open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kapsos kultūra

**Kapsos kultūra** – vėlyvojo paleolito ir mezolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal Gafsos (Tunisas) miestą, prie kurio 1930 m. J. Vaufrėjus tyrinėjo al Maktos gyvenvietę.

## Arealas
Kapsos kultūra 8000 – 2700 m. pr. m. e. buvo paplitusi Šiaurės Afrikoje, kur dabartiniai Tunisas, Alžyras, Marokas. Gimininga Dabos kultūrai.

## Kultūra
Kapsos kultūrai būdingi ornamentuoti stručio kiaušinių kevalų indai ir kiaukutynai, smulkūs ploni akmeniniai įrankiai, turintys bruožų, būdingų Gravetės kultūrai, Perigordo kultūrai, Iberijos-Mauritanijos kultūrai ir Orinjako kultūrai. Žmonės vertėsi medžiokle, rinko maistą, aptinkama didelių kiaukutynų ir žvėrių kaulų, susimaišiusių su kriauklėmis, krūvų. Naudojo raižiklius, gremžtukus, strėlių antgalius, titnaginius įrankius, padarytus iš nuoskalų (daugumos ašmenys su plačia nugarėle) ir geometrinių formų mikrolitus.

Mirusiuosius laidojo kiaukutynuose, rasta palaikų, palaidotų po juodos ar pilkos žemės ir akmenų sampilais. Mirusieji laidoti su gausiomis įkapėmis (titnaginiais įrankiais, indais). Šiaurės Afrikos uolose rasti piešiniai priskiriami Kapsos kultūros žmonėms.

## Šaltiniai

## Literatūra
* D. Lubell. Continuité et changement dans l’Epipaléolithique du Maghreb. In, M. Sahnouni (ed.) Le Paléolithique en Afrique: l’histoire la plus longue, pp.&nbsp;205-226. Paris: Guides de la Préhistoire Mondiale, Éditions Artcom. 2005
* C. Roubet. Économie Pastorale Préagricole en Algérie Orientale: le Néolithique de Tradition Capsienne. Paris: CNRS. 1979.
Karajakupovo kultūra

**Karajakupovo kultūra** – ankstyvųjų viduramžių archeologinė kultūra, ją išskyrė G. Matvejeva pagal 1962 m. ir 1967 m. kasinėtą Karajakupovo (Čišmų rajonas, Baškirija) piliakalnį.

## Arealas
Karajakupovo kultūra VIII a. – IX a. paplitusi Pietų Urale, Pauralėje, Demos, Belos ir Karnos baseinuose. Kultūros pagrindas – Kušnarenkovo kultūra.

## Kultūra
Karajakupovo kultūros žmonės – pusiau klajokliai, vertėsi gyvulininkyste ir žemdirbyste. Naudojo lipdytą keramiką – apskritadugnius puodus, prie kaklelio puoštus ornamentais – duobutėmis, zigzagų juostomis ir brūkšneliais, vainikas dažniausiai puoštas smulkiomis įkartomis. Karajakupovo kultūrai būdingi įtvirtinti piliakalniai (manoma, sezoninė stovykla) su gyvenamaisiais būstais – palapinėmis arba jurtomis.

Mirusiuosius laidojo pilkapiuose, negiliose duobėse, aukštielninkus (galvūgalyje dėtas molinis indas su maistu ar gėrimu, kojūgalyje – suvyniota arklio oda ar arklio pakinktai) su įkapėmis, viename pilkapyje randama nuo 1-3 iki 20-30 mirusiųjų kapų, ritualinių žirgų galvų palaidojimų. Vyrų kapuose rasta ginklų (geležinių ir kaulinių strėlių antgalių, kalavijų, kovos kirvių), moterų – papuošalų (bronzinių ar sidabrinių pakabučių, karolių, apyrankių, medalionų). Karajakupovo kultūros kapuose rasta dirhemų, kurie rodo prekybinius ryšius su Vidurinės Azijos gyventojais.

## Šaltiniai
Geležinė princesė

**Geležinė princesė** – 1988 m. Lietuvos kino studijoje TSRS Centrinės televizijos užsakymu sukurtas muzikinis filmas vaikams pagal V. Palčinskaitės pjesę „Geležinės princesės diena“. Filmo trukmė – 63 min.

## Kūrybinė grupė
* Scenarijaus autorė – Violeta Palčinskaitė
* Režisierius statytojas – Algirdas Araminas
* Antroji režisierė – Janina Sokolnikaitė
* Kompozitorius – Juozas Širvinskas
* Choreografas – Maitas Agu
* Operatorius statytojas – Rimantas Juodvalkis
* Antrasis operatorius – Vytautas Survila
* Garso operatorius – Rimantas Braziūnas
* Montažo režisierius – Ariadna Gruodienė
* Dailininkas statytojas – Algirdas Ničius
* Kostiumų dailininkė – Žana Sičiūnaitė.

## Vaidina
* Asta Žalakevičiūtė – *Ginta*
* Mindaugas Gineitis – *Nykštukas*
* Virginija Kochanskytė – *Rūdžių šeimynėlės mama*
* Maitas Agu – *Pelėsis*
* Jonas Pakulis – *Kaminkrėtys*
* *taip pat* Linas Klimavičius, Valerijus Svetlovas, Miglė Stasiulytė, M. Stankevičius, I. Gedzevičius, Ignas Vėgėlė, A. Adomaitis, D. Ambraziejus, Jurgita Benetytė, R. Bogušaitė, J. Venckutė, D. Volockis, T. Gutauskas, A. Dauneckas, S. Dzenė, D. Labutytė, K. Martinkus, E. Navickaitė, I. Orševska, G. Pastalis, Inga Petrauskaitė, I. Sokolnikaitė, M. Stačiokas, D. Širvinskas, G. Švedaitė, E. Čižinauskas, V. Čižinauskas, A. Juknevičius ir kiti.

## Siužetas

Muzikinė pasaka vaikams apie tai, kaip svarbu netapti tinginiu ir abejingu, kad norėdamas ką nors pakeisti, pirmiausiai turi keistis pats. Šias vertybes filme vaikams diegia išmintingas gerasis Nykštukas, kovojantis su Rūdimi ir Pelėsiu dėl įtakos vaikų jausmams ir mintims.

 

## Nuorodos
* Nuotraukos iš filmo
* Filmo svetainė
Karelų kultūra

**Karelų kultūra** – neolito, bronzos ir ankstyvojo geležies amžiaus archeologinė kultūra, 3-1 tūkstantmetyje pr. m. e. paplitusi dabartinėje Karelijoje.

## Kultūra
Karelų kultūros žmonės – medžiotojai ir žvejai. Ankstyvuoju laikotarpiu (3 tūkstantmetis pr. m. e.) naudojo grubius skalūno kirvius, įrankius iš kvarco, storasienius indus, dar vadinamus Speringso keramika (pavadinta Suomijos vietovės, kurioje ji aptikta, vardu). Viduriniu laikotarpiu (2 tūkstantmetis pr. m. e.) naudota plonasienė keramika su asbesto priemaišomis molyje, plito Volgos-Okos tipo duobinės šukinės keramikos dirbiniai. Vėlyvuoju laikotarpiu (1 tūkstantmetis pr. m. e.) atsirado vario ir žalvario dirbinių, nuo IV a. pr. m. e. – III a. pr. m. e. imta apdirbti geležį, pradėta verstis žemdirbyste ir gyvulininkyste. Manoma, pirmieji Karelų kultūros gyventojai buvo samių protėviai, vėliau susilieję su iš pietų ir pietvakarių atsikėlusiomis finougrų gentimis.

## Šaltiniai
Kargopolio kultūra

**Kargopolio kultūra** – mezolito pabaigos – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal radavietes Kargopolio (Archangelsko sritis, Rusija) rajone.

## Arealas
Kargopolio kultūra 5 tūkstantmetyje pr. m. e. – 2 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje buvo paplitusi dabartinės Rusijos europinės dalies šiaurės vakaruose (Archangelsko ir Vologdos sritis), prie Lačios, Vožės, Kenozero ir Belojės (iš dalies) ežerų.

## Kultūra
Kargopolio kultūros žmonės – medžiotojų ir žvejų gentys. Ankstyvuoju laikotarpiu naudoti grubūs titnaginiai ginklai, kauliniai strėlių antgaliai, duobelinė – šukinė keramika, kurią 4 tūkstantmetyje pr. m. e. pakeitė didelių duobių ornamentais puošta lipdytinė keramika. Vėlyvuoju laikotarpiu plito titnaginiai ginklai, būdingi neolito laikotarpiui, atsirado akmeninių gyvūnų ir molinių žmonių figūrėlių. 2 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje vyravo glotni ir tinklinė keramika, titnago dirbinių beveik nebenaudota.

## Šaltiniai
Katakombų kultūra

**Katakombų kultūra** – ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, ją XX a. pradžioje išskyrė V. Gorodcovas.

## Arealas
Katakombų kultūra 2 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Dniepro žemupio regione, prie Doneco ir Azovo jūros, Kryme. Susiklostė iš duobinių kapų kultūros.

## Kultūra

Katakombų kultūra skiriama pagal laidoseną – mirusieji laidoti po pilkapiais įrengtose katakombose – gilių duobių dugne įrengtos laidojimo nišos. Ankstyvuosiuose pilkapiuose buvo po kelias katakombas (katakomboje įrengti 1-3 kapai), jų įėjimai dažniausiai uždengti akmens plokštėmis, kartais moliu ar lentomis. Mirusieji guldyti aukštielninki, atgręžti veidu į angą, apibarstyti kreida, anglimis arba ochra, su įkapėmis. Pastebima turtinė diferenciacija.

Katakombų kultūros žmonės gyveno gimininės bendruomenės gyvenvietėse. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, mokėjo lydyti bronzą ir varį. Augino vienagrūdžius ir dvigrūdžius kviečius, galvijus, avis, ožkas, arklius bei kiaules.  Daugiausia naudojo akmeninius ir kaulinius, dar bronzinius ginklus bei darbo įrankius, rasta titnago skelčių ir antgalių, akmeninių ir bronzinių kirvių, kaulinių (daugiausiai amuletų) ir metalinių papuošalų (karoliai, auskarai, įvijos, smeigtukai). Keramika – lipdyti plokščiadugniai indai, puošti virvelių raštais (manoma, virvelinės keramikos kultūros įtaka) ir geom. ornamentais. Gyventojai prekiavo su Kaukazo, Mažosios Azijos gentimis, Iranu, Egiptu. Manoma, laikotarpio pabaigoje matrilokalinę santuoką pakeitė patrilokalinė.

## Šaltiniai

## Literatūra
* V. Kulbaka, Indo-European populations of Ukraine in the paleometallic period, Mariupol, 2000, ISBN 966-7329-30-5
* Mallory, J. P. (1997), Catacomb Culture, Encyclopedia of Indo-European Culture, Fitzroy Dearborn .

## Ermitažo kolekcija
Kelteminaro kultūra

**Kelteminaro kultūra** – neolito ir eneolito archeologinė kultūra, pavadinta Kelteminaro kanalo vardu (Karakalpakija). Kultūrą 1939 m. išskyrė S. Tolstovas.

## Arealas
Kelteminaro kultūra 4 – 2 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Vidurinėje Azijoje, kur dabar Afganistanas, Kazachija, Turkmėnija, Uzbekija.

## Kultūra
Kelteminaro kultūros žmonės gyvenvietes dažniausiai kūrė palei upes, gyveno dideliuose, manoma, gimininės bendruomenės, namuose, rasta karkasinių pastatų liekanų. Viename name galėjo gyventi 100–120 žmonių. Iš pradžių vertėsi žvejyba ir medžiokle, vėliau ir gyvulininkyste. Naudojo akmeninius įrankius, rasta daug mikrolitų – jie buvo įtveriami į medinį ar kaulinį įrankį. Keramika lipdyta apskritadugnė ar smailiadugnė, puošta brūkšnelių ir įspaudų ornamentu. Kultūrai būdingi papuošalai daryti iš įvairių kriauklių. Kelteminaro kultūra turėjo įtakos Vakarų Sibiro (daugiausia Obės baseino) ir Pauralės archeologinėms kultūroms.

## Šaltiniai

## Literatūra
* С.П. Толстов. По следам древнехорезмийской цивилизации. Ч. II. Гл. V
Jazo kultūra

**Jazo kultūra** – ankstyvojo geležies amžiaus indoiraniečių archeologinė kultūra.

## Arealas
Jazo kultūra 1500-1100 m. pr. m. e. buvo paplitusi nedidelėje teritorijoje Baktrijos ir Margianos laikotarpiu.

## Kultūra
Apie Jazo kultūrą žinoma iš Avestos. Nerasta jokių šios kultūros laidojimo paminklų, nes zoroastrizmo kultūros areale mirusieji buvo paliekami atvirame lauke sudraskyti grifams.

## Literatūra
* J. P. Mallory, Douglas Q. Adams. Encyclopedia of Indo-European culture. „Google“ knygos
Pablo Vicente de Sola

**Pablas Visentė de Sola** (; 1761 m. – 1826 m.) – paskutinis Ispanijos kolonijos Aukštutinės Kalifornijos () gubernatorius, valdęs 1815–1822 m.

Po jo Aukštutinę Kaliforniją (jau Meksikos teritoriją) valdė *Luís Antonio Argüello*.
Chameleono žaidimai

**Chameleono žaidimai**- 1986 m. Lietuvos kino studijoje TSRS Centrinės televizijos užsakymu sukurtas 2-jų serijų meninis filmas pagal Ž. P. Sartro pjesę „Tikra tiesa“. Filmo trukmė – 137 min.

## Kūrybinė grupė
* Scenarijaus autorius ir režisierius – Arūnas Žebriūnas
* Operatorius – Jonas Gricius
* Dailininkas – Algimantas Šiugžda
* Kostiumų dailininkė – Gražina Remeikaitė
* Kompozitorius – Laimis Vilkončius
* Grimuotoja – Marija Oržekauskaitė
* Montažo režisierė – Vanda Survilienė
* Antrasis režisierius – Andrius Šiuša

## Aktoriai
* Grigorijus Gladijus – *Žoržas de Valera*
* Juozas Budraitis – *Sibilo*
* Ingeborga Dapkūnaitė – *Veronika, jo dukra*
* Regimantas Adomaitis – *Roberas*
* Lija Achedžakova – *Irma*
* Algimantas Masiulis – *Baronas*
* Vaiva Mainelytė – *Veronika*
* Audris Chadaravičius – *Žiulis Palotenas*
* Michailas Svetinas – *policijos komisaras Goblė*
* Sigitas Račkys, Vytautas Rumšas – *asmens sargybiniai*
* Vytautas Tomkus – *Mersje*
* Arūnas Storpirštis – *Šalvje*
* Vytautas Eidukaitis – *Lermingenas*
* *taip pat* Kostas Smoriginas, Jūratė Onaitytė, Vytautas Šapranauskas, Jonas Pakulis, Gerardas Žalėnas, Vytautas Grigolis, Vilhelmas Vaičekauskas, Rimantas Gučas, Juozas Jasenka, Feliksas Einas, Gražina Balandytė, Saulius Siparis ir kiti.

## Siužetas

Paryžius, 1955 m. Nuo policijos besislapstantis sukčius Žoržas de Valera, korespondento Sibilo prašymu apsimetinėja esąs iš TSRS pabėgusiu ministru Dubovu. Sibilo dukra paaiškina Žoržui tikrąjį šio vaidinimo tikslą: tariamojo Dubovo pagalba apšmeižti grupę žurnalistų. De Valera, nenorėdamas tapti provokacijos dalyviu, pasislepia. Bet vietoje jo randamas kitas pretendentas Dubovo vaidmeniui.

## Nuorodos
* Filmo svetainė
Gran Paros valstija

**Gran Paros ir Maranjano valstija** () - viena iš dviejų Portugalijos valstijų Portugalijos Pietų Amerikos kolonijose, egzistavusi 1751-1772 m. Atitinka dabartinę Šiaurės Braziliją, sostinė buvo Belenas ().

## Raida
Valstija įkurta 1751 m., pervardinus Maranjano valstiją, ir sostinę perkėlus į Beleną. 1772 m. ji suskaldyta į dvi atskiras valstijas – Maranjano ir Piaujo valstiją ir Gran Paros ir Rio Negro valstiją.

Valstija turėjo keturias kapitonijas:
* Maranjano kapitonija ()
* Paros kapitonija ()
* Piavio kapitonija ()
* Searos kapitonija ()

## Taip pat skaitykike
* Brazilijos vicekaralystė
Brazilijos vicekaralystė

**Brazilijos vicekaralystė** () – Portugalijos valda, Brazilijos kolonijos administracinis vienetas dabartinės pietinės Brazilijos teritorijoje, egzistavusi 1621-1815 m. Ji buvo dabartinės Pietų, Centrinėje Vakarų ir Pietryčių Brazilijos teritorijose
## Raida
Administracinis vienetas įkurtas 1621 m., siekiant apjungti senąsias kapitonijas į didesnius vienetus. Tokiu būdu Brazilijos kolonijoje sukurtos dvi valstijos: Brazilija (pietinė) ir Maranjanas (šiaurinė). Kiekviena jų turėjo tam tikrą kapitonijų skaičių: iš 15 kapitonijų Brazilijai priklausė 7 senųjų kapitonijų teritorijos. Didžiausia ir reikšmingiausia tarp jų buvo besiplečianti San Vinsentės kapitonija, kurios kolonistai ieškojo indėnų vergams, brangiųjų metalų ir brangakmenių.

Po 1640 m. Brazilijos valstijos valdytojai iš didikų ėmė vadinti save *[[vicekaralius|vicekaraliais]]*. Brazilija oficialiai tapo vicekaralyste apie 1763 m., kai sostinė buvo perkelta iš Salvadoro į Rio de Žaneirą. 

1775 m. visos portugalų valstijos P. Amerikoje - Brazilija, Maranjanas ir Gran Para - buvo sujungtos į Brazilijos vicekaralystę, kurios sostinė tapo Rio de Žaneiras, nes per šį miestą Brazilijoje išgaunamas auksas buvo siunčiamas į Braziliją.

1815 m. administracinis vienetas panaikintas, nes pereita prie smulkesnių valstijų sistemos.
Pusiaujo Prancūzija

**Pusiaujo Prancūzija** () – trumpai gyvavusi Prancūzijos kolonija Pietų Amerikoje. Kitaip nei Antarktinė Prancūzija, kolonija nebuvo kuriama nuo persekiojamo bėgančių hugenotų.

1612 m. senjoro *Daniel de la Touche* vadovaujama 500 prancūzų kolonistų ekspedicija išvyko iš *Cancale*, (Bretanė). Atvyko į šiaurinę dabartinės Maranjano valstijos pakrantę. *Daniel de la Touche* atrado vietovę dar 1604 m., bet dėl karaliaus mirties turėjo atidėti kolonizacijos planus.

Rugsėjo 8 d. kapucinų vienuoliai laikė pirmąsias mišias, o kareiviai pradėjo statyti fortą. Kolonistai pavadino gyvenvietę *Saint Louis* – Liudviko IX garbei.

1615 m. Pernambuko valstijoje surinkta ir *Alexandre de Moura* vadovaujama Portugalijos kariuomenė surengė karinę ekspediciją, nugalėjo ir išvijo prancūzų kolonistus. Nuo 1620 m. į San Luisą pradėjo keltis portugalų ir brazilų kolonistai.

Prancūzų pirkliai ir kolonistai dar bandė įkurti Pusiaujo Prancūziją toliau šiaurėje, dabartinės Prancūzijos Gvianos teritorijoje – 1626 m., 1635 m. (kai buvo įkurtas Kajenas) ir 1643 m. Du kartus buvo kuriama Pusiaujo Prancūzijos kompanija – 1643 m. ir 1645 m., bet abu kartus nesėkmingai. Tik po 1674 m., kai kolonija perėjo tiesioginėn Prancūzijos karūnos kontrolėn ir buvo paskirtas kompetetingas gubernatorius, Pusiaujo Prancūzija tapo realybe. Šiandien Prancūzijos Gviana yra Prancūzijos užjūrio departamentas.
Santa Kruzo žemė

**Terra de Santa Cruz**, *Šv. Kryžiaus Žemė* – Portugalijos užimtos žemės Pietų Amerikoje po to, kai jos krantus 1500 m. balandžio 21 d. pasiekė Pedro Alvarešo Kabralio laivynas, tapusios Portugalijos kolonijomis, o vėliau – Brazilija.

Šis pavadinimas buvo vartojamas XVI a., po to, kai nustota vartoti pavadinimą  'Tikrojo Kryžiaus sala', nes buvo suprasta, kad atrasta žemė yra ne šiaip sala, kaip anksčiau manyta, o žemyno dalis.
Saulės para

**Vidutine sauline para** − laiko tarpas tarp dviejų gretimų vienavardžių vidutinės pusiaujinės saulės kulminacijos momentų tame pačiame Žemės dienovidinyje. Vidutinė saulinė para yra lygi tikrųjų saulinių parų metiniam vidurkiui. Laiko matavimo skalė, kurios pagrindą sudaro vidutinė saulinė para, vadinama vidutiniu sauliniu laiku. 

Vidutinės saulinės paros pradžia tam tikrame geografiniame dienovidinyje laikomas apatinės vidutinės pusiaujinės saulės kulminacijos momentas (vidutinis vidurnaktis). Tada bet kuriuo kitu momentu vidutinis saulinis laikas *T<sub>m</sub>* skaitine verte bus lygus vidutinės pusiaujinės saulės valandiniam kampui *t<sub>m</sub>*, plius 12h. Vidutinės pusiaujinės saulės viršutinės kulminacijos momentu (vidutinį vidurdienį) *t<sub>m</sub>*=0h, o *T<sub>m</sub>*=12h.

Kasdieniame gyvenime, nurodant laiką, turimas mintyje vidutinis saulinis laikas, tačiau žodžiai „vidutinis saulinis“ praleidžiami. Vidutinė saulinė para sudaro kalendorinių dienų skaičiavimo pagrindą.
Oscar Almgren

**Oskaras Almgrenas** (, 1869 m. lapkričio 9 d. Stokholmas – 1945 m. gegužės 13 d. Upsala) – Švedijos archeologas.

## Biografija
1913-1925 m. Upsalos universiteto profesorius. Studijoje apie Šiaurės Europos segių formas (*Studien ūber Nordeuropaische Fibelformen*) padėjo pagrindus segių chronologijai ir klasifikacijai.

## Bibliografija
* Altertumsfünde aus Schwedens heidnischer Zeit (*Senovės radiniai iš Švedijos pagonybės laikų*), 1904 m.
* Zur Bedeutung des Markomannenreiches, Mannus, 1913 m.
* Die altere Eisenzeit Gotlands (*Senasis geležies amžius Gotlande*), 1914-1923 m.
* Handledning i kulturminnesvård, Uppsala, 1924 m.
* Hällristningar och kultbruk bidrag till belysning av de nordiska bronsåldersristningarnas innebörd, Stockholm 1927 m.
* Om tillkomsten av 1630 års antikvarie-institution, artikel i Fornvännen, 1931 m.
* Våra minnesmärken från Hedenhös, Stockholm, 1933 m.
* Nordische Felszeichnungen als religiöse Urkunden, Frankfurt am Main, 1934 m.
* Nordische Felszeichnungen (*Šiaurės uolų piešiniai*), 1939 m.
* Studien über nordeuropäische Fibelformen der ersten nachchristlichen Jahrhunderte, mit Berücksichtigung der provinzialrömischen und südrussischen Formen. Bonn: Habelt. 1897, 1973 m. ISBN 3774912580.

## Šaltiniai
Antarktinė Prancūzija

**Antarktinė Prancūzija** () – Prancūzijos kolonija Pietų Amerikoje, gyvavusi nuo 1555 m. iki 1567 m., kontroliavusi regiono pakrantę nuo Rio de Žaneiro iki *Cabo Frio*.

1555 m. lapkričio 1 d. Prancūzijos viceadmirolas, hugenotas, *Nicolas Durand de Villegaignon* atvyko į Naująjį pasaulį su dviem laivais ir 600 kareivių ir kolonistų. Užėmęs nedidelę Serigipės salą Guanabaros įlankoje, priešais dabartinį Rio de Žaneirą, įkūrė fortą. Fortą pavadino *Fort Coligny* – ''Gaspard de Coligny'', huguenotų admirolo, palaikiusio ekspediciją, kad apsaugotų tikėjimo brolius, garbei. Menkiau išvystyta gyvenvietė žemyne buvo pavadinta Henriviliu – karaliaus Henriko II garbei. Karalius taip pat palaikė ekspediciją ir skyrė jai laivus.

Netrukdomas portugalų, *Villegaignon* išplėtė koloniją – 1556 m. atvyko jo sūnėnas *Bois le Comte* su trim laivais kolonistų, daugiausia kalvinistų iš Ženevos. Sustiprino savo pozicijas sudarydamas sąjungą su pakrantės indėnais, kovojusiais prieš portugalus. 1560 m. naujasis Brazilijos generalgubernatorius *Mem de Sá* gavo nurodymus iš Portugalijos išvyti prancūzus. Su 26 laivais ir 2000 karių jis užpuolė *Coligny* fortą ir per tris dienas jį sunaikino, tačiau gynėjai su indėnų pagalba pasitraukė į žemyną. 1558 m. admirolas *Villegaignon* pasibjaurėjęs religine įtampa tarp prancūzų protestantų ir katalikų, atvykusių su antrąja grupe, sugrįžo į Prancūziją.

Mem de Sá, skatinamas kartu su juo į Braziliją atvykusių dviejų įtakingų jėzuitų kunigų – *José de Anchieta* ir *Manuel da Nóbrega*, atlikusių svarbų vaidmenį taikinant indėnus, nurodė savo sūnėnui *Estácio de Sá* surinkti naują kariuomenę. 1565 m. kovo 1 d. *Estácio de Sá* įkūrė Rio de Žaneirą ir dar dvejus metus kovojo su prancūzais. 1567 m. sausio 20 d. padedamas dėdės atsiųsto karinio pastiprinimo galutinai nugalėjo Prancūzijos pajėgas ir išvijo prancūzus iš Brazilijos, bet pats po mėnesio mirė nuo žaizdų.
Johanas Gunaras Andersonas

**Johanas Gunaras Andersonas** (, 1874 m. liepos 3 d. Knista – 1960 m. spalio 29 d. Stokholmas) – Švedijos archeologas ir geologas. Kinijos archeologijos pradininkas.

## Biografija
1914 m. atvykęs į Kiniją tirti naftos ir anglies resursų susidomėjo archeologija. 1921 m. oloje šalia Džoukoudiano (Pekino apylinkė) ištyręs kalkakmenio klodų kvarco gabaliukus numatė, kad bus atrastas antropologinis Pekino žmogus (rastas po 6 metų). Jangšao (Chunano provincija) ir Hvanghės slėnyje Šiaurės Kinijoje surado tapytosios keramikos – vieni pirmųjų Kinijos neolito radinių. Pagal radinius 1923 m. nustatė Jangšao kultūrą, ją datavo 3000–1500 m. pr. m. e. ir priskyrė Pietvakarių Azijos archeologinėms kultūroms. Savo patirtį aprašė knygoje „Geltonosios žemės vaikai“.

## Bibliografija
* Antarctic, Stockholm, 1946 m.
* Children of the Yellow Earth: Studies in Prehistoric China, 1934 m.

## Literatūra
* Fiskesjö, Magnus and Chen Xingcan. China before China: Johan Gunnar Andersson, Ding Wenjiang, and the Discovery of China’s Prehistory. Stockholm: Östasiatiska museet, 2004. ISBN 91-970616-3-8.

## Šaltiniai
Britų Togolandas

**Britų Togolandas** () buvo Britų imperijos kontroliuojama mandatinė teritorija Vakarų Afrikoje, egzistavusi 1914-1956 m., vėliau įjungta į Ganos sudėtį. 

## Mandatinė teritorija

1914 m. rugpjūčio 26 d. į Vokietijos Togolando protektoratą įsiveržė Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės kariuomenės, kurios po penkių dienų kovų šalį užėmė. 1916 m. Togolandas buvo padalintas į prancūzų ir britų administruojamas zonas, o po karo Togolandas oficialiai tapo Tautų Lygos mandatine teritorija, administraciniais tikslais padalinta tarp Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės.

Po Antrojo pasaulinio karo mandatinė teritorija tapo Jungtinių Tautų globojama teritorija, kurią administravo britai.

1954 m. buvo pradėta ruoštis kaimyninės Ganos nepriklausomybei ir iškilo šios mandatinės teritorijos klausimas. 1956 m. prižiūrint JT šalyje įvyko visuotiniai rinkimai, kurių metu 58 procentai gyventojų balsavo už įjungimą į nepriklausomos Ganos sudėtį. Tų pačių metų gruodžio mėnesį Britų Togolandas buvo įjungtas į Aukso kranto koloniją, kurios sudėtyje po keleto mėnesių gavo nepriklausomybę kaip Gana.
Atominis laikas

**Atominis laikas** – laikas, kuris eina pastoviu greičiu ir nepriklauso nuo Žemės sukimosi nevienodumų. 1967 m. buvo įvestas atominio laiko vienetas – atominė sekundė. Ji yra lygi spinduliavimo, atitinkančio kvantinį šuolį tarp cezio 133Cs atomo pagrindinės būsenos hipersmulkiosios struktūros lygmenų, 9 192 631 770 periodų trukmei. Atominė sekundė tapo laiko vienetu ir Tarptautinėje (SI) vienetų sistemoje. Tarptautinis laiko biuras lygina geriausius įvairių šalių laiko ir dažnio etalonus ir formuoja Tarptautinio atominio laiko TAI (International Atomic Time) skalę.

## Nuorodos
* http://mokslasplius.lt/astronomija/node/570
Vlodzimežas Antonievičius

**Vlodzimežas Antonievičius** (, 1893 m. liepos 15 d. Sambiras, Ukraina – 1973 m. gegužės 20 d. Varšuva) – Lenkijos archeologas.

## Biografija
Baigė Lvovo gimnaziją, studijavo geografiją ir archeologiją Lvovo, Jogailos, Vienos Paryžiaus Prahos universitetuose. 1914 m. sunkiai sužeistas fronte. 1918 m. apgynė daktaro disertaciją apie gintaro reikšmę priešistorinėje Europoje.

1916-1918 m. dirbo Vavelio muziejuje. 1918-1920 m. Lenkijos laikinosios vyriausybės kultūros skyriaus vedėjo pavaduotojas, Poznanės universiteto docentas. Nuo 1920 m. Varšuvos universiteto dėstytojas, 1923 m. profesorius, 1936-1939 m. rektorius, Archeologijos katedros vedėjas. 1925-1933 m. su pertraukomis dėstė Vilniaus universitete, tvarkė universiteto archeologinio muziejaus rinkinius. Nuo 1952 m. Lenkijos mokslų akademijos narys.

## Mokslinė veikla
Vadovavo Lenkijos archeologinių paminklų (daugiausia prie Vyslos) tyrinėjimui, buvo žurnalo „Wiadomošci archeologiczne“ redaktorius. Bendradarbiavo su Lietuvos archeologais, 1934 m. vadovavo Mėžionių pilkapyno tyrimams. Paskelbė apie 300 darbų iš archeologijos (dalis susiję su Lietuva), istorijos, muziejininkystės, etnografijos, geografijos, religijų istorijos.

## Bibliografija
* Baba kamienna w Dźwinogrodzie, 1916
* Archeologia przedhistoryczna jako przedmiot nauczania, 1921
* Pochodzenie i gatunki bursztynu w Europie, 1923
* Pradzieje ziem polskich, 1927
* Archeologia Polski. Zarys czasów przedhistorycznych i wczesnodziejowych ziem Polski, 1928
* O religii dawnych Słowian, 1948–1949
* Historia sztuki najdawniejszych społeczeństw pierwotnych, 1957
* Religia dawnych Słowian, 1957
* Mapa grodzisk w Polsce; Lenkijos piliakalnių žemėlapis, su kitais, 1964

## Šaltiniai
Nils Åberg

**Nilsas Obergas** (, 1888 m. liepos 24 d. Norčiopingas – 1957 m. vasario 28 d. Upsala) – Švedijos archeologas.

## Biografija
1907 m. baigė Upsalos universitetą, 1912 m. apgynė daktaro disertaciją. Nuo 1915 m. Upsalos universiteto, nuo 1928 m. Stokholmo universiteto dėstytojas, nuo 1940 m. profesorius.

## Mokslinė veikla
Tyrė archeologinius periodus nuo eneolito iki ankstyvųjų viduramžių. Taikydamas tipologijos ir kryžminio datavimo metodus sukūrė senienų chronologijos sistemą. Parašė keliolika monografijų, svarbiausia – „Bronzos ir ankstyvojo geležies amžiaus chronologija“ apima įvairius Europos regionus. Veikale „Rytų Prūsija tautų kraustymosi laikotarpiu“ analizuoja V a. – VIII a. baltų archeologinės medžiagos chronologiją, tipologiją, dirbinių ornamentiką.

## Bibliografija
* Zur Entstehung der Keramik vom Schönfelder Typus. Gebauer-Schwetschke, Halle/Saale, 1916.
* Das nordische Kulturgebiet in Mitteleuropa während der jüngeren Steinzeit. Uppsala, 1918.
* Studien über die Schönfelder Keramik, die schwedische "Bandkeramik" und die jütländische Obergrabkeramik. in: Georg Wilke, Archäologie und Indogermanenproblem. Gebauer-Schwetschke, Halle/Saale,, 1918.
* Die Typologie der nordischen Streitäxte. I samarbete med Gustaf Kossinna. Curt Kabitzsch Verlag, Würzburg, 1918.
* Ostpreussen in der Volkenvanderungszeit, 1919 m.
* Bronzezeitliche und früheisenzeitliche Chronologie. Teil III: Kupfer- und Frühbronzezeit. Akademie Verlag Stockholm, 1930–1932.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Carl-Axel Althin, Svensk uppslagsbok, band 32. Malmö 1955, s. 357.
* Sigurd Lindman, Svenska män och kvinnor, biografisk uppslagsbok, del 8, Stockholm 1955, s. 484f.
Andrzej Abramovicz

**Andžejus Abramovičius** (,  1926 m. sausio 14 d. Liublinas – 
2011 m. spalio 23 d.)  Lenkijos archeologas ir istorikas, daktaras.

## Biografija
1949-1955 m. dirbo Lodzės archeologijos muziejuje, nuo 1955 – Lenkijos mokslų akademijos Materialinės kultūros istorijos institute (dab. Lenkijos archeologijos ir etnologijos institutas). Nuo 1967 m. daktaras, nuo 1982 m. profesorius.

## Mokslinė veikla
Svarbiausia tyrinėjimų sritis – Lenkijos archeologijos mokslo ir senovės meno istorija. Lietuvoje dirbusių (rašiusių lenkiškai) archeologų Eustachijaus ir Konstantino Tiškevičių, A. H. Kirkoro, V. Sirokomlės bei istorikų M. Strijkovskio, J. Lelevelio, T. Narbuto mokslinį palikimą nagrinėja kaip bendrą lenkų ir lietuvių įnašą į mokslo raidą. Aprašė Laikinosios archeologijos komisijos ir Senienų muziejaus (Vilniuje) istoriją ir nurodė jų tarptautine reikšmę.

## Bibliografija
* Studia nad geneza̜ polskiej kultury artystycznej. Państwowe Wydawn. Naukowe, 1962
* Wiek archeologii (*Archeologijos amžius*), Państwowe Wydawn. Naukowe, 1967
* Podróznicy po przeszłości, Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1970
* Dalecy i bliscy (*Tolimi ir artimi*), 1974 m.
* Urny i ceraunie (*Urnos ir perkūno strėlės*), Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1979
* Dzieje zainteresowań starożytniczych w Polsce, Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1983
* Historia archeologii polskiej, XIX i XX wiek, (*Lenkijos archeologijos istorija XIX – XX a.*), Instytut Historii Kultury Materialnej Polskiej Akademii Nauk, 1991
* Rzeczy, idee i maski, Wydawn. Retro-Art, 1998

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Andrzej Abramowicz. openlibrary
Volodimiras Antonovičius

**Volodimiras Antonovičius** (, 1834 m. sausio 18 d. Machnivka, Kijevo gubernija, dab. Žitomiro sritis – 1908 m. kovo 21 d. Kijevas) – Ukrainos istorikas, archeologas, etnografas, visuomenės veikėjas, daktaras.

## Biografija
1855 m. baigė Kijevo universiteto Medicinos, 1860 m. Istorijos ir filologijos fakultetą. 1878 m. daktaras, nuo 1901 m. Rusijos mokslų akademijos narys korespondentas.

Kijevo universitete dėstė Ukrainos ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos istoriją; nuo 1878 m. profesorius. 1863-1880 m. Kijevo archeografijos komisijos vadovas, jos leidinių vyr. redaktorius. Nuo 1881 m. metraštininko Nestoro istorikų draugijos Kijeve pirmininkas. Paskelbė apie 300 darbų.

## Bibliografija

* О происхождении шляхетских родов в Юго-Западной России, 1867
* Очерк истории Великого княжества Литовского до смерти великого князя Ольгерда (*Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės istorijos iki XV amžiaus vidurio apybraiža*), 1878 m.
* Монографии по истории Западной и Юго-Западной России (*Vakarų ir Pietvakarių Rusijos istorijos monografijos*), 1885 m., 1921 m. dalis šios knygos išleista lietuvių kalba pavadinimu „Vytenis ir Gediminas 1293-1341“
* Mažarusių tautos istorinės dainos, su M. Dragomanovu, 1 t.1874-75
* Археологическая карта Киевской губернии (*Kijevo gubernijos archeologinis žemėlapis*), 1895
* Археологическая карта Волынской губернии (*Voluinės gubernijos archeologinis žemėlapis*), 1902

## Šaltiniai
Dainava (Alytus)

**Dainava** – Alytaus miesto dalis, esanti į vakarus nuo miesto centro. Yra Dainavos vidurinė mokykla, Dzūkijos vidurinė mokykla, 3 vaikų darželiai, Jaunimo parkas, Alytaus poliklinika, sporto rūmai. Daugiausiai dominuoja 5, 9, 12 aukštų daugiabučiai namai.

## Istorija

Tai pirmasis Alytaus gyvenamasis rajonas – jis pradėtas statyti apie 1960 m. Tada daugiausiai buvo statomi 5 aukštų namai. Nuo 1977 m. pradėti statyti 5, 9 aukštų blokiniai ir 12 aukštų plytiniai daugiabučiai. Mikrorajone 1982 m. pasodintas Jaunimo parkas.

2009 m. iš ES struktūrinių fondų gauti 13 mln. litų šiam gyvenamajam rajonui atnaujinti. Bus remontuojami daugiabučių namų kiemai, šaligatviai. Bus platinama Naujoji gatvė iki 6 eismo juostų, pastatyti keli automobilių žiedai.

## Šaltiniai
Dmitrijus Anučinas

**Dmitrijus Anučinas** (, 1843 m. rugsėjo 8 d. Sankt Peterburgas – 1923 m. birželio 4 d. Maskva, palaidotas Vagankovo kapinėse) – Rusijos antropologas, geografas, etnografas, archeologas. Vienas antropologijos pradininkų Rusijoje.

## Biografija
1867 m. baigė Maskvos universitetą. 1896 m. Peterburgo mokslų akademijos narys.

Nuo 1880 m. Maskvos universitete dėstė antropologiją, įsteigė Antropologijos muziejų, 1885-1923 m. Geografijos katedros vedėjas; nuo 1884 m. profesorius. Nuo 1890 m. Gamtos mokslo, antropologijos ir etnografijos mėgėjų draugijos prezidentas.

## Mokslinė veikla
Parašė etninės antropologijos ir antropogenezės (apie Sachalino gyventojus ainus), etnografijos, pirmykštės archeologijos, regioninės geografijos, mokslų istorijos darbų. Nuo 1889 m. redagavo žurnalą „Etnografičeskoe obozrenie“, 1894 m. jo įsteigtą „Zemlevedenie“, nuo 1900 m. „Russkij antropologičeskij žumal“.

## Šaltiniai
Gonavo sala

**Gonavo sala** () – sala Karibų jūros regione, į rytus nuo Espanjolos, Gonavo įlankoje. Priklauso Haičiui, Vakarų departamentui. Plotas 743 km². Salos ilgis 60 km, plotis iki 15 km. Sudaryta iš kalkakmenio, daugiausia kalvota. Aukštis iki 778 m. Per metus Gonavo saloje iškrenta 600–1800 mm kritulių, tačiau dėl intensyvaus ganymo salos paviršius erodavęs, dažnos sausros.

Gonavo saloje gyvena ~100 tūkst. gyventojų. Vidutinis gyventojų tankumas – 134,59 žm./km². Pagrindinis miestas – Ansagaletas (*Anse-à-Galets*).
Leges Barbarorum

***Leges Barbarorum*** (lot. 'barbarų įstatymai') – atskirų germanų genčių paprotinių teisinių normų rinkiniai, naudoti ginčams spręsti, surašyti lotynų kalba V-IX a., iki XI a. pildomi naujovėmis. Apėmė daugiausia baudžiamosios teisės nuostatas, kiekvienam konkrečiam nusikaltimui buvo nustatyta piniginė bauda. Privatinės ir viešosios teisės nuostatų praktiškai nėra. 

## Istorija

*Leges Barbarorum* surašymą lėmė nauji visuomeninio gyvenimo reikalavimai kuriantis stambesnėms genčių valstybėlėms, stiprėjant jų centrinei valdžiai. Vieni *leges barbarorum* surašyti karaliaus nurodymu papročių žinovų, kiti bendradarbiaujant valdovams ir tautos susirinkimams, panaudojant ir negermanų teisės šaltinius.

Barbarų įstatymais pavadinti humanistinės pakraipos teisininkų XIII a., kai Europoje vėl buvo pradėti perimti romėnų teisės principai, taip pabrėžiant germanų teisinės kultūros primityvumą lyginant su vėlyvaisiais viduramžiais vėl atrastais Justiniano *[[Corpus iuris civilis]]*.

## Nuorodos
*Salijų tiesa
*Leges Visigothorum
Michailas Artamonovas

**Michailas Artamonovas** (, 1898 m. gruodžio 5 d. Vygolevas, Tverės gubernija – 1972 m. liepos 29 d. Leningradas) – Rusijos archeologas, chazarų archeologijos pradininkas.

## Biografija
1924 m. baigė Leningrado universitetą. Nuo 1935 m. Leningrado universiteto profesorius, 1941 m. istorijos mokslų daktaras. 1951–1964 m. Ermitažo direktorius.

## Mokslinė veikla
Dono žemupyje, Ukrainoje, Šiaurės Kaukaze ištyrė daug bronzos ir geležies amžių archeologinių paminklų. Tyrimų pagrindinė kryptis – skitų ir chazarų archeologija bei istorija, t. p. tyrė ankstyvąsias slavų archeologines kultūras.

## Bibliografija
* Средневековые поселения на Нижнем Дону: По материалам Северо-Кавказской экспедиции. Л.: Соцэкгиз, 1935. 117 с. (*Viduramžių gyvenvietės Dono žemupyje*)
* Очерки древнейшей истории хазар. Л. : Соцэкгиз, 1936. VII, 136, [3] с.
* Происхождение славян : Стенограмма публичной лекции. Л., 1950. 52 с.
* История хазар. Л. : Изд-во Гос. Эрмитажа, 1962. 523 с. (*Chazarų istorija*) Pakartotiniai leidimai: СПб.: Лань, 2001. 687 с. ISBN 5-8114-0377-1., СПб. : Филол. фак. С.-Петерб. ун-та, 2002. 548, [2] с. ISBN 5-8465-0032-3.
* Вопросы расселения восточных славян и советская археология // Проблемы всеобщей истории. Л., 1967. С. 29–69.
* Археологическая культура и этнос // Проблемы истории феодальной России. Л., 1971. С. 16–32.
* Сокровища саков : Аму-Дарьинский клад. Алтайские курганы. Минусинские бронзы. Сибирское золото. М. : Искусство, 1973. 279 с.
* Киммерийцы и скифы : (От появления на исторической арене до IV в. до н. э.). Л. : Изд-во Ленингр. ун-та, 1974. 156 с.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Артамонов М. И. Средневековые поселения на Нижнем Дону
Naujojo Leono gubernatorystė

**Naujojo Leono gubernatorystė** () – Ispanijos imperijos kolonijinė teritorija Pietų Amerikoje. Sudaryta 1529 m. po Toledo sutarties. Fransiskas Pisaras šią teritoriją užbrėžė 200 lygų į pietus nuo Santjago upės žiočių. Apėmė pietines Argentinos ir Čilės teritorijas. Jos gubernatoriumi paskirtas Simonas de Alkasaba i Sotomajoras. 1530–1531 m. jis pasiekė teritorijas iki 21° p. pl., tačiau nesugebėjo įvykdyti plano užimti teritorijas iki pat Magelano sąsiaurio. 1534 m. Naujojo Leono gubernatorystės teritorijos Ispanijos karaliaus Karolio V praplėstos iki 14° p. pl.
 
1534 m. iš Ispanijos išsiųsta 250 vyrų ekspedicija, kuri turėjo pasiekti Magelano sąsiaurį ir kirsti Ramųjį vandenyną. Tačiau dėl prastų oro sąlygų jį apsistojo prie Chilio įlankos ir netoli dabartinės Kamaroneso gyvenvietės (Čiubutas) įkūrė Puerto de los Leoneso fortą. Vėliau keliautojai patraukė sausuma link Ramiojo vandenyno, tačiau atradę skurdžias vietoves ir indėnus, pasitraukė atgal.

1536 m. kolonizuoti Patagoniją išsiųstas Pedras de Mendosa, tačiau jau prie La Platos patyrė indėnų pasipriešinimą ir žuvo. Vėliau tik XVIII a. vėl pradėti bandymai kolonizuoti teritoriją.

## Šaltiniai
* Gutiérrez Neri, „Primera Fundación de la Patagonia“. Segundo Congreso de Historia Argentina y regional, Academia Nacional de la Historia, Tomo II,1974, Buenos Aires.
* Dumrauf, Clemente I. "Historia del Chubut. " Editorial Plus Ultra, 1992,
* Barba Ruiz, Lucio. „Quienes Colonizaron la Patagonia en el siglo XVIII“ , 1998, Biblioteca Popular Agustín Álvarez, Trelew
Artemijus Arcichovskis

**Artemijus Arcichovskis** (, 1902 m. gruodžio 26 d. Sankt Peterburgas – 1978 m. vasario 17 d. Maskva) – Rusijos archeologas.

## Biografija
Tėvas botanikas Vladimiras Arcichovskis. 1925 baigė Maskvos universitetą; V. Gorodcovo mokinys. Nuo 1927 m. Maskvos universiteto dėstytojas, 1939-1978 m. – Archeologijos katedros vedėjas; nuo 1937 m. profesorius. 1960 m. TSRS mokslų akademijos narys korespondentas. Žurnalo „Sovetskaja archeologija“ įkūrėjas ir 1957-1978 m. vyr. redaktorius.

## Mokslinė veikla
Tyrinėjimų pagrindinė kryptis – senovės Rusios archeologija ir kultūros istorija. Nuo 1932 m. su pertraukomis vadovavo Naugardo archeologiniams tyrimams. Antrojo pasaulinio karo sugriautame mieste išplėtus tyrimus 1951 m. liepos 26 d. buvo rasti pirmieji „Laiškai beržo tošyje“.

Suformulavo senamiesčių kultūros sluoksnių tyrimų pagrindinius principus, kėlė daiktinių šaltinių prioritetą. Parašė archeologijos vadovėlių (1947, 1954 m.) 

## Bibliografija
* Курганы вятичей, М., 1930;
* Древнерусские миниатюры как исторический источник, М., 1944
* Введение в археологию, 3 изд., М., 1947
* Основы археологии, 2 изд., М., 1955
* Новые открытия в Новгороде, М., 1955
* Новгородские грамоты на бересте, т. 1—6, М., 1953—63.
* Naugardo archeologiniai tyrimai 

## Šaltiniai
Wolfgang La Baume

**Volfgangas La Baumas** (, 1885 m. vasario 8 d. Dancigas – 1971 m. kovo 18 d. Ludvigshafenas, Reino kraštas-Pfalcas) – vokiečių archeologas.

## Biografija
1923-1928 m. Dancigo provincijos muziejaus direktorius. 1928-1945 m. Karaliaučiaus universiteto profesorius ir Karaliaučiaus kultūros paminklų apsaugos įstaigos direktorius. Nuo 1945 m. gyveno Vokietijoje.

Parašė veikalų iš Prūsijos istorijos ir archeologijos. Veikaluose „Rytų ir Vakarų Prūsijos istorijos atlasas“ ir „Prūsijos ankstyvųjų laikų kultūros ir tautos“ yra Klaipėdos apskrities archeologinių paminklų ir radinių paplitimo žemėlapių, paveikslų, aprašymų.

## Bibliografija
* Gesichtsurnen und Hausurnen. Archiv für Anthropologie, N. F. XXIII/1, 1932.
* Atlas der ost und westpreussischen Landesgeschichte, 1936
* Kulturen und Volker der Frühzeit im Preussenlande, 1937
* Sprache und Heimat der Preussen, Zeitschrift für Ostforschung, Länder und Völker im östlichen Mitteleuropa, 1/4, 1952

## Šaltiniai
Andrius Šiuša

**Andrius Šiuša** (g. 1952 m. gegužės 5 d.) – lietuvių kino režisierius, scenaristas. Lietuvos kinematografininkų sąjungos narys.

Žmona Dalia. Vaikai – Agnė (g. 1979), Robertas (g. 1981).

## Biografija
1970 m. baigė Kauno raj. Garliavos vidurinę mokyklą. 1974 – 1979 m. studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijoje Televizijos režisūros specialybę.

## Kūryba
Vaidino kino filmuose, juos režisavo, rašė scenarijus. Piešia karikatūras Lietuvos laikraščiams ir žurnalams.

**Scenarijaus autorius ir režisierius:**
* 1979 m. – Muzikinis maratonas, kartu su R. Poškaičiu
* 1987 m. – Parodų rūmai (kartu su M. Giedriu)
* 1993 m. – Ir jis pasakė jums sudie.

**Dokumentiniai filmai**
* 2001 m. – Be pavadinimo (arba Šalta diena prie marių), scenarijaus autorius ir režisierius
* 1998–2000 m. – Lietuvos kronika (trumpametražiai filmai apie Raimondą Vabalą, Arūną Žebriūną, Joną Strielkūną, Joną Gricių, liaudies dainų atlikėją S. Masalską
* 1997 m. – Štai taip Tuminas kalbėjo

**Vaidina:**
* 1980 m. – Rungtynės nuo 9 iki 9, rež. Raimondas Vabalas
* 1980 m. – Muzikos mokytojas. Andrius, kartu ir antrasis režisierius, rež. Algirdas Araminas
* 1981 m. – Administratorius. Amerikietiška tragedija, rež. Marijonas Giedrys
* 1984 m. - Sūnus paklydėlis, rež. Marijonas Giedrys
* 1990 m. – Marius, rež. Marijonas Giedrys, Jonas Pakulis
* 2008 m. – Broliai, teleserialas, rež. Valdas Babaliauskas, Valdas Stripinis, Linas Paugis.

A. Šiušos filmai dalyvavo tarptautiniuose kino festivaliuose San Reme (Italijoje), Lagove (Lenkijoje). 1993 m. Liubeko (Vokietija) tarptautiniame kino festivalyje filmas "Ir jis pasakė jums sudie" laimėjo Didįjį prizą.

## Nuorodos
Andrius Šiuša
Britų Hondūras

**Britų Hondūras** () – Britų imperijos kolonija Centrinėje Amerikoje, dabartinės Belizo valstybės teritorijoje.

Pradžioje būsimos kolonijos teritorijos priklausė Ispanijai, tačiau jau 1638 m. čia pradėjo kurtis anglų medkirčiai, iš Belizo gabenę vertingą medieną. Pagrindine jų kolonija tapo Belizo miestas. XVII–XVIII a. vyko intensyvios kovos tarp ispanų ir britų kolonizatorių. 1754 m. ispanai surengė didelio masto ataką, tačiau ji buvo nesėkminga. Ispanai pripažino britų teises į Belizą, tačiau vis dar tęsė atakas, 1779 m. atakavo Belizo miestą. Galutinė britų pergalė pasiekta 1798 m. po Šv. Jurgio įlankos mūšio.

Teritorija buvo pradžioje pavaldi Jamaikos kolonijai, o 1862 m. sudaryta atskira Britų Hondūro kolonija. Pagrindinis verslas buvo medienos pramonė. Joje dirbti į teritorija jau nuo seniau buvo atgabenta daug vergų negrų. Iš jų, vietinių majų ir metisų susidarė etninė grupė, vadinama garifunais. Dalis jų prasigyveno ir tapo žemvaldžiais. Dėl didelės priklausomybės nuo importo iš Didžiosios Britanijos ir centralizuoto valdymo iš Belizo miesto kolonija išliko gan skurdi, o toliau nuo sostinės esantys regionai vystėsi labai lėtai. Kritus medienos paklausai Britų Hondūrą ištiko ekonominė krizė, pradėtas cukranendrių, kavos, kakavos, bananų auginimas, tačiau kolonija nesugebėjo konkuruoti su kitomis Karibų jūros regiono valstybėmis. Visgi pradėjus gumos gavybą iš paprastojo gumenio medžių Britų Hondūro ekonomikai pavyko atsigauti. XX a. pr. dėl medienos paklausos JAV vėl pradėtas masinis medžių kirtimas ir eksportas. 1931 m. kolonija patyrė milžiniškų nuostolių – dėl Didžiosios depresijos vyko ekonominė stagnacija, be to nuožmus uraganas visiškai nuniokojo Belizo miestą. Kilo streikai, riaušės. Daugelis indėnų, kreolų gyveno labai prastomis gyvenimo sąlygomis, klestėjo nedarbas, nusikalstamumas.

XX a. viduryje pradėtos gerinti dirbančiųjų sąlygos, vystyti infrastruktūra, kūrėsi politiniai judėjimai, prasidėjo nepriklausomybės siekis. Tačiau kaimyninė Gvatemala reiškė pretenzijas į Britų Hondūro teritoriją, todėl nepriklausomybės suteikti neskubėta. 1964 m. kolonijai suteikta savivaldos autonomija, Jungtinė Karalystė prižiūrėjo tik tarptautinį saugumą, gynybą, užsienio politiką. 1973 m. kolonija pervadinta į Belizą. 1975 m. buvo sudarytos sąlygos skelbti nepriklausomybę, tačiau dėl išlikusio Gvatemalos pavojaus to daryti neskubėta. JK ir Gvatemalos vadovai ne kartą rinkosi į derybas, buvo kviečiami neutralūs tarpininkai, tačiau konflikto išspręsti nepavyko. 1972 m. buvo iškilusi karo grėsmė. Palaipsniui Belizui pavyko užsitikrinti daugelio Lotynų Amerikos valstybių paramą. 1981 m. Belizas paskelbtas nepriklausoma valstybe.

## Išnašos
Ušača

**Ušača** (arba ***Ušačia***; ) – upė Baltarusijoje, Vitebsko srityje, kairysis Dauguvos intakas. Prasideda 169,7 m virš jūros lygio, Dokšicų rajone. Teka į šiaurę, prateka Muragų, Tartako, Varoničių ir kitus ežerus. Įteka į Dauguvą žemiau Navapolacko. Plotis – 30–40 m. Prie upės įsikūrusi Ušačų gyvenvietė.
SI sistemos priešdėliai

**[[SI sistema|SI sistemos]] priešdėliai** – prieš matavimo vienetus (arba jų simbolius) rašomi priešdėliai (arba jų simboliai), reiškiantys daugiklius. Priešdėliai yra naudojami, kai norima sumažinti nulių skaičių dydžiuose. Pavyzdžiui, viena milijardąją ampero dalį dažnai yra patogiau žymėti ne kaip 0,000000001 A, o kaip 1 nA.

## Priešdėlių sąrašas

## Kėlimas laipsniu
Kai dydis yra kėliamas laipsniu, bet koks daugiklį reiškiantis priešdėlis yra laikomas dydžio dalimi, todėl taip pat turi būti keliamas laipsniu. Pvz., :
* (10 km)2 = 100 km², kur 1 km² reiškia vieną kvadratinį kilometrą. Kadangi viename kilometre yra 1000 m, 1 km² = (1000 m)2 = 1 000 000 m² = 106 m², o ne 103 m². 
* 1 dm³ = (1/10 m)3 = 1/1000 m³ = 10-3 m³.

## Kompiuterių moksle
Kompiuterių moksle priešdėliai kilo-, mega-, giga- yra dažnai vartojami prieš atminties dydžio vienetus bitus ir baitus. Reikia pažymėti, kad čia šių priešdėlių reikšmė gali būti kitokia. Pavyzdžiui, žodis *[[kilobaitas]]* gali reikšti ir 1000 baitų, ir 210 (arba 1024) baitų. Panašiai megabaitas gali reikšti 1 048 576 (tai yra tas pats kaip 10242 arba 220) baitų, o ne 106 baitų ir t. t. 

Norint išvengti dviprasmiškumo 1998 m. buvo įvesta nauja dvejetainių priešdėlių sistema, kurioje daugiklis 210 žymimas priešdėliu *kibi-* (Ki), 220 - *mebi-* (Mi), 230 - *gibi-* (Gi), 240 - *tebi-* (Ti), 250 - *pebi-* (Pi), 260 - *eksbi-* (arba *exbi-*; Ei), 270 - *zebi-* (Zi), 280 - *jobi-* (arba *yobi-*; Yi). Pagal šią sistemą, kilobaitas (1 kB) visada reikštų 1000 baitų, o kibibaitas (1 KiB) reikštų 1024 baitus. Kol kas ši sistema nėra plačiai naudojama.
Mačiūnas

**Mačiūnas** − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mačiūnienė (ištekėjusi moteris) ir Mačiūnaitė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

* Aleksandras Mačiūnas (1902–1954) – inžinierius elektrotechnikas, lietuvių visuomenės veikėjas;
* Erikas Mačiūnas (g. 1955) – medikas, politikas;
* Jurgis Mačiūnas (1931–1978) – lietuvių kilmės menininkas, vienas iš *[[Fluxus]]* judėjimo pradininkų;
* Leonas Laimutis Mačiūnas (g. 1928) – Lietuvos gydytojas chirurgas, šachmatininkas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras;
Nikolajus Avenarijus

**Nikolajus Avenarijus** ( 1834 m. rugsėjo 12 d. Sarskoje Selo, dab. Leningrado sritis – 1903 m. liepos 17 d.) – Rusijos archeologas, pedagogas.

## Biografija
Baigęs Imperatoriškąjį vyriausiąjį pedagogikos institutą Sankt Peterburge dirbo Varšuvos, Balstogės mokyklų inspektoriumi.

1885-1890 m. tyrinėjo Barysavo, Bielsko, Balstogės ir Naugarduko apylinkių pilkapius bei Drohičino miestą. Baltarusijoje surinko akmeninių kirvių, Lenkijoje – švino plombų kolekciją. 1893 m. IX archeologų suvažiavime Vilniuje skaitė pranešimą apie Drohičino plombas; jas priskyrė rusų periodui. Darbai archeologine tematika parašyti tendencingai – prorusiškai ir proslaviškai; jotvingius laikė laukiniais, iki slavų atėjimo nenaudojusiais geležies.

## Bibliografija
* Drohičinas prie Bugo ir jo senienos, 1890 m.

## Šaltiniai
Nyderlandų Brazilija

**Nyderlandų Brazilija** () arba **Naujoji Olandija** (*Nieuw-Holland*) – Nyderlandų kolonijinės valdos Brazilijos šiaurės rytiniuose regionuose. Gyvavo 1630–1654 metais.

Kadangi Nyderlandai anksčiau buvo Ispanijos valda, todėl pasiekusi nepriklausomybę išlaikė artimus ryšius su buvusia metropolija ir jos kolonijose vykdė prekybą. Olandai taip tap prekiavo ir ispanų gyvenvietėse Brazilijoje.

1621 m. įkurta Vakarų Indijų kompanija, o 1624 m. Jano van Dorto ekspedicija atvyko į Resifę ir privertė pasiduoti vietinius portugalų kolonistus. 1625 m. portugalai su ispanų pagalba atstatė savo valdžią ir išvarė olandus. Tačiau 1628 m. Matansaso įlankos mūšyje prisigrobę ispanų turtų olandai vėl galėjo surengti naują ekspediciją.

1630 m. Hendriko Lonko ekspedicija užėmė Olindą ir Resifę. Tačiau jau 1631 m. portugalai atgavo Olindą. Olandai sugebėjo užimti dar keletą pakrantės gyvenviečių (Porto Kalvą, Kabo de Santo Agostiniją). Kolonijos valdytoju paskirtas Johanas Moricas. 1634 m. olandai kontroliavo pakrantę nuo Šiaurės Rio Grandės iki Kabo de Santo Agostinijo Pernambuke. Didelė dalis portugalų naujakurių kūrėsi Naujojoje Olandijoje, kadangi ten buvo išpažįstama tikėjimo laisvė ir garantuotos platesnės nuosavybės teisės. 1635 m. olandai užėmė tris portugalų tvirtoves, dėl to dar labiau išvystė cukraus importą.

Tačiau kolonija gyvavo trumpai: portugalų plantatoriai surengė sukilimą prieš olandų valdžią ir atkovojo didelę dalį teritorijų. 1645 m. portugalai atkovojo Varzėją, Serinjaemą, Pontal de Nazarę, Porto Kalvą, Fort Moricą, 1647 m. olandai neteko Itaparikos, o 1654 m. prarado Resifę ir panaikino Brazilijos Nyderlandų koloniją.
Mažrimas

**Mažrimas** − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mažrimienė (ištekėjusi moteris) ir Mažrimaitė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

* Romutis Mažrimas (g. 1961) – agronomas, Lietuvos ir Plungės rajono politinis veikėjas;
* Vaclovas Mažrimas (g. 1937) – gydytojas, Lietuvos ir Skuodo rajono politinis veikėjas;
Mažulis

**Mažulis** − lietuviška vyriškos giminės pavardė.

Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Mažulienė (ištekėjusi moteris) ir Mažulytė (mergautinė pavardė).

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

* Andrius Mažutis (*Mažulis*, g. 1981) – Lietuvos krepšininkas, rungtyniaujantis Latvijos Rygos "ASK" komandoje;
* Rytis Mažulis (g. 1961) – Lietuvos kompozitorius, pedagogas;
* Saulius Mažulis (g. 1956) – inžinierius ir chorvedys;
Mažylis

Žodis **mažylis** gali reikšti:

* mažylis – mažiausias žmogaus rankos pirštas
* „Mažylis (bomba)“ – kodinis pavadinimas ant Hirosimos numestai atominei bombai
* „Mažylis (laikraštis)“ – mėnraštis ikimokyklinukų tėvams
* „Smokas ir Mažylis“ – nuotykinis meninis filmas

* Liudas Mažylis – politikas
* Pranas Mažylis – gydytojas akušeris, ginekologas