Gjalrongai

**Gjalrongai** (), **dziažongai** () – viena iš Kinijos etninių grupių. Kalbiškai susijusi su ciangais, kultūriškai – su tibetiečiais. Išpažįsta bono religiją, Tibeto budizmą. Save jie vadina **keru**, kai tuo tarpu etnonimas gjalrongai yra duotas tibietiečių.

Oficialioje Kinijos etninėje politikoje skaičiuojami ir traktuojami kaip tibetiečiai. Kadangi jų skaičiaus statistika nėra vedama, nėra žinoma, kiek jų yra. Manoma, kad skaičius viršija 100 tūkstančių gyventojų.
Tradiciškai kalba atskiromis gjalrongų kalbomis, kurios priskiriamos kinų-tibetiečių kalbų cianginių kalbų grupei. Vis daugiau jų pereina prie kinų kalbos.

## Teritorija

Gjalrongų pavadinimas kilo iš tibetietiško jų gyvenamos teritorijos Gjalrongo () pavadinimo. Jis reiškia „karšti karalienės slėniai“. Tai gali būti užuomina į pagrindinį regiono kalną Murdo (4820 m), kartais tituluojamą kaip „karalienė“, arba į matriarchatinę visuomenę.

Regionas apima Dadu upės slėnį, įspraustą tarp dviejų kalnagūbrių. Aukštupyje (šiaurėje) Dadu vadinama Didžiojo aukso upe (), o Danbos apskrityje susijungia su iš rytų atitekančia Mažojo aukso upe ().

Į rytus, už Čionglajaus kalnų () jis leidžiasi į Sičuano baseiną. Vakaruose, už Dasiue kalnų () yra Jalongo upės slėnis (Litangas). Gjalrongo pietuose Dadu staigiai pasuka į rytus ir sudaro siaurą ir gilų tarpeklį.

Administraciškai regionas užima dalį Sičuano provincijos. Gardzės prefektūroje jis užima 6 vakariausias apskritis: Davu (), Danbą (), Jadziangą (), Kangdingą (), Ludingą () ir Dziulongą (). Ngavos prefektūroje jis užima 3 pietines apskritis: Dzinčuaną (), Siodziną () ir Barkhamą ().

Išskiriami šie gjalrongų etnosai ir kalbos: *japhug, tshobdun, zbu* (šiurinis arealas, Barkhamas), rytų gjalrongai (į rytus nuo Dadu), *khroskyabs/lavrung* (į vakarus nuo Dadu) ir horpai (pietinis arealas).

Gjalrongas laikomas tarpiniu regionu tarp istorinio Tibeto ir Sičuano, kas lemia įvairių kultūrinių įtakų koegzistavimą.

## Istorija
Gjalrongų kilmė nėra aiški. Senovėje jie greičiausiai sudarė dalį Kinijos šaltiniuose minimų vakarų barbarų žongų. Iš šių vėliau išsivystė dabartiniai ciangai, ir, greičiausiai, gjalrongai.

Legenda teigia, kad prieš 600 metų jie gyveno šiauriniame Tibete, ir vėliau migravo į pietus. Už nuopelnus kovojant su mongolais jiems buvo atiduotos žemės į vakarus nuo Mindziango. Vėliau jie išstumti į kalnuotą Dadu upės slėnį. Kita legenda juos kildina iš Ngario vakarų Tibete. XIII a. už nuopelnus mongolams čia juos apgyvendino Juan dinastijos imperatoriai.

Senovėje gjalrongai išpažino senąją Tibeto kalnyno religiją bonas, tačiau nuo XV a. čia stiprėjo Tibeto budizmas. Misionieriai iš centrinio Tibeto, ypač gelugpos sektos atstovai, kolonizavo kraštą, steigė čia vienuolynus. Vienas žymiausių tarp jų yra Dhecangas.

Vystantis feodaliniams santykiams visas kraštas padalintas į kelioliką gentinių žemių, kuriose vadai turėjo absoliučią valdžią. Kiekvienoje jų buvo priskaičiuojami smulkesni teritoriniai vienetai, valdomi vietininkų. Vyravo vergovinė santvarka.

Nuo Ming dinastijos laikų regioną kontroliavo Kinijos imperija, kuri pripažino vietos genčių vadų (tusi) valdžią ir valdė regioną per juos. Iš viso buvo priskaičiuojama 18 gjalrongų valstybėlių: Čakla (ལྕགས་ལ། *lcags la*, 明正), Čučenas (ཆུ་ཆེན། *chu chen*, 祈浸), Tsanlha (བཙན་ལྷ། *btsan lha*, 赞拉), Trokjapas (ཁྲོ་སྐྱབས་། *khro skyabs*, 绰斯甲), Guthangas (འགུ་ཐང་། *vgu thang*, 鱼通), Gomai Damkala (མགོ་སྨད་དམ་ཀ་ལ། *mgo smad dam ka la*, 天全六番), Gotodas (མགོ་སྟོད། *mgo stod*, 冷边), Tratengas (བྲག་སྟེང་། *brag steng*, 巴底), Bavamas (པ་ཝམ། *pa wam*, 巴旺), Gešica (དགེ་ཤིས་ཙ། *dge shis tsa*, 革什咱), Gjalkha (རྒྱལ་ཁ། *rgyal kha*, 杂谷脑), Ogši (འོག་གཞི། *vog gzhi*, 沃日), Lunggu (*lung dgu*), Muči (མུ་ཕྱི། *mu phyi*, 穆坪), Somangas (སོ་མང་། *so mang*, 梭磨), Džocė (ཅོག་ཙེ། *cog tse*, 卓克基), Dzonggagas (རྫོང་འགག *rdzong vgag*, 松岗) ir Cenpa (བསྟན་པ། *bstan pa*, 党坝).

1746 m. Čučeno valstybėlės vadas Sonomas bandė suvienyti visas gjalrongų valstybėles, tačiau taip sukėlė Čing Kinijos dėmesį. Buvo pasiųsta Kinijos armija numalšinti vietos sukilimo ir galutinai pajungti valstybėlių. Tai buvo vadinama Dzinčuano karais. Po kinų pergalės vietos vadų autonomija buvo panaikinta, regionas integruotas į Sičuano provinciją, čia sukurtos apskritys.

Visame regione, ypač pietinėje dalyje, vyksta gjalrongų nutautinimas. Tokie didieji miestai kaip Ludingas ir Kangdingas yra dominuojami kinų, sparčiai plinta kinų kalba. Oficialiai gjalrongai neturi tautos statuso (traktuojami kaip dalis tibetiečių), dėl ko nėra rūpinamasi jų tapatybės ar kultūros išsaugojimu.

## Kultūra

Gjalrongai yra žemdirbiai, auginantys miežius, kviečius, kukurūzus. Seniau vertėsi aguonų auginimu ir opiumo gamyba. Taip pat augina jakus, jaučius, ožkas, avis, kiaules, žemaūgius arklius. Paplitusi tekstilė ir ginklų gamyba.

Visame regione gyvenamos yra tik upės pakrantės, ir dėl lygumų trūkumo gyvenvietės dažniausiai įsikūrę kalnų šlaituose. Jos yra nedidelės, iš keliasdešimties namų. Tradiciškai jose stovi akmeniniai 18-20 m aukščio bokštai, skirti prisiglausti priešų antpuolio atveju. Gjalrongai gyvena dviaukščiuose akmeniniuose namuose su dvišlaičiu stogu.

Tradiciniai rūbai nesiskiria nuo tibetiečių. Būdingi išskirtiniai galvos dangalai, vyrai ciangų papročiu rišasi turbanus. Moterys pina dvi kasas. Paplitę sidabriniai papuošalai. Mitybos tradicija priskiriama tibetiečių virtuvei.

Nuo senovės moterys buvo traktuojamos lygiomis su vyrais, dalyvavo sprendimuose, dirbo laukus, ganė gyvulius, užsiėmė prekyba. Po vestuvių jos grįždavo keliems mėnesiams į namus, ir tik po to visam laikui persikeldavo gyventi pas vyrą.

## Šaltiniai