open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vilkijos hidrografinis draustinis

**Vilkijos hidrografinis draustinis** – saugoma gamtos teritorija Joniškio rajone, prie Skaistgirio miestelio, abipus Vilkijos upelio. Draustinio plotas 63,1 ha, įkurtas 1988 m.

Draustinį sudaro upės vaga pakrančių medynai ir slėnio natūralios pievos. Paskirtis – išsaugoti Lielupės baseino Žiemgalos lygumos natūralios upės slėnį. Dalis draustinio teritorijos (nuo Bandorių kaimo iki Latvijos respublikos) yra įtraukta į gamtinių buveinių apsaugai svarbių teritorijų sąrašą NATURA 2000).

Upė maitinama paviršiniais gruntiniais vandenimis. Pavasarinių polaidžių metu ir gausių kritulių laikotarpiais Vilkija staiga patvinsta. Sausringais periodais upės vagoje lieka nedidelės vandens properšos, tai būdinga daugeliui Žiemgalės lygumos upelių. Upelio vagoje, kuri labai vingiuota, guli daug didelių riedulių.

Vilkijos pakrantėse auga uosiai, vinkšnos, trapieji ir baltieji gluosniai, baltalksniai, juodalksniai. Šios medžių ir kitų augalų rūšys suformuoja vertingas botaniniu požiūriu buveines. Didesni natūralių pievų plotai išsidėstę prie upės vingių. Vyrauja purienynai (*Calthion palustris*), mažiau paplitę aukštaviksvynai (*Magnocaricion elatae*). Vilkijos slėnyje aptinkamos saugomos augalų rūšys: paprastoji tuklė (*Pinguicula vulgaris*), totorinė maludė (*Conioselinum tataricum*), baltijinė gegūnė (*Dactylorhiza longifolia*) raudonoji gegūnė (*Dactylorhiza incarnata*), raktažolė pelenėlė (*Primula farinosa*), epifitinė samana plunksninė pliusnė (*Neckera pennata*). Upelio vagoje, ant vandens skalaujamų akmenų auga labai reta saugoma samana Arnoldo skeltadantė (*Fissidens arnoldii*).

Draustinyje pastoviai gyvena ūdros (*Lutra lutra*).

## Šaltiniai
* http://www.ziemgala.lt/lt/siaures-lietuvos-gamtos-paveldas/joniskio-krastas-sigitas-obelevicius-ir-kiti
* http://zagaresrp.am.lt/VI/rubric.php?rubric_id=195
Psichrosfera

**Psichrosfera** (; ; iš  'šaltas') – vandens sluoksnis vandenyne, kurio temperatūra apie 4° C. Sluoksnis prasideda 100–700 m gylyje. Užpildo visų vandenynų giliąsias dalis nuo ašigalių iki pusiaujo.

Šis sluoksnis susiformuoja todėl, kad šios temperatūros vanduo turi didžiausią tankį ir grimzta į dugną. Šią temperatūrą vanduo įgauna poliarinėse vandenynų dalyse, ten jis atvėsta, grimzta gilyn ir palei dugną teka link pusiaujo. Šaltame vandenyje gerai tirpsta dujos, todėl jis turi nemažai ištirpusio deguonies. Su šaltu nuo polių sklindančiu vandeniu keliaujantis deguonis prieinamas giliavandeniams vandenynų organizmams, pvz., bentosui.
Baltoji (sala)

**Baltoji** () – sala Karos jūroje, ties Jamalo pusiasalio šiauriniu galu, nuo jo atskirta Malygino sąsiauriu (9 km). Priklauso Rusijai, Jamalo Nencų autonominei apygardai. Plotas – ~1900 km². Paviršius žemas (iki 12 m aukščio), padengtas labai pelkėta arktine tundra. Gausu termokarstinių ežerų. Šiauriniai ir rytiniai krantai žemi, smėlingi, vakariniai ir pietiniai statūs, vietomis sudaro iki 6 m skardžius.

Baltoji sala negyvenama. 1933 m. buvo įkurta meteorologinė stotis.

## Šaltiniai
Biliajivka

**Biliajivka** () – miestas pietų Ukrainoje, Odesos srityje, į vakarus nuo Odesos, Dniestro upės slėnyje, prie Baltojo (*Bilės*) ežero. Rajono centras. Artimiausia geležinkelio stotis yra už 26 km Vyhodoje. Pieno, vyno ir sulčių, žuvies perdirbimo pramonė.

## Istorija

Gyvenvietės įkūrimo data nežinoma, bet 1790 m. šioje vietoje jau minima Zaporožės kazokų gyvenvietė. Manoma, kad jos pavadinimas kilo nuo ežero. 1886 m. tapo valsčiaus centru. 1957 m. Biliajivkai suteiktas miesto tipo gyvenvietės, o 1979 m. – miesto statusas.

## Šaltiniai
Berdskas

**Berdskas** () – miestas Rusijoje, Novosibirsko srityje, į pietus nuo Novosibirsko (patenka į jo aglomeraciją), prie Berdės upės (šalia jos įtekėjimo į Novosibirsko tvenkinį). Pro miestą eina Novosibirsko–Bijsko plentas ir geležinkelis. Mašinų gamybos (elektromechanikos), poligrafijos, medienos apdirbimo, siuvimo, maisto (duonos, vandens fasavimo), statybinių medžiagų gamybos pramonė. Veikia medicinos biotechnologijų instituto filialas, Novosibirsko pedagoginio ir agrarinio universitetų padaliniai. Yra 2004 m. pastatytas soboras.

## Istorija

Berdsko ostrogas įkurtas XVIII a. pr. Pro gyvenvietę ėjo Sibiro traktas, suklestėjo prekyba. XX a. pr. pradėjo kurtis pramonės įmonės, Berdskas sparčiai augo, 1915 m. gyvenvietę pasiekė geležinkelis. 1944 m. Berdskui suteiktas miesto statusas.

## Šaltiniai
Bepu

**Bepu** () – miestas Japonijoje, Kiūšiū saloje, Oitos prefektūroje, prie Vidinės Japonijos jūros (Bepu įlankos). Spalvotosios metalurgijos, chemijos, tekstilės pramonė. Balneologinis kurortas (apylinkės garsėja karštosiomis versmėmis). Yra 100 m aukščio ryšių perdavos bokštas. Bepu apylinkėse yra vaizdingų krioklių, ežerų, parkų. Veikia universitetas (įkurtas 1954 m.).

## Šaltiniai
Levo Bergo kalnai

**Levo Bergo kalnai** () – kalnai Rytų Antarktidoje, Jurgio V krante. Sudaryti iš molingų skalūnų. Kalnai sudaro 6 viršūnes (nunatakus), siekiančius 650 m aukštį.

Kalnai atrasti 3-osios tarybinės antarktinės ekspedicijos 1958 m. Pavadinti tarybinio geografo, akademiko Levo Bergo garbei.

## Šaltiniai
The Chronicles of Riddick: Escape from Butcher Bay

**The Chronicles of Riddick: Escape from Butcher Bay** (liet. *Ridiko kronikos. Pabėgimas iš „Butcher Bay“*) – 2004 m. kompiuterinis žaidimas, pirmojo asmens šaudyklė su stealth elementais XBOX ir Windows sistemoms. Žaidimas paremtas filmų „Visiška tamsa“ ir „Ridiko kronikos“ (kurtas tuo pat metu, kaip žaidimas) motyvais.

Žaidimas sulaukė palankaus kritikų įvertinimo. Metacritic.com tinklalapio kritikų apžvalgų suvestinės vertinimo vidurkis 90 balų iš 100. Gamerankings.com tinklalapyje žaidimas įvertintas 88,61 %. Pasaulyje buvo parduota 0,45 mln. žaidimo kopijų Xbox platformai (2013 m. duomenimis).

2009 m. pasirodė perdirbtas, aukštesnės vaizdo grafikos kokybės leidimas kartu su tęsiniu „The Chronicles of Riddick: Assault on Dark Athena“ Playstation 3, Xbox 360, Windows platformoms.

## Leidimai

* Xbox platforma, 2004 m. birželio 1 d.
* PlayStation 3, Xbox 360, Windows platformos, 2009 m. balandžio 7 d.

## Apie žaidimą

„The Chronicles of Riddick: Escape from Butcher Bay“ žaidimas paremtas filmų „Visiška tamsa“ ir „Ridiko kronikos“ pagrindinio veikėjo Ridiko (piln. Richard B. Riddick) charakteriu. Žaidimo veikėją įgarsina filmuose Ridiką vaidinantis Vin Diesel. Iš filmų paimti tik kai kurie siužeto elementai (Ridiko įkalinimas kalėjime, sugebėjimas matyti tamsoje). Žaidimas yra pirmojo asmens šaudyklė. Kai kuriais atvejais, Ridikui atliekant specialius veiksmus, žaidimo kamera gali trumpai persijungti į trečiojo asmens režimą. Žaidimą galima žaisti trimis sunkumo lygiais: lengvu, normaliu ir sunkiu. Sunkumo lygius galima persijungti žaidimo eigoje. 

Veiksmas vyksta nežemiškos planetos specializuotame kalėjime, pavadinimu „Butcher Bay“, kuriame laikomi pavojingiausi galaktikos nusikaltėliai. Ridiko misija yra iš jo pabėgti. Žaidime galima valdyti grupę šaunamųjų ginklų arba kautis kumščiais, šaltaisiais ginklais. Ridikas gali pasislėpti tamsoje ir, dėka gebėjimo matyti tamsoje, iš pasalų atakuoti priešininkus. Žaidime galima surinkti 59 trofėjus − cigarečių pakelius.

## Žaidimo siužetas

Žaidimo veiksmas vyksta tolimoje ateityje. Nusikaltėlių medžiotojas Džounsas, kartu su keletu kitų kalinių, į kalėjimą „Butcher Bay“ atgabena ypač pavojingą nusikaltėlį Ridiką, už kurį paima nemenką atlygį. Ridikas turi išsivaduoti iš kalėjimo apsukriai rinkdamas informaciją iš kitų kalinių ir apeidamas arba žudydamas kalėjimo sargus. Padėtį apsunkina, kad medžiotojas Džounsas tikisi vėl pasigrobti Ridiką ir nugabenti į kitą kalėjimą, kuriame gautų antrą atlygį.

## Išnašos

## Nuorodos

* allgame.com 
* gamespot.com
Rūgštusis žagrenis

* *Datisca hirta* L.
* *Rhus hirta* (L.) Sudw.

** Rūgštusis žagrenis** (*Rhus typhina*) – anakardinių (*Anacardiaceae*) šeimos, žagrenių (*Rhus*) genties, dekoratyvinis, lapus metantis medis arba krūmas.

## Morfologija

Laja skėtiška, reta, 5–6 m (kartais 12 m) skersmens, šakos plaukuotos, būdingas trišakas šakojimasis. Žievė tamsiai ruda, sueižėjusi. Ūgliai stori, tankiai apaugę rudais, aksomiškais plaukeliais, lipnūs. Lapai sudėtiniai, neporomis plunksniški, iki 60 cm ilgio, susideda iš 9–31 pailgai lancetiškų, nusmailėjusiomis viršūnėmis, pjūkliškais kraštais, plaukuotų, tamsiai žalia viršutine ir melsvai žalia apatine puse lapelių. Rudenį nusidažo ryškiomis spalvomis, dažniausiai oranžiniu purpuru. Rausta jie pamažu, todėl ant augalo vienu metu yra ir žalių, ir oranžinių lapų. Žiedai gelsvai žaliose ir rausvose tankiose šluotelėse. Žydi birželio – liepos mėnesį. Vaisiai – žirnio didumo, tankiai apaugę raudonais plaukeliais – kaulavaisiai, susitelkę šakų viršūnėse į 10–20 cm ilgio šluoteles. Prinoksta rugpjūčio – rugsėjo mėnesį ir laikosi ant medžio per žiemą (žmonės juos kartais vadina žiedais). Dauginasi sėklomis, ataugomis ir atžalomis. Žievėje ir lapuose yra nuodingų pieniškų sulčių. Mediena geltona, geltonai žalsvos spalvos.

## Matmenys

Auga greitai. Įprastai užauga 4–6 m aukščio (tėvynėje užauga nuo 10 iki 12 m aukščio). Kamieno skersmuo nedaugiau kaip 35 cm apimties.

## Amžius

Išgyvena iki 20 metų.

## Augavietės

Mėgsta vidutinio derlingumo ir derlingus, normalaus drėgnumo dirvožemius. Nors auga ir nelabai derlinguose dirvožemiuose. Nemėgsta perdžiūvusių ar labai permirkusių dirvų. Šviesamėgis. Atsparus šalčiui ir vėjui, pakenčia užterštą orą. Tinka auginti gyvenvietėse, miestuose pavieniui arba grupėmis. Geresnėje dirvoje sparčiai dauginasi.

## Paplitimas

Labiausiai paplitęs Šiaurės Amerikoje, Ajovoje, Škotijoje, Floridoje, Gruzijoje. Lietuvoje dažnai auginamas parkuose, gyvenvietėse, miestuose.

## Panaudojimas

Lapuose yra iki 25% rauginių medžiagų. Žiedai ir jauni lapai naudojami vaistams gaminti ir tabako aromatui gerinti, vaisiai – actui gaminti, mediena – inkrustacijai.

## Literatūra

* A. Navasaitis, M. Navasaitis, „Lietuvos medžiai“, Vilnius „Mokslas“, 1979 m., (246 psl.)
Mickey Mouse (komiksų žurnalas)

**„Mickey Mouse“** – lietuviškas komiksų žurnalas, leistas nuo 1993 m. sausio mėn. iki 1996 m. Vėliau pakeitė pavadinimą į „Donaldas ir kiti“ ir yra iki šiol seniausias Lietuvoje vis dar parduodamas komiksas.
Greta pagrindinio komiksų žurnalo, 1995 – 2003 m. buvo leidžiamas dar ir atskiras, mažesnio formato, galvosūkių ir užduočių žurnalas – „Donaldo galvosūkiai“. Pačioje pradžioje jis vadinosi: „Donaldo pramogos“, o vėliau pakeitė savo pavadinimą.

## „Auksinė Donaldo kolekcija“

Komiksai iš „Mickey Mouse“ žurnalo vis dar yra perspausdinami „Donaldas ir kiti“ numeriuose, tačiau yra išleidžiamos taip pat ir knygos. Pavyzdžiui, 2011 m. pradėta leisti knygų serija „Auksinė Donaldo kolekcija“, kur spausdinamos istorijos buvo išleistos žurnale „Mickey Mouse“. Dabar yra išleistos dvi knygos.

## Literatūra
* Donaldas ir kiti (1993 *auksinė Donaldo kolekcija*). – Vilnius: Egmont Lietuva, 2011. – 367 p.: iliustr. – ISBN 978-609-414-314-4
* Donaldas ir kiti (1994 *auksinė Donaldo kolekcija*). – Vilnius: Egmont Lietuva, 2012. – 333 p.: iliustr. – ISBN 978-609-414-444-8

## Galerija

Vaizdas:Taip atrodė lietuviškasis Mickey Mouses.jpg|1996 m.
Vaizdas:2000 metų Donaldas ir kiti.jpg|2000 m.
Vaizdas:2010 metų Donaldas ir kiti.jpg|2010 m.


## Šaltiniai
Šilutės arkangelo Mykolo parapija

**Šilutės stačiatikių Arkangelo Mykolo parapija** – viena iš Klaipėdos stačiatikių dekanato parapijų, Šilutėje. Parapijai priklauso Šilutės Arkangelo Mykolo cerkvė. Parapija įkurta 1989 metais. Parapijai priklauso apie 20 tikinčiųjų.

## Nuorodos

* Parapijos rekvizitai.
Ilzenbergo dvaro ąžuolas

**Ilzenbergo dvaro ąžuolas** – botaninis gamtos paveldo objektas, 2013 m. paskelbtas saugomu. Auga Rokiškio rajone, Juodupės seniūnijoje, Ilzenbergo dvaro parke. Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur* L.). Ąžuolo kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 6,3 m, skersmuo – 2 metrai, aukštis – 30,5 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Regbio klubas Lūšis

**Jurbarko regbio klubas Lūšis** – regbio klubas iš Jurbarko. Klubo prezidentas Rolandas Alksnys, treneris Artūras Būblaitis. 2012 m. klubas varžėsi Lietuvos regbio čempionato II vyrų grupėje. Klubas namų rungtynes žaidžia Jurbarko miesto stadione.

## Šaltiniai
Raudonasis giliavandenis molis

**Raudonasis giliavandenis molis** () – dugno nuosėdos, susidarančios vandenynų dugne, giliau kaip 4-5 km. Paprastai rudos, rečiau plytiškai raudonos..

## Cheminė sudėtis
Sudarytas iš smulkiausių įvairių mineralų (ceolitų, geležies ir mangano hidroksidų, terigeninių, vulkanogeninių ir autigeninių molingųjų mineralų) dalelių.. Turi nedaug biogeninių dalelių (žuvų kaulų ir dantų, radioliarijų, foraminiferų) ir mikrometeoritinių dalelių.

Šio tipo moliai turi:
* didesnį kiekį metalų – aliuminio, geležies, mangano, nikelio, kobalto, vario, bario;
* mažiau organinių medžiagų. 
Juose paprastai būna ~20 % Al2O3, 13 % geležies oksidų, 7 % kalcio karbonato, 3 % magnio karbonato, 0,2 % vario, 0,02 % kobalto, 0,08 % nikelio, 0,02 % švino, 0,03 % molibdeno ir 0,04 % vanadžio. Šio molio klodų paviršiuje ir storymėje dažnos geležies ir mangano konkrecijos.

## Paplitimas ir atsargos
Raudonasis molis dengia apie 100 mln. km² vandenynų dugno. Indijos ir Atlanto vandenynuose raudonasis molis dengia apie ketvirtį viso dugno ploto, Ramiajame vandenyne — apie 35 %.

Vandenyninių raudonųjų molių atsargos – apie 1015 tonų. Juose yra apie 100 mlrd. tonų vario.

## Įdomūs faktai
Raudonojo giliavandenio molio kaupimosi sparta – apie 1 mm per 1000 metų.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Батурин Г. Н. Рудный потенциал океана. Москва, 2002 г.
* Базилевская Е. С., Пущаровский Ю. М. Российский журнал наук о Земле, Москва, 1999 г.
* Скорнякова Н. С., Мурдмаа И. О., Литолого-фациальные типы глубоководных пелагических (красных) глин Тихого океана. «Литология и полезные ископаемые», 1968, № 6;
* Осадкообразование в Тихом океане, М., 1970 (Тихий океан, т. 6, кн. 1).
Kutubijos mečetė

**Kutubijos mečetė** () – klasikinė maurų architektūros mečetė Maroke, istorinio Marakešo miesto senamiestyje (medinoje). Pastatyta netoli garsiojo Džema el Fna turgaus, Mohamedo V aveniu.

1157 m. Almoravidų valdovo Abdal Mumino nurodymu čia pastatyta pirmoji mečetė. Valdant Jakubui al-Mansūrui mečetė buvo perstatyta, nes senosios mihrabas netiksliai rodė Mekon. Dabartinė Kutubijos mečetė buvo statoma 1184–1199 m. Ją statė geriausi maurų meistrai iš pat Andalūzijos. Kutubijos mečetė laikoma seniausiu ir labiausiai išbaigtu Almoravidų laikotarpio statiniu.

Mečetė pastatyta iš raudono smiltainio, yra 80 m ilgio ir 60 m pločio. Sienos masyvios, su pasagų formos arkomis, dekoruotos ornamentais ir kufitų rašto įrašais. Vidus sudarytas iš 6 atskirų salių. Maldų salė yra „T“ raidės formos, paremta daugiau nei 100 kolonų. Minbaras išskaptuotas iš santalo ir juodmedžio, dekoruotas dramblio kaulu ir sidabru. Jis pagamintas XI a. Kordoboje ir laikomas vienu puikiausių minbarų pasaulyje.

Ryškiausias Kutubijos mečetės elementas – masyvus, 77 m aukščio minaretas, taip pat pastatytas iš raudono smiltainio. Jam būdingas Omejadų stilius. Iš minareto bokšto atsiveria Marekešo panorama, šis bokštas yra ryškus miesto simbolis, nes už jį aukštesnius statinius statyti buvo uždrausta. Minaretą vainikuoja špilis iš varinių sferų, statinio sienos gausiai ornamentuotos.

Kutubijos mečetė reiškia „knygų pardavėjų mečetė“, kadangi greta jos įėjimo nuo seno vykdoma prekyba knygomis. Į pačią mečetę patekti gali tik musulmonai.

Apgriauta per 2023 m. žemės drebėjimą.


File:Marrakech, Moschea della Koutoubia 01.jpg|Mečetės išorė
File:Marokko0112.jpg|Minaretas
File:MoroccoMarrakech KoutoubiaMosqueTower.jpg|Minareto dekoras
File:Marrakech, Moschea della Koutoubia 03.jpg|Arkada
File:MoroccoMarrakech KoutoubiaMosqueSunset.jpg|Mečetės siluetas
Kilimandžaro sniegynai (apsakymai)

**Kilimandžaro sniegynai** – Ernesto Hemingvėjaus apsakymų rinkinys, išleistas 1961 m. Visos anksčiau išleistos istorijos pasirodė „The Fifth Column and the First Forty-Nine Stories“ knygoje 1938 m.

Šioje knygoje yra šios istorijos:
* „Kilimandžaro sniegynai“
* „Katė lietuje“
* „Akipločiu per sniegus“
* „Indėnų kaimelis“
* „Kareivis sugrįžo“
ir kitos

## Lietuviški leidimai

Knyga lietuvių kalba buvo išspausdinta du kartus:

* Kilimandžaro sniegynai: apsakymai / vertė A. Dantaitė. – Vilnius: Vaga, 1966. – 399 p.
* Kilimandžaro sniegynai: apsakymai. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Vaga, 1977. – 237 p.

## Nuorodos

* Kilimandžaro sniegynai - recenzija
Nuno kyšulys

**Nuno kyšulys** () arba **Šaunaro kyšulys** (*Chaunar*) – kyšulys šiaurės vakarų Afrikos pakrantėje, Maroke, tarp Sidi Ifnio ir Tarfajos, išsikišęs į Atlanto vandenyną. Šis kyšulys žymi Sacharos dykumos pradžią, keliaujant iš šiaurės.

Kyšulį greičiausiai jau XIII a. buvo pasiekę genujiečių pirkliai Vandinas ir Ugolinas Vivaldžiai. XV a. portugalai šį kyšulį pavadino *Cabo de Não* („kyšulys Ne“), kadangi negalėjo jo įveikti ir laikė piečiausiu pasiekiamu tašku. Tik Henriko Jūrininko laikais jūreiviai įveikė Nuno kyšulį ir nepasiekiamumo riba pasistūmėjo iki Bochadoro kyšulio.
Spartelio kyšulys

**Spartelio kyšulys** () – kyšulys šiaurės vakarų Afrikoje, Maroke; išsikišęs į Gibraltaro sąsiaurį, priešais Gibraltaro kyšulį. Yra 12 km į vakarus nuo Tanžero, iškilęs virš jūros 326 m. Po kyšuliu yra Heraklio urvų požeminė sistema. Ant kyšulio pastatytas švyturys.

Spartelio kyšulys kartais klaidingai laikomas šiauriausia Afrikos vieta. Iš tiesų, toliau į šiaurę nutolęs yra Ras ben Saka kyšulys Tunise.

1782 m. spalio 20 d. ties šiuo kyšuliu vyko Spartelio mūšis tarp Ispanijos ir Britanijos laivynų.
Šefšauenas

**Šefšauenas** (, , ) – miestas šiaurės Maroke, Tanžero–Tetuano regione, Rifo kalnų papėdėje, į pietus nuo Tetuano. Greta miesto praeina Tetuano–Mekneso kelias. Miestas žymus savo architektūra. Dauguma statinių yra tradicinės mauriškos architektūros, nudažyti šviesiai melsva spalva. Yra tvirtovė, keletas mečečių.

Vystomas turizmas (dėl nedidelio nuotolio nuo Europos yra gausiai lankomas). Amatai (vilnos dirbiniai, audiniai). Namudinė ožkų sūrio, kanapių produktų (įskaitant hašišą) gamyba.

## Istorija

Šefšauenas įkurtas 1471 m., kaip nedidelė tvirtovė, skirta kovai prieš portugalus. Rekonkistos laikais čia įsikūrė nemažai moriskų ir žydų. 1920 m. tapo Ispanijos Maroko dalimi. 1916–1917 m. Šefšauene buvo kalinamas Rifo sukilėlis Abdel Karimas. 1956 m. vėl prijungtas prie Maroko.

## Galerija

File:Xaouen.jpg|Mėlynoji Šefšaueno architektūra
File:Chefchaouen4(js).jpg|Tvirtovė
File:Chefchaouen, Morocco (5409548591) (4).jpg|Pastatai
File:Chefchaouen, Morocco (5410159180) (4).jpg|Prekybinis rajonas
Džersifas

**Džersifas** arba ***Gersifas*** () – miestas šiaurės rytų Maroke, Tazos–Hoseimos–Taunato regione, 160 km į vakarus nuo Udždos. Šalia miesto eina Feso–Udždos plentas ir geležinkelis. Taip pat keliai į Nadorą, Taurirtą, Rašidiją. Žemės ūkio regiono prekybinis centras. Spaudžiamas alyvų aliejus.

Džersife dominuoja havarų genties berberai.
Hergé

**Žoržas Prosperas Remi** (, 1907 m. gegužės 22 d. – 1983 m. kovo 3 d.), labiau žinomas kaip **Eržė** (*Hergé*) – belgų dailininkas. Pasaulyje žymus dėl savo sukurtų 23 komiksų knygų apie Tintiną, kurias kūrė nuo 1929 m. iki 1983 m.

## Nuorodos

* Hergé  Tintin.com oficialioje svetainėje
Kylančioji gaubtinė žarna

**Kylančioji gaubtinė žarna** – siauresnis aklosios žarnos tęsinys, einantis vertikaliai į viršų ir yra prisiglaudusi dešinėje prie pilvo šoninės užpakalinės sienos raumenų. Kaip ir nusileidžiančiąją gaubtinę žarną, pilvaplėvė dengia mezoperitoniškai – nedengia tik užpakalinio paviršiaus.

Kylančioji gaubtinė žarna kyla nuo dešiniosios klubinės duobės link kepenų visceralinio paviršiaus, ties kuriuo sudaro dešinįjį gaubtinės žarnos linkį (*flexura coli dextra*) ir pereina į skersinę gaubtinę žarną. Linkis yra po kepenų dešiniąja skiltimi, ties dešiniuoju inkstu – liečia jo priekinio paviršiaus apatinę šoninę dalį. Vidutiniškai kylančioji gaubtinė yra apie 15-20 cm ilgio, bet gali būti trumpesnė, jei yra aukšta aklosios žarnos padėtis. Užpakalinis paviršius apačioje liečia dešinįjį klubinį raumenį, aukščiau klubinės keteros – vagą tarp didžiojo juosmens raumens ir kvadratinio juosmens raumens, pasiekia kairiojo inksto apatinę dalį. Vidinis paviršius liečia klubinės plonosios žarnos kilpas, šoninis – pilvo šoninę sieną, priekinį dengia plonosios žarnos kilpos, iš dalies ir didžioji taukinė. Priekinis paviršius gali liesti ir priekinę pilvo sieną. Kartais kylančioji gaubtinė žarna esti intraperitoninėje padėtyje ir turi pasaitą.

## Šaltiniai
Sandra Oxenryd

**Sandra Oksenrid** (; g. 1982 m. spalio 1 d. Kristinehamne, Švedijoje) – Švedijos dainininkė, išgarsėjusi po pergalės „Fame Factory 2005“. Tais pačiais metais pasirodė ir debiutinis albumas „All There Is“.

Oksenrid atstovavo Estijai 2006 m. Eurovizijos dainų konkurse Atėnuose su daina „Through My Window“, su kuria konkurso pusfinalyje užėmė 18 vietą.

## Nuorodos
* Daina „Through My Window“

|-
Nela Pocisková

**Nela Pocisková** (g. 1990 m. spalio 4 d. Bratislavoje) – Slovakijos dainininkė ir aktorė.

Kartu su Kamil Mikulčík dalyvavo 2009 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Leť tmou“. Pusfinalyje duetas surinko 8 taškus ir užėmė aštuonioliktą (priešpaskutinę) vietą. Iki šiol tai pats blogiausias Slovakijos rezultatas šiame konkurse.

2010 m. laimėjo „Let’s Dance“ ketvirtąjį sezoną.

## Diskografija
### Albumai
* 2013: *WAR*

### Singlai
* 2009: *Leť tmou* (su Kamil Mikulčík)
* 2010: *Posledný deň* (su Vladis)
* 2011: *Sexovala som včera*
* 2011: *Neviem sa nájsť*
* 2012: *So In Love*
* 2013: *Mysterious boy*

## Nuorodos

* Daina „Leť tmou“ (su Kamil Mikulčík)

|-
Riestinė gaubtinė žarna

**Riestinė gaubtinė žarna** – paskutinė gaubtinės žarnos dalis, esanti intraperitoninėje (pilvaplėvė gali dengti iš visų pusių) padėtyje.

Ties kairiuoju klubakaulio sparnu turi riestinės gaubtinės žarnos pasaitą (*mesocolon sigmoideum*), todėl yra gana paslanki. Ji prasideda ties klubine ketera, sudaro įvairaus ilgio, įvairiai išsidėstančią kilpą (panašią į S raidės formą). Vidutiniškai gali būti apie 40 cm ilgio, bet įvairavimo ribos plačios – nuo 15 cm iki 60 cm. Riestinės gaubtinės žarnos dalis paprastai būna mažajame dubenyje.

## Šaltiniai
Zeta (reikšmės)

**Zeta** gali reikšti:
* Dzeta (raidė) – Graikų abėcėlės raidės alternatyvus pavadinimas;
* Zeta- – matų priešdėlis;
* Vietovardžiai dabartinėje Juodkalnijoje:
** Zeta (upė) – Juodkalnijos upė;
** Zetos lyguma – Juodkalnijos lyguma;
** Alternatyvus Juodkalnijos pavadinimas viduramžiais;
** Zetos kunigaikštystė – viduramžių kunigaikštystė Juodkalnijoje;
** Zetos banovina – Jugoslavijos karalystės administracinis vienetas (1929–1941);
Morena (dainininkė)

**Margerita Camilleri Fenech** (g. 1984 m. kovo 7 d.) – maltiečių dainininkė, geriau žinoma slapyvardžiu **Morena**. Dainininkė yra labai populiari savo šalyje, dažnai vadinama „Mediterranean Volcano“ ().

## Dalyvavimas Eurovizijoje

2006 m. Morena su Paul Giordimaina dalyvavo *Malta Song for Europe* atrankoje į Euroviziją. Su daina „Time“ duetas užėmė 9 vietą.

Po dvejų metų Morena dar kartą dalyvavo *Malta Song for Europe* atrankoje su dviem dainomis „Casanova“ ir „Vodka“. Abu kūriniai pateko į finalą. Daina „Casanova“ užėmė 5 vietą su 3607 žiūrovų balsais ir 40 komisijos balsų, o „Vodka“ laimėjo atranką su 49 taškais iš komisijos ir 16 979 žiūrovų balsais (33 %).

Morena dalyvavo 2008 m. Eurovizijos dainų konkurso antrajame pusfinalyje Belgrade gegužės 22 d., tačiau į finalą nepateko.

## Nuorodos

* Morena — „Vodka“ (video)

|-
Ambasadori

**„Ambasadori“** – Jugoslavijos pop grupė iš Sarajevo, Bosnijos ir Hercegovinos, gyvavusi nuo 1968 iki 1980 metų. Grupė įkurta 1968 metais gitaristo Slobodan Vujović, kuris buvo pagrindinis šios grupės narys.

„Ambasadori“ dalyvavo 1976 m. „Eurovizijoje“ su daina „Ne mogu skriti svoju bol“ ir surinkę 10 taškų užėmė priešpaskutinę vietą.

## Nuorodos

* Dainos ''Ne mogu skriti svoj bol'' žodžiai (su vertimu į anglų k.)

|-
Bortezomibas

**Bortezomibas** – proteasomų inhibitoriams priskiriamas medikamentas, vaistas, naudojamas mielominės ligos gydymui. Šis vaistas gali būti skiriamas injekcijomis į paodį arba į veną. Pagrindiniai nepageidaujami poveikiai yra periferinė neuropatija, trombocitų skaičiaus sumažėjimas (trombocitopenija), herpesviruso reaktyvacija, rečiau pasitaiko plaučių funkcijos pablogėjimas (fibrozė, lėtinis pneumonitas).

Mielominės ligos gydymui skiriamas bortezomibas efektyviausias ir sukelia mažiausiai nepageidaujamų poveikių taikant dozavimą vieną kartą per savaitę

## Išnašos
Skersinė gaubtinė žarna

**Skersinė gaubtinė žarna** – storosios žarnos dalis. Ilgis yra apie 30 cm, gali siekti apie 50-60 cm (platesnės variacijos ribos – 30-85 cm). Viršutiniu paviršiumi, einant iš dešinės į kairę, liečia kepenų apatinį paviršių, kur susidaro gaubtinės žarnos įspaudas (*impressio colica*), tulžies pūslę, skrandžio didžiąją kreivę. Užpakalinis paviršius liečia dvylikapirštės žarnos nusileidžiančiąją dalį, kasos galvą, kairįjį inkstą, o apatinis – tuščiosios ir klubinės plonosios žarnos kilpas. Priekinį paviršių iš priekio dengia didžioji taukinė, kuri ją skirią nuo priekinės pilvo sienos. Žemiausias skersinės žarnos taškas priekinėje pilvo sienoje gali būti bambos srityje.

Žarna judri, nes yra intraperitoninėje padėtyje ir turi skersinės gaubtinės žarnos pasaitą (*mesocolon transversum*). Kairysis gaubtinės žarnos linkis (*flexura coli sinistra*) yra aukščiau ir kiek atgal negu dešinysis linkis, išsidėsto ties kairiuoju inkstu ir blužnimi.

## Šaltiniai
Nusileidžiančioji gaubtinė žarna

**Nusileidžiančioji gaubtinė žarna** – gaubtinės žarnos dalis.

Nuo kairiojo gaubtinės žarnos linkio (*flexura coli sinistra*) ši žarna leidžiasi žemyn, maždaug kairiosios klubinės keteros aukštyje pereina į riestinę žarną. Ji yra panašaus ilgio kaip ir kylančioji žarna ar kiek ilgesnė (iki 25 cm). Užpakaliniu paviršiumi ji liečia kairiojo inksto šoninį kraštą, kairįjį kvadratinį juosmens raumenį, vidiniu paviršiumi – didžiojo juosmens raumens šoninį kraštą, šoniniu paviršiumi – pilvo šoninę sieną, priekiniu paviršiu dengia plonoji žarna. Pasaito neturi.

## Šaltiniai
Brankovičių žemė

**Brankovičių žemė** (), dar žinoma kaip **Brankovičių sritis** (*Oblast Brankovića*), **Vuko žemė** (), **Kosovo sritis** (*Kosovska oblast*) − trumpai egzistavusi viduramžių valstybė Balkanuose, viena iš Serbijos imperijos įpėdinių, buvusi šiuolaikinio Kosovo teritorijoje. Ji taip pat apėmė teritorijas dab. Serbijoje bei Juodkalnijoje (Raškos regioną), šiaurinėje Makedonijoje.

## Istorija

Valstybėlės įkūrėjas Vukas Brankovičius (1345–1397) buvo kilęs iš kilmingos serbų giminės, o jo tėvas Brankas tarnavo kaip Ochrido vietininkas Serbijos imperijoje. Po tėvo mirties apie 1365 m. Ochridą užėmė įtakingas despotas Vukašinas, o Vukas su broliais buvo priversti grįžti į savo tėvoniją Drenicoje (dab. Glogovacas ir Srbica Kosove). Kadangi imperijoje prasidėjo suirutė, Vukas tapo *de facto* nepriklausomas ir ėmė sparčiai plėsti savo teritorijas. 1371 m. įvykus pragaištingam Maricos mūšiui bei mirus Serbijos imperatoriui, Vukas pasinaudojo situacija, ir užėmė nemažas teritorijas pietiniame Kosove bei šiaurinėje Makedonijoje, kartu su Skopje.

Savo pozicijas Vukas sutvirtino vedybomis su tuometinio įtakingiausio serbų kunigaikščio Lazaro dukra. Taip jis galėjo išplėsti savo teritorijas į šiaurę ir kartu gauti uošvio palaikymą. 1373 m. sudaręs sąjungą su Lazaru ir Bosnijos karaliumi Tvrtku I, jis pasidalino Altomanovičiaus žemes ir taip gavo Raškos regioną su senąja Serbijos sostine Rasu. 1378 m., pasinaudojęs Zetos kunigaikščio Džuradžo I mirtimi, jis prisijungė šios žemes su Prizreno ir Pečo miestais bei Metohiją.

Tuo metu Osmanų imperija savo vasalais pavertė serbų kunigaikštystes pietuose: Velbaždą, Marką, Epyro despotatą ir kt. Nuo 1381 m. osmanai puldinėjo ir Lazaro bei Vuko žemes. Lemiamas mūšis įvyko 1389 Kosovo lauke, kurio metu serbams pavyko sulaikyti osmanų invaziją, tačiau žuvo kunigaikštis Lazaras ir išžudyta didžioji jo armijos dalis. Vukui pavyko išsaugoti savo armiją, o mirus uošviui, jis tapo svarbiausiu serbų kunigaikščiu.

Šią poziciją Vukas išlaikė iki savo mirties 1396 m. Nors 1392 m. jis galiausiai tapo osmanų vasalu, tačiau atsisakė remti turkus mūšiuose prieš krikščionis ir siekė gauti paramą iš Vengrijos karalystės. 1395-96 m. osmanai nukariavo jo žemes, o pats Vukas buvo įkalintas ir mirė. Nedidelė teritorija aplink žemės pagrindinį miestą Prištiną nominaliai išlaikė valstybėlės statusą ir čia valdė Vuko sūnus Džuradžas. 1412 m. valstybėlės likučiai įjungti į Serbijos despotatą.

## Šaltiniai
Gračanicos vienuolynas

**Gračanicos vienuolynas** () – serbų ortodoksų vienuolynas, esantis Gračanicoje, Kosove. Pastatytas 1321 m. serbų karaliaus Stefano Urošo II Milutino. 1990 m. buvo paskelbtas ypač svarbiu kultūros paminklu. Saugomas Serbijos Respublikos. 2006 m. liepos 13 d. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

## Istorija
Gračanicos vienuolynas pastatytas ant XIII a. Švenčiausiosios Mergelės bažnyčios, kuri buvo pastatyta ant VI a. krikščioniškos trijų navų bazilikos griuvėsių, griuvėsių. Ant pietinės koplyčios sienos yra užrašyti karaliaus įstatai: *Matydamas Gračanicos Švenčiausiosios Mergelės bažnyčios griuvėsius pastačiau nuo pamatų, dažiau ir dailinau iš vidaus ir iš išorės.* Iš kelių buvusių pastatų tik bažnytinis pastatas yra išlikęs. Keliais dešimtmečiais vėliau šalia vienuolyno buvo pastatyti narteksas ir bokštas kaip apsauga vakarinio fasado freskoms. Tarp 1379 m. ir 1383 m. narteksas kelis kartus buvo pažeistas turkų. Bokštas buvo sudegintas; gaisras sunaikino daugybę rankraščių bei kitus vertingus daiktus. Narteksas buvo rekonstruotas 1383 m. Kosovo mūšio metu vienuolynas buvo apgriautas.

Valdant Osmanų imperijai, Gračanica tapo svarbiu kultūros centru.

Po 1999 m. Kosovo karo Raškos ir Prizreno vyskupas Artemijus perkėlė savo sostą į Gračanicos vienuolyną. Nuo tada vienuolynas tapo tautiniu ir politiniu Kosovo serbų centru.

## Šaltiniai
Erfudas

**Erfudas** (, ) – miestas rytų Maroke, Mekneso–Tafilaleto regione, į pietryčius nuo Rašidijos, Tafilaleto oazėje, Zizo upės slėnyje. Keliai į Rašidiją, Zagorą. Prekybinis (datulių auginimas) ir turistinis centras. Gan netoli Erfudo prasideda Šebi ergas ir yra turistinė Merzugos gyvenvietė.

Erfudas garsėja kaip žymi filmavimo teritorija. Čia filmuoti tokie filmai kaip „Mumija“, „Žygiuok arba mirk“, „Persijos princas: laiko smiltys“. Marsą primenančios Erfudo apylinkės naudotos marsaeigių bandymams.

## Istorija

Erfudas buvo paskutinis prancūzų užimtas Maroko miestas. Buvo pastatytas karinis garnizonas, tačiau vietinių gyventojų pasipriešinimas truko iki pat 1932 m.

## Galerija

File:Erfoud-Town-Hall.jpg|Erfudo rotušė
File:Royal-Palace-Erfoud.jpg|Tvirtovė
File:Erfoud-Sand-Storm-Morocco.jpg|Erfudas per smėlio audrą
File:Erfoud-Souq-Market-Sahara-Morocco.jpg|Turgus (sūkas)
Zagora

**Zagora** gali reikšti:

* Zagora – miestas Maroke;
* Stara Zagora – miestas Bulgarijoje;
* Nova Zagora – miestas Bulgarijoje;
* Zagora – regionas Kroatijoje, Dalmatijoje;
* Zagora – miestelis Graikijoje.

## Panašūs pavadinimai

Įvairios slavų kraštų vietos, reiškiančios „užkalnę“:
* Zagorė – Bulgarijoje;
* Zagorjė – Kroatijoje;
* Zahorijė – Slovakijoje;
* Zagura – Lenkijoje;
* Zagoris – Graikijoje.
Lenalidomidas

**Lenalidomidas** – vaistas, priskiriamas imunomoduliatorių grupei. Tai yra talidomido analogas. Lenalidomidu gydoma mielominė liga, kai kurie mielodisplastiniai sindromai. Vaistas vartojamas tablečių forma. Pagrindiniai nepageidaujami lenalidomido poveikiai yra padidėjusi trombozių rizika, neutropenija, trombocitopenija, keletas tyrimų nustatė ilgalaikio gydymo metu 2–3 kartus padidėjusią riziką susirgti vėžiu.

## Šaltiniai
Agdezas

**Agdezas** (, ) – miestas pietryčių Maroke, Suso–Masos–Dra regione, 65 km į pietryčius nuo Uarzazato, 92 km į šiaurės vakarus nuo Zagoros, prie Dra upės. Pro miestą eina Zagoros–Uarzazato kelias. Šalia Agdezo stūkso Kisano kalnas. Žemės ūkio regiono prekybinis centras. Vystoma drėkinamoji oazinė žemdirbystė. Gretimame Tamnugalto kaime išlikusi senovinė kasba.

## Istorija

Agdezo pavadinimas reiškia „poilsio vieta“. Miestas susikūrė prie prekybinio karavanų kelio tarp Marakešo ir Timbuktu.

## Galerija

File:Agdz centre.JPG|Agdezo architektūra
File:Agdz-jries-01.jpg|Dra upės tarpeklis
File:Jbel kissane-rosino.jpg|Kisano kalnas
File:Agdz-rosino-04-colors of the souk.jpg|Agdezo turguje
Moravijos Serbija

**Moravijos Serbija** () − trumpai egzistavusi viduramžių valstybė Balkanuose, viena iš Serbijos imperijos įpėdinių, buvusi šiuolaikinės rytų Serbijos ir Kosovo teritorijoje.

## Istorija

Valstybės įkūrėjas buvo Lazaras Hrebeljanovičius (1329 – 1389), kilęs iš Novo Brdo miesto. Jis tarnavo Serbijos imperatoriaus rūmuose, tačiau prasidėjus vidinei suirutei, apie 1363 m. paliko sostinę ir persikėlė gyventi į provinciją. Tuo metu didžiumą imperijos dalinosi įtakingi hegemonai: Vukašinas Mrnjavčevičius, Jovanas Uglješa (pietuose), Nikola Altomanovičius (vakaruose), Brankas Rastislaličius (šiaurėje). Kadangi Lazaro tėvoniją tuo metu valdė Vukašinas, Lazaras įsitvirtino menkai serbizuotame ir kontroliuojamame Pomoravljės regione, nors nėra aišku, kuris miestas tapo jo pagrindine tvirtove. 1371 m. Lazaras buvo pirmą kartą tituluotas kunigaikščiu.

1371 m. Maricos mūšyje serbai pralaimėjo Osmanų imperijai, o Mrnjavčevičiai broliai žuvo. Todėl jų teritorijos tapo Osmanų vasalėmis. Tais pačiais metais mirė Serbijos imperatorius, o likę hegemonai dalijosi imperijos likučius. Pasinaudodamas proga, Lazaras prisijungė rytinį Kosovą su Novo Brdo ir Prištinos miestais. Kitais metais, sudaręs sąjungą su Bosnijos banu ir Vuku Brankovičiumi, užpuolė svarbiausią konkurentą Nikolą ir jį sutriuškino 1373 m. Jo sąskaita Lazaras ne tik praplėtė savo valdas, bet ir tapo svarbiausiu serbų kunigaikščiu. Jis sutramdė vietinius feodalus ir iki 1379 m. sukūrė stiprią valstybę, kuri šiaurėje siekė Dunojų. Ji ne tik buvo didžiausia iš visų Serbijos imperijos įpėdinių, bet ir pasižymėjo gera organizacija, o, be to, buvo atokiausiai nuo Osmanų imperijos grėsmės. Jos sostine tapo Kruševacas, bet kiti svarbūs miestai buvo Nišas, Rudnikas, Užicė, Novo Brdas ir kt. 

Nuo 1381 m. Osmanai puldinėjo ir Lazaro žemes, kas ilgainiui vedė į 1389 m. Kosovo mūšį, kuriame jėgas su Lazaru suvienijo Brankovičių žemė ir Bosnijos karalystė. Jo metu serbams pavyko sulaikyti osmanų invaziją, tačiau žuvo kunigaikštis Lazaras ir išžudyta didžioji jo armijos dalis. Moravijos Serbiją paveldėjo vyriausias (tuo metu mažametis) Lazaro sūnus Steponas Lazarevičius, kurio regente tapo motina Miliča.

Pavojuje atsidūrusią karalystę iš šiaurės užpuolė Vengrija, todėl 1390 m. regentė buvo priversta priimti Osmanų vasalitetą. Serbų kariuomenės buvo siunčiamos padėti turkams 1394, 1395, 1396 ir 1402 m. Pastarajame, Angoros mūšyje, Osmanai patyrė triuškinantį pralaimėjimą prieš mongolus, kuo pasinaudojęs kunigaikštis Steponas titulavosi despotu ir pavertė savo kunigaikštystę Serbijos despotija.

## Išnašos

## Šaltiniai
* 
*
Zagora (Marokas)

**Zagora** (, ) – miestas pietryčių Maroke, Suso–Masos–Dra regione, Zagoros kalno papėdėje, Dra upės oazėje. Keliai į Uarzazatą, Erfudą, Gelmimą, Mhamidą. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (datulės, kupranugariai, avys), veikia turgus. Išlikusi senovinė tvirtovė (kasba).

## Istorija

Zagora žinoma nuo 1591 m., kai tapo Saadų dinastijos startiniu punktu žygiams į Timbuktu.

## Galerija

File:Draa near Zagora.jpg|Dra oazė prie Zagoros
File:Zagora.jpg|Miesto vartai
File:Sand storm over the Vallée du Draa (2357098587).jpg|Smėlio audra prie Zagoros
File:Sign Timbuktu 52 Days.jpg|Ženklas „Zagora–Timbuktu 52 dienos“
Moroccan military castle,Zagora.jpg|Fortas
Dadesas

**Dadesas** (, ) – upė pietiniame Maroke; viena iš sudarančiųjų Dra upę. Prasideda Aukštajame Atlase, teka į pietvakarius giliais tarpekliais, sudaro garsųjį Dadeso tarpeklį. Ties Uarzazatu susilieja su Ait Dušeno upe ir sudaro Dra (santaka užlieta Mansur Edahbio tvenkinio vandenimis).

Didžiausias intakas – Mgunas (dešinysis).

Dadesas būna vandeningiausias tarp sausio ir balandžio. Vasarą ženkliai nusenka, vanduo tampa šarmingu. Upės vanduo naudojamas drėkinimui.
Tinghiras

**Tinghiras** (, ) – miestas vidurio Maroke, Suso–Masos–Dra regione, Aukštojo Atlaso kalnų pietinėje pašlaitėje. Provincijos centras. Miestas įsikūręs tektoniniame Tudros slėnyje tarp Aukštojo ir Vidurinio Atlaso kalnų, priešais Saghro kalną, Togdhos upės oazėje. Keliai į Uarzazatą, Rašidiją, Imilčilį. Žemės ūkio regiono prekybinis centras. Vystomi tradiciniai amatai. Turistinis centras. Tinghirui būdinga tradicinė regiono architektūra. Greta miesto yra turistų lankomi vaizdingi Todghos ir Dadeso tarpekliai.
Tamegrutas

**Tamegrutas** () – miestelis Maroke, Suso–Masos–Dra regione, 30 km į pietryčius nuo Zagoros, Dra kairiajame krante. Praeina Zagoros–Mhamido kelias. Verčiamasi oazine žemdirbyste, amatais (keramika). Tamegrutas garsus kaip Nasirijos sufijų ordino pagrindinis centras, yra išlikusi senovinė zavija (medresė), ksaras, šventųjų kapavietės.

## Istorija

Tamegrutas kaip religinis centras buvo žinomas nuo XI a. Čia buvo įsteigta zavija, joje sukaupta daug svarbių rankraščių (XIV a. Koranas, Ibn Sinos, Pitagoro, Chorezmio ir daug kitų veikalų). Suklestėjo keramikos žiedimas. XVII a. Mohamedas ibn Nasiras čia įkūrė Nasirijos sufijų broliją. Ji tapo įtakingiausia sufijų brolija visame regione. Tamegrute gyveno žymus berberų poetas Mohamedas Avzalas.

## Galerija

File:Tamegroute-hydroxy01 (zouia).jpg|Zavija
File:Tamegroute.jpg|Tradicinė architektūra
File:Tamegroute-hydroxy05.jpg|Ksaras
File:Tamegroute Pottery.jpg|Keramikos dirbtuvės
Rinkšelių akmuo

**Rinkšelių akmuo**, kitaip dar *Aukuro akmuo*, *Didysis akmuo*, *Dubeniuotasis akmuo* – geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Rinkšelių kaime, Šiluvos sen., Raseinių raj. Riedulys paskelbtas gamtos paminklu 1964 m.

Akmuo stūkso ties Raseinių ir Kelmės rajonų riba, prie kelio  (pastatyta nuoroda – 0,3 km ), supamas dirbamo lauko. Nedidelėje augmenija padengtoje salelėje prie pat akmens keroja eglė su nulaužtu kamienu. 

## Duomenys

Riedulys yra netaisyklingos formos: viršus plokščias, bet nelygus, įdubime užsilaiko kritulių vanduo, iš vienos pusės stipriai nuskaldytas. Riedulio matmenys: aukštis – 1,55 m, ilgis – 5 ,61 m, plotis – 5,4 m, o bendras perimetras siekia 17,6 m.

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras 
* Raseinių rajono lankytinos vietos
* Tytuvėnų regioninis parkas
Mhamidas

**Mhamidas** (arba ***Mhamid el Ghizlanas***; ) – miestelis pietryčių Maroke, Sacharos dykumos oazėje, Suso–Masos–Dra regione, 24 km nuo Alžyro sienos. Pasiekiamas keliu iš Zagoros, prie Dra vadžio. Verčiamasi oazine žemdirbyste (datulės), gyvulininkyste, vystomas turizmas. Apylinkėse yra keletas apleistų ksarų. Dauguma plaušplyčių statinių mieste nebegyvenami. Netoliese prasideda Šegagos ergas.

## Istorija

Vietovė greičiausiai gyvenama jau keletą tūkstantmečių. Buvo žinoma ***Taragalto*** vardu. Gyvenvietė išsilaikė iš oazinio žemės ūkio, tačiau XX a. antroje pusėje dėl sausrų, dykumėjimo Mhamidas nunyko. Dabar miestelis laikosi daugiausia turizmo dėka.

## Galerija

Fields in Mhamid oasis, Morocco.jpg|Oazės laukai
File:Bridge over wadi Draa in mhamid morocco.jpg|Tiltas per Dra upę
File:Mhamid 1.jpg|Mhamido centras, mečetė
File:Irrigation conduit in Mhamid Morocco.jpg|Irigacijos tvarkymas
Vojinovičiai

**Vojinovičiai** (), dar žinomi kaip **Altomanovičiai** − viduramžių serbų didikų giminė, įtakinga XIV a. Jos valdos, vadinamos **Vojinovičių žemėmis**, o vėliau – **Altomanovičiaus žeme** sudarė *de facto* nepriklausomą valstybėlę ir buvo šiuolaikinės vakarų Serbijos bei rytų Bosnijos ir Hercegovinos teritorijose.

## Istorija
Giminės pradininku laikomas Vojinas, tarnavęs kaip vaivada Serbijos karalystėje. Jo pagrindinis miestas buvo Gacko Travunijos regione, iš kur jis plėtė savo teritorijas. Po jo mirties 1347 m., žemes paveldėjo du sūnūs: Altomanas ir Vojislavas, kurie toliau plėtė giminės žemes Serbijos imperijos teritorijoje. 1355 m. mirus didžiausiam Serbijos imperijos valdovui Stefanui Dušanui, imperija ėmė byrėti. Vojinovičiai, kaip ir daug kitų to meto regioninių kunigaikščių, tapo *de facto* nepriklausomi.

1359 m. mirus Altomanui, Vojislavas tapo vienvaldžiu giminės galva, atimdamas žemes iš savo sūnėno Nikola. 1360 m. jis neteko Zetos kunigaikštystės žemių, kur įsitvirtino Balšičiai. Vietoj to, jis plėtė teritorijas į šiaurę – į Podrinjės regioną. Valdė žemes su Užicės, Gacko, Popovo, Poljės, Konavlio, Trebinjės miestais.

1363 m. mirdamas Vojislavas paliko du mažamečius sūnus, todėl valdžia didelėse Vojinovičių žemėse liko jo našlei Gojislavai. Tuo pasinaudojo sūnėnas Nikola, kuris 1366 m. atsiėmė visas Vojinovičių žemes. Pasinaudodamas vidine suirute Serbijos imperijoje, jis išplėtė teritorijas į Raškos, Mačvos regionus, iki pat Savos upės, tapdamas galingiausiu to laikotarpio serbų žemių hegemonu. Jo teritorijos įsiterpė tarp byrančios Serbijos imperijos ir Bosnijos banato. Nikola sostine tapo Užicės miestas.

Paskutiniaisiais Serbijos imperijos egzistavimo metais Nikola sudarė sąjungą su kitu svarbiu hegemonu, Vukašinu Mrnjavčevičiumi. Šiam 1371 m. žuvus Maricos mūšyjesu turkais, trys kiti įtakingi serbų valdovai, Lazaras Hrebeljanovičius (Moravijos Serbija), Vukas Brankovičius (Brankovičių žemė) ir Tvrtkas I (Bosnijos banatas), remiami Vengrijos karalystės, sudarė sąjungą prieš Nikolą. 1373 m. mūšyje sąjungininkai užėmė Užicę ir pasidalino Vojinovičių žemes: Bosnija gavo Travuniją ir Podrinję, Brankovičiai – Rašką, o Moravijos Serbija – šiaurines teritorijas. Pats Nikola buvo apakintas, o jam paskirta maža valda, kur jis mirė apie 1398 m.

## Giminė
# Vojinas (1322–1347), Gacko vaivada,
## Milošas Vojinovičius, tarnavo imperatoriui Dušanui. Mirė apie 1332 m.
## Altomanas Vojinovičius (valdė 1347–1359), vedė Ratoslava Mladenović
### Nikola Altomanovičius (1348–1398, valdė 1366–1373), didysis županas;
## Vojislavas Vojinovičius (valdė 1355–1363), didysis kunigaikštis
### Dobrivojus;
### Stefanas;
## Vojislava Vojinovič.
Prizreno Sinano Pašos mečetė

**Prizreno Sinano Pašos mečetė** (alb. *Xhamia e Sinan Pashës*, , ) – mečetė Kosove, Prizreno mieste. Mečetė pastatyta 1615 m. bajaus Sofi Sinan Paša. Mečetės bokštas yra aukščiausias miesto statinys ir matomas iš visų miesto vietų.

1990 m. Serbija šią mečetę paskelbė ypatingos svarbos kultūriniu objektu.

Mečetė yra keturkampio formos – ilgis ir plotis siekia po 14 m. Tuo tarpu bokštas yra iškilęs į 43,5 m aukštį.

Dėl per stogo plyšius prasiskverbiančio lietaus vandens mečetė yra praradusi dalį savo paveikslų bei sienų piešinių. UNESCO skaičiavimais, mečetės atnaujinimo darbams reikia 500 000 eurų.

## Šaltiniai
Baku Kristal halė

**Baku Kristal halė** – mutlifunkcinė sporto arena Baku, Azerbaidžane.

2012 m. arenoje vyko Eurovizijos dainų konkursas. 2015 m. , bei Europos žaidynės.
Rumelijos ejaletas

**Rumelijos ejaletas** (osmanų turkų kalba: *Eyālet-i Rūmēlī*, ) buvo Osmanų imperijos teritorinis administracinis vienetas (ejaletas), oficialiai įkurtas 1362 m. Ilgą laiką jis buvo didžiausias ir svarbiausias imperijos ejaletas Balkanuose.

## Raida
Ejaletas buvo vienas iš dviejų pirmųjų Osmanų imperijos administracinių vienetų, į kuriuos sudalinta imperija administracinės reformos metu 1365. Jis apėmė visas Osmanų valdas Balkanų pusiasalyje, kurios iki 1389 m. išsiplėtė nuo siauro pajūrio ruožo į nemažą teritoriją dabartinėje Europinėje Turkijos dalyje, pietų Bulgarijoje, pietų Serbijoje, Makedonijoje. Ejaleto sostine tapo Edirnė, kuri buvo ir visos imperijos sostinė.
 
XIV a. pabaigoje ir XV a. ejaletas sparčiai plėtėsi, Osmanams vykdant užkariavimus. Prie jo prijungta Antroji Bulgarijos imperija, Prilepo karalystė (1395), Velbuždo despotija (1395). 1444 m. prijungta Dobrudžos despotija, 1459 m. Serbijos despotija ir Osmanų valdos pasiekė Dunojų, 1463 m. inkorporuota Bosnijos karalystė, 1479 m. – Epyro despotija. Tokiu būdu XV a. pabaigoje Ejaleto teritorija apėmė visus Balkanus iki Dunojaus šiaurėje, išskyrus kai kurias vakarinės pakrantės dalis, kur viešpatavo Jūrinė Venecija. Tuo metu sandžakų skaičius jame išaugo iki 33 vienetų.

Ejaleto teritorijos tapo per didelės efektyviai administracijai, kas lėmė naujų ejaletų atskyrimą. 1533 m. pietinėje Graikijoje, Jonijos jūros salose ir Anatolijos vakarinėje pakrantėje suformuotas Salų ejaletas, 1541 m. dalis teritorijų buvo prijungtos prie naujo Budino ejaleto, 1580 m. šiaurės vakarinės teritorijos tapo Bosnijos ejaletu, 1593 m. Juodosios jūros vakarinės pakrantės – Silistros ejaletu, 1670 m. pietinės teritorijos – Joaninos ejaletu. Po visų atskyrimų, XVIII a. pradžioje sandžakų ejalete liko 18.

XVIII a. Sofiją, kaip administracinį centrą keitė Monastiras, kuriame reziduodavo beilerbėjai. 1815 m. iš šiaurės rytinių dalių sudormuota autonomiška Serbijos karalystė. 1836 m. ejaletas buvo padalintas į tris dalis, nuo jo atskiriant Edirnės ir Salonikų ejaletus. Likęs trečdalis su administraciniu centru Monastire liko funkcionuoti kaip Rumelijos ejaletas iki 1867 m. Jame bebuvo 3 sandžakai: Iskenderijos, Ohrio, ir Kesrijos. Administracinės reformos metu jis perorganizuotas į Salonikų vilajetą.
## Sandžakai
Toliau pateikiamas ejaleto sandžakų sąrašas, sudarytas valdant Suleimanui Puikiajam (1520–1566), didžiausio ejaleto išsiplėtimo laikais:

# Paša-sandžakas (Monastiras)
# Bosnijos sandžakas
# Morėjos sandžakas
# Semendirės sandžakas
# Vidino sandžakas
# Herseko sandžakas
# Silistrės sandžakas
# Ohrio sandžakas
# Avlonos sandžakas
# Iskenderijos sandžakas
# Janjos sandžakas
# Gelibolo sandžakas
# Kyustendilio sandžakas
# Nikebolu sandžakas
# Sofijos sandžakas
# Inebahti sandžakas
# Tirhalos sandžakas
# Alaka Hisaro sandžakas
# Vulcetrino sandžakas
# Kefės sandžakas
# Prizreno sandžakas
# Karli-elio sandžakas
# Agribozo sandžakas
# Čirmeno sandžakas
# Vizės sandžakas
# Izvorniko sandžakas
# Florinos sandžakas
# Elbasano sandžakas
# Midilio sandžakas
# Karadago sandžakas
# Čigonų sandžakbėjus
# Kirk Kiliso musulmonų sandžakbėjus
# Voinukų sandžakbėjus
Pakalniškių akmuo

**Pakalniškių akmuo** – geologinis gamtos paveldo objektas, esantis Pakalniškių kaime (Pagojukų sen.), Raseinių rajone. Paskelbtas valstybės saugomu objektu 1984 m. gruodžio 24 d.

Riedulys stūkso sunykusio kaimo lauke, apie 2,3 km į pietryčius nuo rajoninio kelio . Pasiekiamas pasukus 24-ajame kilometre (ties Breckiais) lauko keliuku pro apleistus buvusio kolūkio pastatus link artimiausio vienkiemio. Nuorodomis objektas nepažymėtas.

Pakalniškių akmuo – kaimo ganyklose, netoli švedkapių, melioratorių iškastas rusvas 4x2,5x2,2 m dydžio riedulys. Aptvertame plote šalia akmens išlikęs antkapinio paminklo su kryželiu fragmentas, senas medinis kryžius, keroja ąžuolas. 1964 m. jis paskelbtas geologiniu gamtos paminklu, 1985 m. priskirtas prie rajoninės reikšmės paminklų.


Vaizdas:Pakalniškių akmuo (2).JPG
Vaizdas:Pakalniškių akmuo (3).JPG


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Raseinių rajono lankytinos vietos