 2 d.) – Lietuvos pedagogė, habilituotoji socialinių mokslų daktarė, VU edukologijos katedros profesorė.

## Biografija
Mokslus pradėjusi Puodžių pradinėje mokykloje, vėliau mokėsi Kuktiškių septynmetėje, o nuo 1956 m. – Utenos 2-je vidurinėje mokykloje.

1960 m. baigė Vilniaus pedagoginį instituto Užsienio kalbų fakultetą. 1988 m. pedagogikos mokslų daktarė. Nuo 1993 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos narė, nuo 2006 m. – akademikė.

1960–1967 m. mokytojavo Stakliškių vid. m-oje Prienų raj. 1967–1979 m. dirbo Pedagogikos mokslo tyrimų institute, 1972–1979 m. sektoriaus vedėja. Nuo 1979 m. Vilniaus universiteto Filosofijos fakulteto dėstytoja, nuo 1993 m. profesorė.

Mirė 2017 m. spalio 2 d. Palaidota tėvų kapavietėje Rokantiškių kapinėse Vilniuje.

## Bibliografija
* *Nedarnių šeimų vaikai ir jų auklėjimo ypatumai*, 1975 m.
* *Ugdymo samprata*, 1988 m.
* *Auklėjimas ir dvasinė asmenybės branda*, Gimtasis žodis, 2005 m., ISBN 9955-16-006-3
* *Vertybės ir ugdymas: tarp kaitos ir stabilumo*: mokslo studija. – Vilnius : Vilniaus universitetas : Vilniaus universiteto leidykla, 2016. – 424 p.

## Nuorodos
* Vandos Aramavičiūtės biografija
* Vandos Aramavičiūtės bibliografija

## Šaltiniai
Leonas Aranauskas

**Leonas Aranauskas** (1921 m. gruodžio 12 d. Kaune – 2015 m. vasario 25 d.) – Rusijos architektas.

## Biografija
1949 m. baigė Maskvos architektūros institutą. Nuo 1949 m. dirbo Minske, nuo 1956 m. Maskvoje, „Mosprojekt“ instituto projektų vyr. architektas. Su kitais parengė projektus:
* Gyvenamieji namai Minske, 1950–1956 m.,
* Naujųjų Čeriomuškų gyvenamieji kvartalai Maskvoje, 1958 m.
* Sporto kompleksas „Olimpijskij“, 1980, Lenino premija

Sukūrė iliustracijų knygoms.

## Šaltiniai
Bronius Aras

**Bronius Aras, Bruno Aras, Čekauskas** (1921 m. rugpjūčio 23 d. Kaune – 2010 m. gruodžio 19 d. Kalifornijoje) – JAV architektas, inžinierius.

## Biografija
1943–1944 m. studijavo Vytauto Didžiojo universitete, 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją – Hanoverio aukštojoje technikos mokykloje. Nuo 1950 m. gyvena JAV. 1969 m. Silver Springse įkūrė bendrove „Bruno Aras“; nuo 1977 m. Los Andžele vadovavo prekybos centrų, bankų, gyvenamųjų namų projektavimui. Jo suprojektuotas butų kompleksas Vašingtone 1974 m. pripažintas geriausiu. 1981–1993 m. „Ralph M. Parsons“ bendrovės, nuo 1989 m. ir Federalinės aviacijos valdybos vadovaujantysis architektas, įvairių gynybos pramonės įrenginių projektų rengėjas ir vadovas.

## Šaltiniai
Taeniacara candidi

**Taeniacara candidi** () – daugiaspalvių ešeržuvių (*Cichlidae*) šeimos žuvis. Vienintelė rūšis **Taeniacara** gentyje.

Tai liekna, panašui į *[[Apistogramma]]* genties rūšis žuvis. Patinų kūnas iki 7 cm ilgio, patelės mažesnės. Patinų pelekai ilgesni, kūno spalvos ryškesnės negu patelių. Abiem lytims būdinga juoda juosta. Žuvis taiki, dažnai pasitraukia. Akvariume geriausia laikyti vieną patiną ir kelias pateles. Ikrai išneršiami ant patelės pasirinktos olos lubų. Jais ir mailiumi rūpinasi patelė.

Akvariumas gausiai apsodintas, su daug vietų slėpimuisi (olų) ir šiekštų. Dar rekomenduojama pritemdytas apšvietimas ir smulkus gruntas. Patartina laikyti minkštame ar vidutinio kietumo, rūgščiame ar neutraliame vandenyje. Vandenį reikia keisti dažnai, tačiau pamažu. Vandens temperatūra - apie 26 °C, kiek aukštesnė dauginimosi metu.

Paplitusi Amazonės baseine.
Alertas

**Alertas** – Kanados arktinio salyno Elsmyro salos gyvenvietė. Priklauso Nunavuto teritorijai. Tai toliausiai į šiaurę įsikūrusi gyvenvietė pasaulyje (840 km nuo Šiaurės ašigalio, 12 km nuo Šeridano kyšulio).
Alertas yra maždaug 100 metrų virš jūros lygio. 2001 m. čia buvo 5 gyv. Yra aerodromas.

## Istorija
Gyvenvietė čia įsikūrė 1950 m., kai buvo pastatyta meteorologinė stotis. 1958 m. Alerte buvo įkurdinta karinė bazė.

## Klimatas
Klimatas šaltas, arktinis. Poliarinė diena ir naktis čia trunka apie 4 mėnesius. Šilčiausio liepos mėnesio vidutinė temperatūra +5,9°C, todėl teigiama temperatūra išsilaiko tik vasarą. Šalčiausias mėnuo yra vasaris, kurio vidutinė temperatūra -29,8 °C. Vidutinė metinė temperatūra – -14,7 °C. Kritulių būna 153,8 mm per metus.

## Nuorodos
* Alertas, Nunavutas  (angl.)
Regina Arbačiauskaitė

**Regina Arbačiauskaitė-Flick** (g. 1951 m. lapkričio 5 d. Šiauliuose) – Lietuvos aktorė.

## Biografija
Baigė Akmenės vidurinę mokyklą. 1973 m. baigė Lietuvos konservatoriją. 1973–1996 m. Lietuvos akademinio dramos teatro, nuo 1996 m. Klaipėdos dramos teatro aktorė. Sukūrė apie 50 pagrindinių teatro, kino ir televizijos vaidmenų.

Sutuoktinis ekonomikos profesorius Rokas Flick.

## Vaidmenys teatre
* Luiza – Frydrichas Šileris. Klasta ir meilė, 1972 m.
* Peginė – Džonas Milingtonas Sindžas. Narsuolis iš Vakarų pakrantės, 1975 m.
* Skylienė – Vincas Krėvė. Žentas, 1977 m.
* Misis Ford – Viljamas Šekspyras. Vindzoro šmaikštuolės, 1977 m.
* Antigonė – Žanas Anujis. Antigonė, 1978 m.
* Didžiavyžė – Pranas Treinys. Ančiuko kryžius, 1984 m.
* Pamišėlė – Torntonas Vailderis. Naktinio traukinio vagonas „Hajavata“, 1999 m.
* Marta Bardl – Čarlzas Dikensas. Pikviko klubo užrašai,
* Liza – Bertoldas Brechtas. Ponas Puntila ir jo tarnas Matis,

## Vaidmenys kine
* Velnio nuotaka, 1973 m., rež. Arūnas Žebriūnas
* Liusilė. Smokas ir Mažylis, 1975 m., rež. Raimondas Vabalas
* Zita. Nerami rudens diena, 1975 m., rež. Algimantas Kundelis
* Milda. Sodybų tuštėjimo metas, 1976 m., rež. Almantas Grikevičius
* Kaminskienė. Riešutų duona, 1978 m., rež. Arūnas Žebriūnas
* Giedrė. Mažos mūsų nuodėmės, 1979 , rež. Henrikas Šablevičius
* Tėvas, 1990 m., rež. Vidmantas Bačiulis
* Veronika Gužienė. Miškais ateina ruduo, 1990 m., rež. Raimondas Vabalas
* Dabulskienė. Marius, 1990 m., rež. Marijonas Giedrys, Jonas Pakulis
* Genutė. Žemės keleiviai, 1992 m., rež. Gytis Lukšas
* Dievų miškas, 2005 m., rež. Algimantas Puipa.

## Vaidmenys televizijos filmuose
* Nikė. Endhauzo paslaptis, 1980 m., rež. Balys Bratkauskas
* Barbora. Barbora Radvilaitė, 1982 m., rež. Vidmantas Bačiulis
* Marcė. Petras Kurmelis, 1986 m., rež. Juozas Sabolius
* Janina. Giminės, 1997 m., rež. Saulius Vosylius

## Šaltiniai
Durklas (biologija)

**Durklas** – labai ilgas ir storas dramblio ar mamuto dantis, kyšantis iš burnos. Durklai yra pakitusi antroji viršutinių kandžių pora, kuri išauga vietoj anksti iškrentančių pieninių kandžių. Durklai yra be šaknų, nuolat auga ir beveik neturi emalio.

Dramblių durklai nėra iltys, nes iltinių dantų drambliai visiškai neturi.

## Panašūs, bet ne durklai
* Didieji vėplių dantys yra ne durklai (pakitę kandžiai), o padidėjusios iltys.
* Šernų ir karpočių iltys iš tikrųjų yra iltys, o ne durklai.

## Afrikinių dramblių durklai
Afrikinių dramblių lytinis dimorfizmas pasireiškia ne tik jų kūno, bet ir durklų dydyje. Patinų durklai žymiai stambesni už patelių. Patinų durklai gali būti iki 2,4–2,5 m ilgio ir sverti iki 60 kg. Ilgiausias žinomas durklas buvo 4,1 m ilgio ir svėrė 148 kg. Sunkiausius durklus turėjo 1898 m. prie Kilimindžaro nukautas dramblys – jo durklai svėrė po 225 kg.

Durklai auga visą dramblio gyvenimą, tad jų dydis rodo jų amžių.

Drambliai pagal durklų naudojimą būna kairiai ir dešiniai. Kairiai daugiau naudoja kairįjį durklą, dešiniai – dešinįjį. Labiau naudojama iltis būna daugiau apdilusi, jos galiukas – apvalesnis.

## Narvalo durklas

Narvalai turi tik du dantis – viršutinius kandžius. Patinų kairysis kandis paprastai virsta durklu, o dešinysis lieka žandikaulyje, net neprasikala lauk. Patelių abu kandžiai lieka žandikaulyje, neišdygę. Tikimybė, kad kandis bus ne sunykęs, o virtęs durklu – 1:500.
Suaugę narvalai būna iki 3,5–4,5 m ilgio, o jų durklai – iki 2–3 m ilgio ir iki 10 kg masės. Narvalų durklai būna susukti kairiąja spirale. Nulūžę durklai neatauga, o jų kanalas priauga kaulo ir užsikemša.
Narvalų durklai labai tvirti ir lankstūs – jų galiukus galima atlenkti iki 30 cm ir jie nenulūžta.

Narvalų durklų funkcijos iki šiol nežinomos. Beveik garantuotai žinoma, kad jie nėra puolimo ginklas ar įtaisas ledui pradaužti. Buvo manoma, kad durklus naudoja tuoktuviniuose ritualuose, jais privilioja pateles. Egzistuoja hipotezė, kad durklus patinai naudoja tuoktuviniuose turnyruose – mat, buvo matyti, kad kartais du narvalai trinasi savo durklais.

2005 m. Martino Nvyjos (*Martin Nweeia*) tyrinėtojų grupė iš Smitsono instituto, tyrinėdama elektroniniu mikroskopu, aptiko, kad narvalo durklas išvarstytas milijonais plonyčių kanalėlių, kurias į paviršių išeina nervų galūnėlės. Todėl jie iškėlė hipotezę, kad narvalo durklas yra jutimo organas. Jie spėja, kad durklu narvalas gali jausti slėgio, temperatūros ir koncentracijų skirtumus..

## Nuorodos
Algirdas Araminas

**Algirdas Araminas** (1931 m. liepos 1 d. Panevėžys – 1999 m. liepos 12 d. Vilnius) – Lietuvos kino operatorius, režisierius.

## Biografija
Nuo 1958 m. dirbo operatoriumi Lietuvos kino studijoje. Sukūrė meninių, dokumentinių, muzikinių ir vaidybinių televizijos filmų. Filmai poetiški, juose daugiausia gvildenamos jaunimo problemos.

## Kūryba
**Filmuoti filmai:**
* Gyvieji didvyriai, novelė „Lakštingala“, kartu su V. Kriaunevičium, 1960 m.
* Svetimi, 1962 m., rež. Marijonas Giedrys
* Vienos dienos kronika, 1963 m., rež. Vytautas Žalakevičius
* Birželis, vasaros pradžia, 1970 m., su J. Abaronu, rež. Raimondas Vabalas

**Režisuoti filmai:**
* Naktys be nakvynės, 1966 m. antrasis rež. Gediminas Karka
* Surask mane, 1967 m.
* Kai aš mažas buvau, 1969 m., ir scenarijaus bendraautoris
* Maža išpažintis, 1971 m., ir scenarijaus autorius
* Laimingas laimės neradęs, 1973 m., ir scenarijaus autorius
* Ilga kelionė prie jūros, 1975 m.
* Pasigailėk mūsų, 1978 m.
* Andrius, 1979 m., scenarijus – Violeta Palčinskaitė, Avelino vaikų ir jaunimo filmų festivalio prizas 1982 m.
* Vestuvės girioje, televizijos filmas, 1984 m.
* Traukinys į Bulzibarą, 1986 m., scenarijus – Violeta Palčinskaitė
* Geležinė princesė, 1988 m., scenarijus – Violeta Palčinskaitė

## Šaltiniai
Edmundas Arbas-Arbačiauskas

**Edmundas Arbas-Arbačiauskas** (1913 m. birželio 26 d. Karsakai, Žaslių valsčius – 2004 m. liepos 31 d. Santa Monika, JAV) – Lietuvos architektas, dailininkas.

## Biografija
Žmona rašytoja Alė Rūta, sūnus Edmundas Arimantas Arbas. 1938-1944 m. dirbo Lietuvos susisiekimo ministerijoje, Pramonės statybos treste, statybos bendrovėje. Nacių okupacijos metais dalyvavo pogrindinėje veikloje, priklausė Kęstučio organizacijos štabui, rūpinosi pogrindinės spaudos leidimu. Pasitraukęs iš Lietuvos 1944-1947 m. studijavo architektūrą Vienos ir Štutgarto aukštosiose technikos mokyklose. Persikėlęs į JAV 1950 m. baigė Laurenco technologijos universitetą Detroite. Dirbo architektų E. Saarineno, E. D. Stono projektavimo bendrovėse. Projektavo daugiausia gyvenamuosius namus, bankų, universitetų pastatų kompleksus. Pastatuose derino istorijos elementus ir neomodernistine architektūrą. Suprojektavo ir lietuvių liaudies architektūrai artimų statinių Los Andžele (Šv. Jono ir Šv. Kazimiero koplyčios, Laisvės aukuras). Pasaulio lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos centro valdybos, Amerikos architektų instituto narys.

## Įvertinimas
* 1999 m. Lietuvos architektų sąjungos Architektūros riterio ordinas

## Bibliografija
* Architektūra, tapyba, piešiniai, Vilnius, Vaga, 1992 m.

## Šaltiniai
Eduardas Jatulis

**Eduardas Jatulis** (g. 1895 m. liepos 31 d. Plikelių k., Linkuvos valsčius – 1956 m. gegužės 6 d. Šiauliuose. Palaidotas Linkuvos kapinėse) – diplomatas.

## Išsilavinimas, dalykinė veikla
Eduardas Jatulis mokėsi Šiaulių, Rusijos gimnazijose (prasidėjus Pirmam pasauliniui karui, buvo pasitraukęs į Rusiją). 1918 m. grįžo į Lietuvą, dirbo mokytoju Linkuvos „Saulės“ progimnazijoje.

1919 m. pakviestas į valstybės kontrolę kontrolieriaus padėjėju. 1920 m. paskirtas Lietuvos pasiuntinybės Berlyne buhalteriu. 1921–1925 m. mokėsi Berlyno, Kylio, Fribūro universitetuose, apgynęs disertaciją tema apie Klaipėdos krašto reikšmę Lietuvos ekonomikai, įgijo politinių mokslų daktaro laipsnį.

1925–1927 m. Eduardas Jatulis dirbo LR užsienio reikalų ministerijos sekretoriumi, vėliau referentu, 1927–1932 m. – konsulu Tilžėje, 1932–1939 m. – Teisių ir administracijos departamento kanceliarijos viršininku. 1939 m. paskirtas Lietuvos konsulu į Charbiną Mandžiūrijoje. 1945 m. rugpjūčio mėnesį, kai SSRS užėmė Charbiną, konsulas E. Jatulis buvo suimtas, atvežtas į Vilnių, į Lukiškių kalėjimą. 1946 m. išvežtas į Sverdlovską ir ten nuteistas 10-čiai metų už tai, kad jis 1940 m., būdamas priešiškai nusistatęs sovietų valdžiai, atsisakė grįžti į LSSR ir toliau ėjo konsulo pareigas, kol SSRS kariuomenė užėmė šią Kinijos teritoriją. 1955 m., atlikęs jam skirtą bausmę, grįžo į Lietuvą.

## Visuomeninė veikla
1917–1918 m. Jekaterinodare lietuvių tarpe suorganizavo „Pažangos“ skyrių, buvo Vyr. Šiaurės Kaukazo lietuvių tarybos nariu. 1918 m., mokytojaudamas Linkuvoje, buvo vienas iš Šiaurės Lietuvos krikščionių darbuotojų sąjungos steigėjų.

Dirbdamas konsulu Tilžėje bendradarbiavo Prūsų lietuvių partija bei su Prūsų lietuvių tarybos jungiamomis draugijomis: kultūros, savišalpos, moterų, lietuvių orkestro ir kt. Jo dėka Tilžėje buvo įkurti du lietuvių vaikų darželiai. E. Jatulio rūpesčiu nuo bankroto buvo gelbstima Jagomasto spaustuvė, padedama išleisti Vydūno veikalą vokiečių kalba „Sieben hundert Jahre deutsch – litauischer Beziehungen“ (700 metų vokiečių – lietuvių santykių).

## Šeima, gyvenimo pabaiga
Eduardo Jatulio šeima į Charbiną neišvyko, o pasiliko savo ūkyje Gedminaičiuose (1928 m. E. Jatulis nusipirko buvusį Jurgio Pliaterio Gedminaičių dvaro centrą su 80 ha žemės). Žmona Bronislava Jatulienė dirbo Švėkšnos gimnazijoje mokytoja, 1943 m., susirgusi šiltine, mirė ir palaidota Švėkšnos kapinėse. Abu sūnūs: gydytojas, medicinos mokslų daktaras Vytautas Jatulis (1926–2001 m.) ir inžinierius Gediminas Jatulis (1929–2005 m.) 1944 m. pasitraukė į Vakarus, nuo 1949 m. gyveno JAV ir ten mirė.

## Apdovanojimai
* 1938 m. Eduardas Jatulis apdovanotas Latvijos Trijų žvaigždučių 3-iojo laipsnio ordinu.

## Literatūra
* Lietuvių enciklopedija. Bostonas, 1956, t. 9, p. 331.
* O. Norkutė. „Diplomatas iš Gedminaičių dvaro“. Švėkšnos valsčius, Nr.17, 2002 m. liepa.