open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Keturvalakių valsčius

**Keturvalakių valsčius** – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Keturvalakiai. Šiuo metu valsčiaus teritorijoje yra Keturvalakių seniūnija.

## Istorija

Įkurtas po I pasaulinio karo. 1930 m. 2 kaimai perduoti Gudelių valsčiui, 1931 m. keli kaimai – Marijampolės valsčiui. Keturvalakių valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Marijampolės rajonui (2 apylinkės) ir Vilkaviškio rajonui (6 apylinkės).

|-
| 1923 m.  || 91 || 4087 || 545 || || 27 gyvenvietės 
|-
| 1932 m. || 82 || 4003 || || 8 seniūnijos  ||
|-
| 1949-01-01  || 91 || || || 8 apylinkės  ||
|}

## Vadovai
* Matas Kulboka, 1932 m.

## Suskirstymas

## Gyvenvietės

Pagal pirmajį Lietuvos Respublikos visuotinį gyventojų 1923 m. rugsėjo 17 d. surašymą Keturvalakių valsčiuje buvo 27 gyvenvietės:

* Beržynių kaimas 29 ūkiai – 251 gyventojas
* Budviečių kaimas 49-314
* Dubėnų kaimas 10-102
* Geišteriškių kaimas 55-397
* Gulbynės kaimas 3-21
* Juodupių kaimas 12-100
* Karklinių dvaras 7-127
* Keturvalakių bažnytkaimis 37-270
* Mockabūdžių kaimas 26-261
* Navininkų kaimas 50-335
* Parausių kaimas 5-31
* Parausių palivarkas 2-5
* Paršinskų kaimas 7-41
* Pasudonio Mažojo kaimas 8-49
* Penkinių kaimas 9-62
* Penkinėlių kaimas 4-26
* Penkinių dvaras 6-121
* Pliumbėnų viensėdis 3-62
* Rakauskų kaimas 12-85
* Rakauskų dvaras 9-54
* Siberijos kaimas 14-63
* Skardupių kaimas 33-274
* Svetlicos kaimas 18-102
* Tabarškių dvaras 7-108
* Valavičių kaimas 16-116
* Valavičių dvaras 28-150
* Vidgirių kaimas 86-560


## Gyventojai
### Tautinė sudėtis
 
1923 m. gyveno 4087 žmonės:
* Lietuviai – 85,58% (3498);
* Vokiečiai – 12,96% (530);
* Kiti – 1,44% (59).

### Žymūs žmonės

|-
| 1902 || Geisteriškiai || Juozas Tysliava, poetas, žurnalistas || 1961
|-
| 1906 || Parausiai || Juozas Kupčinskas, gydytojas || 1971
|-
| 1908 || Kunigiškiai || Vytautas Bulvičius, rezistentas || 1941
|-
| 1941 || Parausiai || Gražina Čižauskaitė-Jucienė, keliautoja, matematikė ||
|}

## Šaltiniai
Indo slėnio dykuma

**Indo slėnio dykuma** – ekologinis dykuminis regionas šiaurės Pakistane, apimantis 19500 km² teritoriją Pendžabo provincijos šiaurės vakaruose, tarp Činabo ir Indo upių.

Indo slėnio dykuma yra sausringesnė ir mažiau tinkama gyventi negu šiaurės vakarų dygliuotieji krūmynai, supantys šią dykumą.

## Išnašos
Njirio dykuma

**Njirio dykuma** () – dykuma pietų Kenijoje, apie 80 km į rytus nuo Magadžio ežero, tarp Amboselio, Cavo Vakarų ir Nairobio nacionalinių parkų. Ši sritis yra sudykumėjusi dėl Kilimindžaro kalno lietaus šešėlio.

Njirio dykuma užima didelę dalį Kenijos Kadžiado rajono () Rifto Slėnio provincijoje ().

## Išnašos
Papušynys (Raseiniai)

**Papušynys** – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 7 km į pietvakarius nuo Vosiliškio, šalia kelio . Seniūnaitijos centras.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Marija Danutė Jukniūtė-Bžeskienė (1943–2023) – grafikė, scenografė.

## Šaltiniai
Lakštučiai (Raseiniai)

**Lakštučiai** – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2,5 km į rytus nuo Viduklės, tarp Alsos ir Upės upių, netoli Sujainių tvenkinio. Seniūnaitijos centras. Eina kelias Blinstrubiškiai–Ardiškiai.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Agelaičiai

**Agelaičiai** – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Netoli kaimo yra Stungių piliakalnis, kurį 1967 m. žvalgė Lietuvos istorijos instituto archeologai, vadovaujami A. Tautavičiaus.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Agelaičiuose 1881 m. spalio 1 d. gimė vargonininkas, chorvedys, pedagogas Antanas Marijošius.
* Agelaičiuose 1939 m. gegužės 16 d. gimė chorvedys Juozas Matkus.

## Šaltiniai
Pilviškių valsčius

**Pilviškių valsčius** (, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Pilviškiai. Šiuo metu valsčiaus teritorijoje yra Pilviškių seniūnija.

## Istorija

Valsčius buvo įkurtas XIX a. 1870 m. gegužės 31 d. prie valsčiaus prijungti Pilviškiai, netekę miesto teisių, ir keli kaimai iš Antanavo valsčiaus. Pilviškių valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Kazlų Rūdos rajonui (2 apylinkės) ir Vilkaviškio rajonui (7 apylinkės).

|-
| 1888 m.  || || 6835 || || ||
|-
| 1923 m.  || 52 || 4582 || 681 || || 43 gyvenvietės 
|-
| 1932 m. || 46 || 4216 || || 10 seniūnijos  ||
|-
| 1949-01-01  || 150 || || || 9 apylinkės  ||
|}

## Vadovai
* Jonas Šopys, 1932 m.
* Juozas Rimša, nuo 1940 m.

## Suskirstymas

## Gyvenvietės
 
Pagal pirmajį Lietuvos Respublikos visuotinį gyventojų 1923 m. surašymą Pilviškių valsčiuje buvo 43 gyvenvietės:

* Antanavos kaimas 28 ūkiai – 154 gyventojai
* Aržuolupio kaimas 1 – 8
* Audeiškių kaimas 3-20
* Aukštiškės (Aukšilio) kaimas 2-14
* Bagotosios (Bagotšilio) kaimas 61-292
* Bartninkų kaimas 27-163
* Berštupio kaimas 4-27
* Beržnovenos (Dambrauskų) kaimas 6-31
* Beržnovenos (Čepaičio) kaimas 6-38
* Budviečio kaimas 6-38
* Gabriškių kaimas 5-30
* Geruliškių kaimas 8-62
* Iždagos Mažosios kaimas 1-12
* Iždagos Aukštosios kaimas 4-19
* Juozūniškių (Kaženio) kaimas 8-47
* Juozūniškių (Justitutskio) kaimas 3-18
* Juozūniškių palivarkas 1-18
* Jurkšų kaimas 25-199
* Kalvos kaimas 9-49
* Karklyniškių kaimas 16-86
* Kermušio kaimas 2-17
* Kirsnokiškių (Buizynės)kaimas 11-53
* Kriauniškių kaimas 11-59
* Kučiškių kaimas 3-14
* Linksmakalnio kaimas 2-13
* Meištiškių kaimas 12-73
* Paprūdžių kaimas 13-78
* Pilviškių miestelis 300–2358
* Pinciškių kaimas 4-24
* Potašiškių kaimas 3-23
* Stepkiškių kaimas 2-18
* Steiniškių kaimas 7-44
* Šatmušio kaimas 14-71
* Šaudynės kaimas 6-39
* Šaudadūšės kaimas 2-15
* Šliurpkiškių kaimas 5-40
* Timciniškių kaimas 5-26
* Ubagnavėnos kaimas 5-23
* Ušpilvių kaimas 9-45
* Ušprūdžių kaimas 2-16
* Vaitų kaimas 13-77
* Varakiškių kaimas 10-54
* Visakiškių kaimas 16-77


## Gyventojai
### Tautinė sudėtis
 
1923 m. gyveno 4582 žmonės:
* Lietuviai – 72,8% (3336);
* Žydai – 21% (961);
* Vokiečiai – 5,9% (269);
* Kiti – 0,3% (16).

### Žymūs žmonės

|-
| 1862 || Penkvalakiai || Juozas Kaukas, draudžiamos spaudos platintojas || 1895
|-
| 1897 || Paršeliai || Vladas Čekauskas, karininkas || 1943
|-
| 1899 || Gudeliai || Mykolas Mačiukas, karininkas || 1950
|-
| 1938 || Geruliškė || Jonas Klimavičius, kalbininkas ||
|- 
| 1942 || Berštupis || Romualdas Kęstutis Urbaitis, teisininkas || 2022
|}

## Šaltiniai

* *Lietuvos apgyventos vietos*: pirmojo visuotinojo Lietuvos gyventojų 1923 m. surašymo duomenys. Kaunas 1925, 467–468 pusl.
Mažoji Smėlio dykuma

**Mažoji Smėlio dykuma** () – dykuma Vakarų Australijoje, į pietus nuo Didžiosios Smėlio dykumos ir į vakarus nuo Gibsono dykumos. Toks dykumos pavadinimas parinktas dėl netoliese esančios Didžiosios Smėlio dykumos ir reljefo, faunos ir floros panašumo. Abi šias dykumas kerta gyvulių varymo maršrutas *Canning Stock Route*.

Mažoji Smėlio dykuma yra vienas iš IBRA regionų. IBRA yra *Interim Biogeographic Regionalisation for Australia* ('Laikinasis Australijos suskirstymas į biogeografinius regionus') santrumpa.

## Išnašos

## Literatūra
* Thackway, R and I D Cresswell (1995) *An interim biogeographic regionalisation for Australia: a framework for setting priorities in the National Reserves System Cooperative Program* Version 4.0 Canberra : Australian Nature Conservation Agency, Reserve Systems Unit, 1995. ISBN 0642213712
* Across Australia Motorbike Tour
Karlsrūhė

**Karlsrūhė** (arba ***Karlsrūjė***) – miestas Vokietijos pietuose, Badene-Viurtemberge, prie Reino ir Albo santakos. Miestas yra trečias pagal dydį po Štutgarto ir Manheimo Badeno-Viurtembergo miestas.

Mašinų, transporto priemonių (dviračių, motociklų), tiksliųjų ir optikos prietaisų gamyba, metalo apdirbimo, elektrotechnikos, chemijos (cheminio pluošto, farmacijos, parfumerijos), maisto (alaus), siuvimo, poligrafijos pramonė. Naftos perdirbimas. Juvelyrinių dirbinių gamyba. Turizmas.

Karlsrūhėje yra įsikūręs nuo 1950 m. Vokietijos Aukščiausiasis Teismas, nuo 1951 m. – Vokietijos Konstitucinis Teismas. Miestas yra prie sienos su Reino kraštu-Pfalcu ir netoli sienos su Prancūzija. Istoriškai miestas yra Badeno sostinė. Mieste veikia Karlsrūhės universitetas, Badeno žemės muziejus, paveikslų galerija, valstybinė vaizduojamųjų menų akademija. Taip pat yra Branduolinių tyrimų centras (įkurtas 1956 m.), transuraninių elementų tyrimo institutas, daug kitų mokslinio tyrimo institutų.

Išlikę XVIII–XX a. pr. architektūros paminklų (Markgrafų rūmai, kunigaikščių rūmai, rotušė, oranžerija, katalikų Šv. Stepono bažnyčia, liuteronų bažnyčia, teismo, teatro rūmai). Karlsruhės apylinkėse yra UNESCO pasaulio paveldo paminklai – Loršo vienuolynas ir katedra (apie VIII–XVII a.), Maulbrono vienuolynas (XII–XVI a.).

## Istorija

Vienas Karlsrūhės priemiesčių, Durlachas įkurtas XII a., buvo Badeno markgrafų valda.

Pati Karlsrūhė ėmė kurtis XVIII a. Nuo 1806 m. – Badeno didžiosios hercogystės sostinė. Miestas tapo svarbiu mokslo centru, jame dirbo elektromagnetinių bangų tyrėjas H. Hercas. XIX a. suklestėjo kaip pramonės centras.

Per II pasaulinį karą miestas labai sugriautas. Vėliau čia veikė didelė JAV karinė oro bazė.

## Sportas
1989 m. mieste vyko Pasaulio žaidynės.

### Futbolas
* Karlsruher SC
* Karlsruher FV

## Transportas
Miestas lengvai pasiekiamas keliaujant elektrifikuotu keliu, nutiestu per Remso-Muro kraštą. Šiuo keliu reguliariai kursuoja tarpmiestiniai traukiniai Karlsrūhė-Niurnbergas. Yra svarbus upių uostas. Naftotiekiai į Marselį ir Ingolštatą.

## Miestų partnerystė
Karlsrūjės miestai-partneriai:
*  Notingamas, Anglija, Jungtinė Karalystė
*  Nansi, Prancūzija
*  Krasnodaras, Rusija
*  Timišoara, Rumunija
*  Halė, Vokietija

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali Karlsrūhės miesto svetainė (vokiečių k.)
San Luisas (Brazilija)

**San Luisas** () – miestas šiaurės rytų Brazilijoje; Maranjauno valstijos sostinė. Išsidėstęs San Luiso saloje, esančioje San Markoso įlankoje, priešais Mearino, Itapikuru ir Pindarės upių suformuotą estuariją. Mieste 2021 m. gyveno >1 mln. gyventojų, o metropolinėje zonoje – 1,227 mln. (16 pagal dydį metropolinė zona Brazilijoje).

Savivaldybės plotas – 834,8 km², gyventojų skaičius – 1 115 932 (iš jų 1 054 010 mieste, 2021 m.).

## Ekonomika

San Luisą aptarnauja tarptautinis Marešal Kunja Mašado oro uostas. Yra du jūrų uostai, per kuriuos eksportuojama geležies rūda, palmių aliejus, riešutai, medvilnė, vaškas. Svarbus metalurgijos pramonės centras, maisto, tekstilės pramonė.

## Kultūra

Mieste veikia keletas universitetų ir aukštųjų mokyklų:
* Maranjano federalinis universitetas
* Maranjano valstijos universitetas
* Mokslų ir technologijų federalinis institutas
* San Luiso fakultetas
* ir kt.

San Luise yra išlikęs kolonijinis, į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą 1997 m. įtrauktas senamiestis. Gausu šokių, tradicinės muzikos mokyklų, kultūrinių centrų.

## Istorija

Senovėje dabartinio San Luiso vietoje buvo tupinambų kaimelis. 1612 m. čia pirmieji iš europiečių išsilaipino prancūzai ir įkūrė fortą, kurį pavadino karaliaus Liudviko IX Šventojo garbei. Tačiau prancūzai čia įsitvirtinti nesugebėjo, nes jau 1615 m. Jerônimo de Albuquerque vadovaujami portugalai miestą užėmė. 1641–1645 m. San Luisas priklausė olandams, tačiau dėl problemų kitose Brazilijos kolonijose savo tvarkos neįvedė. 1677 m. San Luise įkurta vyskupija. Miestas tapo Grano-Paros ir Maranjano teritorijos centru ir rėmėsi daugiausia plantacine žemdirbyste. XIX a. vid. miestas suklestėjo dėl medvilnės bumo.

## Šaltiniai
Aoife Hoey

**Aoife Hoey** (g. 1983 m. rugsėjo 6 d.) – Airijos bobslėjaus sportininkė ir trišuolininkė. 2010 m. žiemos olimpinių žaidynių Airijos vėliavnešė.

## Bobslėjaus karjera
Hoey karjerą bobslėjaus sporte pradėjo 2004 m. 2005 m. sportininkė moterų dvejetų kategorijoje pasaulio čempionate liko 22 vietoje iš 23 dalyvaujančių porų. Kartu su vyresniąja seserimi Siobhán Hoey sportininkės gavo dalinį remimą iš Airijos olimpinio komiteto. Jos nepateko į 2006 m. žiemos olimpines žaidynes. 2007 m. – 2008 m. sezono metu Aoife Hoey dalyvavo Europos bobslėjaus taurės varžybose. Sportininkė pateko į 2010 m. žiemos olimpines žaidynes ir gavo teisę nešti Airijos vėliava atidarymo ceremonijos metu.

## Lengvosios atletikos karjera
2005 m. Aoife Hoey tapo šalies nacionaline atviro stadiono trišuolio čempione, įveikusi 11,73 metro. Ji taip pat dirba Airijos lengvosios atletikos asociacijos administratūros asistente.

## Išnašos

## Nuorodos
* Aoife Hoey olimpinėje svetainėje
Banana Jošimoto

**Banana Jošimoto** (, tikrasis vardas *Mahoko Jošimoto* ; g. 1964 m. liepos 24 d. Tokijuje) – Japonijos rašytoja. Savo pseudonimą pasirašo hiragana raštu.

## Biografija

Mahoko gimė 1964 m. liepos 24 d. Tokijuje. Jos tėvas – žymus poetas Takaaki Jošimoto, o sesuo Haruno Joiko – Japonijoje žymi animacinių filmų kūrėja. Augdama liberalioje šeimoje Mahoko nuo mažens suprato nepriklausomybės reikšmę.

Ji baigė Japonijos universiteto Menų koledžo literatūrą. Tuo metu ji pasirinko pseudonimą Banana, kuris jai atrodė „mielas“ ir „turintis dvilytiškumo“.

Nepaisant sėkmės ji išliko paprasta ir neišsiskirianti iš kitų – net viešumoje vengia makiažo ir rengiasi paprastai. Su žurnalistais ji vengia kalbėti apie savo asmeninį gyvenimą, tačiau mielai bendrauja temomis apie savo kūrybą. Kiekvieną dieną ji paskiria pusvalandį savo kūrinių rašymui kompiuteriu ir teigia, kad „jaučia kaltę, nes rašo tas istorijas daugiausia dėl malonumo“. Internete yra jos vis atnaujinamas žurnalas angliškai kalbantiems gerbėjams.

## Kūryba

Banana pradėjo rašyti dirbdama padavėja golfo klubo restorane 1987 m. Ji teigia, kad Stiveno Kingo romanai (ypač ne siaubo) buvo vieni pirmųjų kūrinių, padariusių jai didžiausią įtaką. Vėliau jos kūrybai didelę įtaką darė Truman Capote ir Isaac Bashevis Singer.

Bananos debiutinis romanas *Virtuvė* buvo itin sėkmingas, vien Japonijoje išleistas labai dideliu tiražu. Pagal romano scenarijų sukurtos net 2 ekranizacijos: japonų TV serialas ir labiau išgarsėjusi Honkongo režisieriaus Yim Ho versija 1997 m. Romanas taip pat pelnė daug apdovanojimų: *Kaien Debiutuojančių Rašytojų Premiją* 1987 m. lapkritį, *Umitsubame Pirmojo Romano Premiją* bei *Izumi Kyoka Literatūros Premiją* 1988 m. sausį.

Pagal kitą romaną „Sudie, Tsugumi“ irgi sukurtas filmas 1990 m., kurį režisavo Džun Ičikava. Knyga susilaikė įvairių vertinimų.

Kritikai teigia, kad dauguma rašytojos kūrinių paviršutiniški ir komerciški, tačiau gerbėjų nuomone, Banana suprato, ką reiškia būti jaunam ir sugniuždytam šiuolaikinėje Japonijoje. Jošimoto mano, kad dvi jos pagrindinės temos yra „jaunų žmonių išsekimas šiuolaikinėje Japonijoje“ ir „kaip siaubingos patirtys palieka žymę žmogaus gyvenime“. Jos romanai gali būti nuotaikingi ir nutolę nuo tikrovės, bet visada paliesti tradicinės japonų ideologijos. Nors kritikai ją laiko „lengvo svorio“ kūrinių rašytoja, Banana neslėpia turinti tikslą laimėti Nobelio literatūros premiją. Tačiau labai abejojama, ar taip galėtų nutikti, nes kai kurie dabartiniai Nobelio komiteto nariai tokius rašytojos siekius įvertino labai skeptiškai.

Iš viso Banana yra parašiusi 12 romanų ir septynis esė rinkinius, kurių kartu sudėjus pasaulyje parduota 6 mln. kopijų.

## Bibliografija

Vertimai į lietuvių kalbą:
* *Ežeras* (Alma littera, 2015 m., iš japonų kalbos vertė Indrė Baronina)
* *Virtuvė* (Alma littera, 1996 m., perleista 2014 m., iš japonų kalbos vertė Indrė Baronina) 

## Išnašos
Pranašystė

**Pranašystė** – maginis ateities numatymas. Religine prasme pranašystė vadinama dievo žmonėms skirta žinia, perduodama pranašo žodžiais. Paprastai pranašystė remiasi iracionaliais, paranormaliais argumentais – ženklais, regėjimais, haliucinacijomis. Nemaišytina su burtais, aiškiaregyste, kuomet siekiama išgauti atsakymą apie netolimos ateities, su konkrečiais asmenimis susijusius įvykius. Tuo tarpu pranašystė yra daug bendresnė, apima neapibrėžtus laikus, dideles žmonių bendruomenes (tautą, žmoniją). Pranašaujama apie fundamentalius įvykius – miesto, valstybės žlugimą, pasaulio pabaigą, stichines nelaimes, naujo mesijo atėjimą.

Žymūs pranašai (Jėzus, Mahometas, Mozė, Bahaula) tapo religijų įkūrėjais, o ir daugelio kitų pranašų (Nostradamo, Vangos) pranašystės tebecituojamos.
Ekumenizmas

**Ekumenizmas** ( 'gimtoji žemė') – religinis judėjimas, siekiantis visų krikščionių bažnyčių suartėjimo, bendravimo ir susivienijimo, kaip galutinio tikslo, kad būtų atkurta vieninga krikščionybė.

Ekumeninio sąjūdžio tendencijų ir idėjų pastebėta apie XIX a. vidurį tarp protestantų, ieškančių išeities iš misijų krizės, kilusios dėl laisvamanybės ir ateistinės pasaulėžiūros plitimo.
Namibijos himnas

**Namibia, Land of the Brave** – Namibijos valstybinis himnas.

Žodžių autorius ir kompozitorius - Axali Doëseb, kuris buvo liaudiškos muzikos grupės iš Kalahario vadovas. Axali Doëseb himną parašė po Namibijos nepriklausomybės 1991 m. konkurso himnui metu.

## Žodžiai
Žodžiai anglų kalba:

## Šaltiniai
Eunuchas

**Eunuchas** ( – guolio saugotojas) – kastruotas vyras. Eunuchai prižiūrėdavo haremus, taip pat tarnaudavo kaip karaliaus dvaro rūmų valdytojai.

Eunuchų buvo asirų, persų, vėliau Bizantijos ir Osmanų Turkijos, Krymo (Bachčisarajuje) haremuose. Jie dažnai įsigydavo valdovų palankumą, tapdavo jų patikėtiniais ir užimdavo aukštus valdžios postus.

## Išnašos
Jessica

**„Jessica“** – instrumentinė grupės „The Allman Brothers Band“ daina. Ją parašė grupės gitaristas Dick Betts.

Daina pirmą kartą pasirodė 1973-ųjų metų albume „Brothers and Sisters“. Šiais laikais dainą labai išpopuliarino per BBC2 rodoma laida „Aukščiausia pavara“, mat ši daina yra įžanginė laidos daina.
„Jessica“ kartu su „Ramblin' Man“ yra dvi dainos, kurios pradėjo naują „The Allman Brothers Band“ erą po grupės narių Duane Allman ir Berry Oakley mirčių.
Kolhue Huapi

**Kolhue Huapi** () – nenuotakus ežeras pietų Argentinoje, Patagonijoje, Čubuto provincijos pietuose. Tame pačiame duburyje, kiek į vakarius telkšo Mustersas. Ežero ilgis XX a. antroje pusėje buvo 56 km, plotis iki 24 km.

Maitinamas iš Andų kalnų telkšančių Fontanos ir La Platos ežerų atitekančios Sengero upės. Didesnė dalis Sengero vandens tenka Miunsterio ežerui, o Kolue Huapi pasiekia tik pietinė upė atšaka. Seniau iš Kolue Huapi ežero ištekėjo Čiko upė, tačiau dabar ežeras nuseko ir tapo nenuotakus, o Čiko vaga beveik sausa, prisipildo tik po didelių liūčių. XX a. pab.–XXI a. pr. dėl vandens naudojimo drėkinimui ir didelių sausrų ežeras beveik visas išdžiūvo, virto dykuma.

Ežero vanduo drumzlinas, dugną dengia storas nuosėdų sluoksnis. Seniau vystyta pramoninė žvejyba. Ežero vandenyse gyveno baltosios ešeržuvės *Percichthys trucha*, argentininės aterinos *Odontesthes microlepidotus*, sutinkama endeminė, paprastųjų galaksijų genčiai priklausanti žuvų rūšis *Galaxias platei*.

Kolhue Huapi pavadinimas mapudungunų kalba reiškia „raudonoji sala“. Į vakarus nuo ežero įsikūręs Sarmjento miestas.

## Šaltiniai


Pesca colhu.jpg|Žvejyba ežere 1980 m.
Lago playa col.jpg|Žmonės maudosi Kolhue Huapi ežere 1980 m.
Cisnes colhue.JPG|Gulbės viename iš likusių vandeningų ežero duburių
Argentina amo 2013132.jpg|2013 m. palydovinė nuotrauka, kurioje matyti beveik visai išdžiuvęs Kolhue Huapi duburys
Charlotte Kalla

**Šarlotė Kala** (g. 1987 m. liepos 22 d.) – Švedijos slidininkė, olimpinė ir pasaulio čempionė.
## Biografija

Šarlotė Kala gimė 1987 m. liepos 22 d. Jelivarės miestelyje Švedijoje. Pradėjo slidinėti nuo septynerių gretimame Tarendo kaime.  Mokėsi aukštojoje slidininkų mokykloje Jelivarėje. Karjerą pradėjo 2004 m. ir tapo daugkartine pasaulio jaunių čempione. 2006 m. debiutavo jaunimo pasaulio taurės varžybose ir laimėjo jaunimo pasaulio čempionės titulą skiatlono rungtyje. 2007 m. debiutavo suaugusiųjų FIS pasaulio čempionate Sapore, užėmė aukščiausią 5 vietą 10 km slidinėjimo distancijoje.
Žiemos olimpinių žaidynių dalyvė ir medalininkė. 2009 m. pasaulio čempionate Š. Kala iškovojo bronzos medalį 4 x 5 km estafetės rungtyje. Sportininkė atstovavo savo šaliai 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse, kur iškovojo aukso medalį 10 km rungtyje ir sidabro apdovanojimą komandinio sprinto varžybose. Sportininkė tapo tryliktąja olimpinių žaidynių aukso savininke 10 km rungtyje, ir yra antroji švedė, pelniusi šį apdovanojimą. 2011 m. Osle tapo pasaulio čempione komandiniame sprinte ir 2015 m. Faliune iškovojo individualų aukso medalį 10 km laisvu stiliumi distancijoje. 2016 m. Pasaulio taurės etape Rukoje (Suomija) Š. Kala kentėjo nuo padidėjusio širdies ritmo. Vėliau jai buvo nustatyta prieširdžių fibriliacija, tačiau leista toliau sportuoti.

## Pasiekimai
Asmeniniai duomenys: netekėjusi, ūgis 1,6 m, svoris 57 kg. Nuolatinė gyvenamoji vieta Sundsvalis.

Pasiekimai iki 2018 m. olimpinių žaidynių:
* Triskart olimpinė čempionė:
** 2010 m. Vankuveris: auksas 10 km laisvu stiliumi rungtyje ir sidabras komandinio sprinto rungtyje;
** 2014 m. Sočis: auksas 4x5 km estafetėje, du sidabrai (skiatlono ir 10 km klasikiniu stiliumi);
** 2018 m. Pjongčangas: auksas 7,5 + 7,5 km skiatlono rungtyje, 3 sidabro medaliai 10 km laisvu stiliumi,  4x5 km estafetėje ir komandiniame sprinte;
* Dukart pasaulio čempionė: 
** 2009 m. Liberecas: bronza 4x5 km estafetėje;
** 2011 m. Oslas: auksas komandiniame sprinte, sidabras 4x5 km estafetėje;
** 2013 m. Val di Fiemė: dukart sidabro laimėtoja (komandinis sprintas ir 4x5 km estafetė)
** 2015 m. Falunas: auksas 10 km laisvu stiliumi, sidabras 4x5 km estafetėje, dvi bronzos (skiatlone ir 30 km klasikiniu stiliumi);
** 2017 m. Lahtis: du sidabrai (4x5 km estafetė ir 10 km klasikiniu stiliumi), bronza 7,5 + 7,5 km skiatlone;
* 12 pergalių FIS Pasaulio taurės etapuose.
* 2010 m. Švedijos metų sportininkė.

## Šaltiniai
Kristina Šmigun-Vähi

**Kristina Šmigun-Vähi** (g. 1977 m. vasario 23 d. Tartu) – Estijos slidininkė. Žiemos olimpinių žaidynių dalyvė ir medalininkė. 2006 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Turine sportininkė iškovojo du ausko medalius 10 km klasikinio slidinėjimo ir 7.5 km + 7.5 km dvigubo persekiojimo rungtyse. 2010 m. žiemos olimpinėse žaidynėse sportininkė pelnė sidabro medalį 10 km laisvo stiliaus slidinėjimo rungtyje. 2002 m. ir 2006 m. buvo šalies vėliavos nešėja olimpinių žaidynių uždarymo ceremonijose. Pasaulio čempionatuose Kristina yra laimėjusi vieną aukso, trys sidabro ir du bronzos medalius.

Kirstina gimė slidininkų Anatoli Šmigun ir Rutt Rehemaa šeimoje. Šiuo metu sportininkę treniruoja jos tėvas.

1997 m., 1999 m., 2000 m., 2002 m., 2003 m., 2004 m. ir 2006 m. pelnė geriausios Estijos sportininkės titulą.

## Pasaulio taurės rezultatai

1 – varžybos tebevyksta.

## Nuorodos
* Kristina Šmigun-Vähi FIS svetainėje
Čorotai

**Čorotai** arba **manchujai**, save vadina **jofuašais** – indėnų tauta, gyvenanti Pilkomajo upės pakrantėse Paragvajuje, Argentinoje ir Bolivijoje. Argentinoje gyvena 8 bendruomenėse Saltos provincijoje (Tartagalio apylinkėse). Bolivijoje sutinkami Tarichos departamente. Kartu su čulupiais ir vičiais sudaro matakų-matagvajų etninę grupę. Rasiškai priklauso patagonams, turi andiškos ir amazoninės rasės bruožų.

Kalba matakų-gvajkurų kalbų šeimai priklausančia čorotų kalba. Ji turi daug tarmių, panaši į čulupių kalbą, todėl tikslų kalbančiųjų skaičių apibrėžti sudėtinga.

Seniau vertėsi rankiojimu, medžiokle ir žvejyba.

## Šaltiniai
Almatos metropolitenas

**Almatos metropolitenas** () – greito tranzito metro sistema, juosianti Kazachijos miestą Almatą. 
Pirmoji 8,56 km ilgio septynių stočių metro linija buvo atidaryta 2011 m. gruodžio 16 d. Keturios linijos stotys įrengtos giliai po žeme (30 m ir didesniame gylyje), likusios trys – mažesniame gylyje. 28 vagonus Almatos metro pagamino kompanija „Hyundai“. 

## Istorija
1981 m. Kazachijos TSR vyriausybė priėmė sprendimą statyti metro Almatoje. Statybos pradėtos 1988 m. Buvo planuota pirmąją liniją baigti 1997 m., tačiau dėl sunkumų su finansavimu, sudėtingos Almatos geologinės struktūros, besikeitusių statybos darbų partnerių, ji baigta 2011 m. Iki 2017 m. planuojama įrengti antrąją 8,62 km ilgio pirmosios linijos eilę. Joje bus dar šešios metro stotys.

### Linijos

## Nuorodos
* Oficiali svetainė 

## Išnašos ir šaltiniai
Teisingumo ministerija

**Teisingumo ministerija** – vykdomosios valdžios institucija. Klasikinė ministerija (greta tokių kaip Gynybos ministerija, Finansų ministerija, Vidaus reikalų ministerija ir Užsienio reikalų ministerija, buvusių dar absoliutizmo laikais). Sritis – teisės politika. Vadovauja Teisingumo ministras.

## Taip pat skaityti
* Lietuvos Respublikos teisingumo ministerija.
* Vokietijos teisingumo reikalų ministerija.
Čorotų kalba

**Čorotų kalba** arba **manchujų kalba** – matakų-gvajkurų kalbų šeimos kalba, vartojama indėnų čorotų, gyvenančių Gran Čiake, aplink Pilkomajo upę. Kalbančiųjų skaičius – apie 2800 žmonių. Vartojama Paragvajaus Bokerono ir Prezidento Hajeso departamentuose, Argentinos Saltos provincijoje (bendruomenėse prie Tartagalio) bei kelių šeimų pietryčių Bolivijoje.

Išskiriami du pagrindiniai dialektai:
* Iyojwa’ja [crt] – Argentinoje, ~800 žmonių
* Iyo’wujwa [crq] – Argentinoje, Paragvajuje, Bolivijoje, ~2000 žmonių

Praktiškai visi čorotai vartoja savo kalbą, tačiau dėl menko gyventojų skaičiaus kalba susiduria su pavojumi išnykti. Bolivijoje greičiausiai jau išnykusi.

Kalba dėstoma misijų pradinėse mokyklose, yra išverstos Biblijos dalys.

## Nuorodos
* 
*
Ryno smėlynai

**Ryno smėlynai** (; ) – dykuma vakarų Kazachstane ir Kalmukijos (Rusija) pietryčiuose, į šiaurę nuo Kaspijos jūros ir į pietryčius nuo Pavolgio aukštumos.

Dykumos ribos nėra tiksliai apibrėžtos. Vienuose žemėlapiuose pažymėta, kad beveik visa dykuma yra Pakaspijo žemumoje, beveik siekia Kaspijos pakrantę, o kituose – kad dykuma yra šiauriau Pakaspijo žemumos. Dykuma yra vakariau Uralo upės, tarp 46° ir 49° šiaurės platumos ir tarp 47° ir 52° rytų ilgumos.

Ryno smėlynuose yra daug smulkių gyvenviečių.

## Klimatas
Vasarą temperatūra gali siekti 45-48 °C, žiemą gali kristi iki -28-36 °C. Smėlynai yra pusdykumių zonoje, juose labai mažai lyja.

Dykumoje būna smarkių vėjų. 2001 m. buvusi smėlio audra pasiekė Baltijos jūrą. Tai paaiškėjo ištyrus Skandinaviją pasiekusių dulkių sudėtį – pasirodė, kad oro kietuosiuose aerozoliuose dulkių iš Ryno smėlynų buvo daugiau, negu kad iš Sacharos.

## Taip pat skaitykite
* Rusijos geografija

## Nuorodos
* International Journal of Environment and Pollution 2004 – Vol. 22, No.1/2 pp. 72 – 86. ISSN 0957-4352
* DK World Atlas, Millennium Edition, pgs. xxv, xxix, 258 ISBN 978-0789446046
* Rusijos klimatas ir geografija (anglų k.)
Vokietijos teisingumo ministerija

**Vokietijos teisingumo ministerija** ( – 'Sąjungos justicijos ministerija') – Vokietijos vykdomosios valdžios institucija. Klasikinė Vokietijos ministerija (greta tokių kaip Vokietijos gynybos ministerija, Vokietijos finansų ministerija, Vokietijos vidaus reikalų ministerija ir Vokietijos užsienio reikalų ministerija, buvusių dar absoliutizmo laikais). Sritis – teisės politika. Vadovauja Vokietijos federalinis teisingumo ministras.

## Istorija
Iki 1945 m. – Reicho teisingumo ministerija (*Reichsministerium der Justiz*).

Federacijos pagrindais susikūrusioje valstybėje – federalinė ministerija.

## Ministrai
* 1991–1992 m. Klaus Kinkel (g. 1936 m.), FDP/DVP (nuo 1991 m.; prieš tai nepartinis)
* 1992–1996 m. Sabine Leutheusser-Schnarrenberger (g. 1951 m.), FDP
* 1996–1998 m. Edzard Schmidt-Jortzig (g. 1941 m.), FDP
* 1998–2002 m. Herta Däubler-Gmelin (g. 1943 m.), SPD
* 2002–2009 m. Brigitte Zypries (g. 1953 m.), SPD
* 2009–2013 m. Sabine Leutheusser-Schnarrenberger (g. 1951 m.)

## Nuorodos
* Oficiali Vokietijos teisingumo reikalų ministerijos tinklavietė
Vokietijos vidaus reikalų ministerija

**Vokietijos vidaus reikalų ministerija** (, **BMI**) - Vokietijos federalinė ministerija, vidaus reikalų ministerija. 1 500 darbuotojų (2009 m.). Būstinė - Berlynas.

## Ministrai
*Horst Seehofer

## Nuorodos

* Oficiali tinklavietė
Cugšpicė

**Cugšpicė** () – aukščiausias Vokietijos kalnas, esantis Alpėse. Jo aukštis – 2962 m. Cugšpicė stūkso prie sienos su Austrija, netoli Garmišo-Partenkircheno miesto. Iki 1800 m aukščio kalno šlaitai padengti spygliuočių miškais, viršūnėje esama ledynų. Cugšpicės kalnas – turizmo, alpinizmo traukos objektas.

Pirmieji žmonės, užkopę į viršūnę, buvo Josef Naus ir Johann Georg Tauschl, padarę tai 1820 m. rugpjūčio 27 d.

1900 m. ant Cugšpicės buvo pastatyta meteorologijos observatorija.

## Išnašos
KPMG

**KPMG** – tarptautinis audito, mokesčių ir verslo konsultacijų bendrovių tinklas. Apie 275 000 darbuotojų 142 valstybėse (2025 m.). Lietuvoje - virš 300 darbuotojų (2025 m.).

## Istorija
KPMG pavadinimas – tai organizacijos įkūrėjų pirmos pavardžių raidės (Piet Klynveld, William Barclay Peat, James Marwick ir Reinhard Goerdeler). Modernus KPMG bendrovių tinklas buvo sukurtas 1987 m., susijungus sparčiai besiplėtusioms apskaitos įmonėms PMI (Peat Marwick International) ir KMG (Klynveld Main Goerdeler).

KPMG Baltijos šalyse savo veiklą pradėjo 1992 m. (Estijoje), vėliau Lietuvoje ir Latvijoje – 1994 ir 1995 m. 

## Pavadinimas
*KPMG* – įmonės kūrėjų pavardžių pirmosios raidės:
* **K** – **Klynveld**, Piet Klynveld, įsteigė „Klynveld Kraayenhof & Co.“ (Amsterdame 1917 m.)
* **P** – **Peat**, William Barclay Peat, įsteigė „William Barclay Peat & Co.“ (Londone 1870 m.)
* **M** – **Marwick**, James Marwick, vienas iš steigėjų „Marwick, Mitchell & Co.“ (Niujorke 1897 m.)
* **G** – **Goerdeler**, Reinhard Goerdeler, Vokietijos „Treuhand-Gesellschaft“ valdybos pirmininkas (vėliau – KPMG).

## KPMG Lietuvoje
Adresai: Lvivo g. 101, LT-08104, VilniusLiepų g. 4, LT-92114, Klaipėda.

## Vadovybė Lietuvoje
* Šalies vadovaujantysis partneris, audito skyrius Klaipėdoje, Rokas Kasperavičius
* Partneris, audito skyrius Vilniuje, Domantas Dabulis
* Partnerė, mokesčių skyriaus vadovė Vilniuje, Vita Šumskaitė
* Partnerė, audito skyriaus vadovė Vilniuje, Toma Jensen
* Partneris, audito skyrius Klaipėdoje, Edvinas Žukauskas

## Apdovanojimai
2009 m. "OpRisk & Compliance" sudarytame konsultacijų reitinge KPMG užėmė pirmąsias dvi vietas - taip buvo įvertinta KPMG patirtis rizikos valdymo srityje.

2011 m. įmonė užėmė antrąją vietą geriausių pasaulyje užsakomųjų paslaugų konsultantų sąraše - taip buvo pripažinta įmonės patirties gilumas, pasaulinis pasiekiamumas ir holistinis požiūris. Tais pačiais metais įmonė buvo įtraukta į "Working Mother Hall of Fame" po to, kai 15 metų buvo pagerbta kaip viena iš žurnalo "Working Mother" 100 geriausių įmonių dirbančioms motinoms. 2016 m. KPMG užėmė 13 vietą žurnalo "Consulting Magazine" sudarytame geriausių įmonių, kuriose verta dirbti, sąraše.

2017 m. KPMG užėmė 29-ąją vietą žurnalo "Fortune" 100 geriausių įmonių, kuriose verta dirbti, sąraše. tais pačiais metais KPMG kartu su PwC, "Deloitte" ir "PA Consulting Group" pateko tarp 25 geriausių Jungtinės Karalystės įmonių, kuriose verta dirbti.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali „KPMG International“ svetaintė (anglų k.)
* KPMG Lietuvoje svetainė  (lietuvių/anglų k.)
Namibijos herbas

**Namibijos herbas** susideda iš išlenkto skydo, kuriame pavaizduota Namibijos vėliava. Ant skydo viršaus tupi Afrikos žuvinis erelis (*Haliaeetus vocifer*). Šonuose vaizduojamos dvi antilopės, simbolizuojančios drąsa, elegancija ir išdidumą. Žemiau skydo pavaizduotas dykumos augalas Nuostabioji velvičija, kuri simbolizuoja išlikimą ir šalies tvirtybę. Žemiau parašytas šalies moto: *Vienybė*, *Laisvė*, *Teisingumas*.
Helgolandas

**Helgolandas** (, , Helgolando fryzų kalba *Deät Lun*, antikos rašytojai salą vadino *Abalus* arba *Basileia*) yra labiausiai nuo kranto nutolusi Vokietijos sala esanti Šiaurės jūroje. Sala priklauso Šlėzvigo-Holšteino žemei. 1 267 gyventojų (2008 m.).

Šitoje saloje 
1841 m. buvo parašyti dabartinio Vokietijos himno žodžiai, o 1925 m. Werner Heisenberg sukūrė svarbiausius dabartinės kvantinės mechanikos pagrindus.

## Šaltiniai


## Nuorodos
* Oficiali Helgolando svetainė (vokiečių, danų, anglų kalbomis)
Diamantina

**Diamantina** () – miestas rytų Brazilijoje, Minas Žeraiso valstijoje, 292 km į šiaurę nuo Belo Horizontės. Įsikūręs 1114 m aukštyje virš jūros lygio, greta Žekitinjonjos upės. 44,7 tūkst. gyventojų (2006 m.).

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, turizmu. Diamantinoje yra išlikęs XVIII–XIX a. senamiestis, su turtinga baroko architektūra. 1999 m. jis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

## Istorija

Gyvenvietė įkurta XVIII a. pr. ir vadinta Arajal do Tižuku (*Arraial do Tijuco*). Vėliau pervadinta į Diamantiną ir buvo svarbus deimantų kasybos centras.
Oro Pretas

**Oro Pretas** (), pilnas pavadinimas – **Vila Rika do Oro Pretas** (*Vila Rica do Ouro Preto*; „Turtingasis juodojo aukso kaimas“) – miestas pietryčių Brazilijoje, Minas Žeraiso valstijoje, į pietryčius nuo Belo Horizontės, Espinjaso kalnagūbrio papėdėje (1116 m aukštyje). 66,3 tūkst. gyventojų (2000 m.).

## Ekonomika

Svarbus kalnakasybos pramonės centras: apylinkėse išgaunamas boksitas, geležies rūda, manganas, talkas, marmuras, auksas, brangakmeniai (ypač topazas). Vykdoma metalurgijos pramonė. Vystomas turizmas.

## Kultūra

Veikia Oro Preto federalinis universitetas, kalnakasybos aukštoji mokykla, minerologijos muziejus su labai gausia brangakmenių ir tauriųjų metalų kolekcija. Mieste išlikusi XVII–XIX a. barokinė kolonijinė architektūra, dėl kurios Oro Pretas 1980 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Tarp įspūdingiausių architektūros paminklų paminėtina brazilų architekto Aleijadinho suplanuota Šv. Praciškaus Asyžiečio bažnyčia.

## Istorija

Oro Pretas įkurtas XVII a. pab. ir tapo vienu pagrindinių Brazilijos aukso karštligės centrų. Dėl savo klestėjimo miestas pritraukė daug meno žmonių iš visos Europos. Dar 1789 m. Oro Prete kilo sukilimas prieš kolonijinę valdžią. 1822–1897 m. miestas buvo Minas Žeraiso valstijos sostine.
Fanjano ežeras

**Fanjano ežeras** () arba **Kami ežeras** (*Lago Cami*) – ežeras pačiuose Pietų Amerikos pietuose, Ugnies Žemės saloje (*Isla Grande*), į šiaurę nuo Ušuajos, 91 m aukštyje; didžioji dalis priklauso Argentinai (Ugnies Žemės provincija), o 39 km² – Čilei (Magelano ir Čilės Antarktidos regionas). Išsidriekęs rinoje rytų-vakarų kryptimi 97 km, plotis iki 10 km. Ežeras labai gilus (iki 200 m).

Pietinis krantas skardingas, o šiaurinis gan lėkštas. Pačiuose vakaruose iš ežero išteka Asopardo upė (įteka į Amirantasgo fjordą). Dalis ežero patenka į Ugnies Žemės nacionalinį parką. Rytinėje pakrantėje įsikūręs Tolhuino miestas.

Vietiniai salos gyventojai selknamai ežerą vadino *Kakenchow* ('didis vanduo') arba *Kami* ('ištįsęs'). Kolonistai ežerą pavadino italų kilmės misionieriaus Chosė (Džiuzepės) Fanjano (*José Fagnano/Giuseppe Fagnano*) garbei.

## Šaltiniai
Kronštatas

**Kronštatas** (, iš  'karūna' + *Stadt* 'miestas') – Rusijos uostamiestis Baltijos jūros Suomijos įlankos Kotlino saloje, 30 km į vakarus nuo Sankt Peterburgo (priklauso kaip atskiras miestas). Istorinė Rusijos admiraliteto ir Baltijos laivyno bazė. Karinis uostas. Laivų remonto, testilės, maisto, siuvimo pramonė. XX a. pr. Šv. Mikalojaus soboras. Yra tvirtovės kompleksas, admiralitetas, arsenalas. Veikia keli muziejai.

## Istorija

Pagal 1617 m. Stolbovo taikos sutartį tarp Rusijos ir Švedijos, Kotlino sala atiteko Švedijai. 1703 m. Švedijos karo laivams išplaukus žiemoti į neužšąlančius Baltijos uostus, Rusijos caro Petro I įsakymu saloje pradėtas statyti pirmasis Rusijos fortas, turėjęs užkirsti kelią Švedijos laivynui link Nevos įlankos. 1704 m. tvirtovė buvo pašventinta ir pavadinta *Kronšlotu*. 1722 m. pastatytas citadelės fortas ir Kronštatas tapo svarbiausia Rusijos Baltijos laivyno baze. 1723 m. tvirtovė pavadinta Kronštatu. XVIII a. pabaigoje pastatytas Kronštato admiralitetas. Iki XIX a. pabaigos mieste veikė ir prekybos uostas. Kronštato įgula aktyviai dalyvavo 1905–1907 m., Vasario revoliucijose ir Spalio perversme. 1921 m. – Kronštato sukilimo vieta. Antrojo pasaulinio karo metu priklausė Leningrado gynybos sistemai, buvo daug kartų Vermachto bombarduotas. Miesto istorinis centras ir įtvirtinimai nuo 1990 m. yra UNESCO Pasaulio paveldo objekto „Istorinis Sankt Peterburgo centras ir susijusių paminklų grupė“ dalis.

## Šaltiniai
Gražiškių valsčius

**Gražiškių valsčius** – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietvakarių Lietuvos teritorijoje. Centras – Gražiškiai. Buvusio valsčiaus ribos maždaug sutampa su Gražiškių seniūnija.

## Istorija

Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo Vilkaviškio apskrityje. Gražiškių valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Kalvarijos rajonui (4 apylinkės) ir Kybartų rajonui (2 apylinkės).

|-
| 1923 m.  || 115 || 5100 || 717 || || 35 gyvenvietės 
|-
| 1932 m. || 93 || 4653 || || 7 seniūnijos  ||
|-
| 1949-01-01  || 115 || || || 6 apylinkės  ||
|}

## Vadovai
* Juozas Martinkaitis, 1932 m.
* A. Kaunas, vykdomojo komiteto pirmininkas iki 1941 m.

## Suskirstymas

## Gyvenvietės

Pagal pirmajį Lietuvos Respublikos visuotinį gyventojų 1923 m. rugsėjo 17 d. surašymą Gražiškių valsčiuje buvo 35 gyvenvietės:

* Armudiškių kaimas 7 ūkiai – 49 gyventojai
* Aštrekalnio kaimas 10-50
* Aukštakalnių kaimas 8-67
* Bambirių kaimas 33-220
* Beržinių kaimas 16-137
* Datonių dvaras 8-68
* Datonių kaimas 22-158
* Eistikų kaimas 33-257
* Gražiškių kaimas 5-46
* Gražiskių kaimas 47-352
* Graužinių kaimas 50-322
* Kospejų kaimas 37-281
* Kauniškių kaimas 23-173
* Kregždžių kaimas 23-183
* Laukapienų kaimas 48-304
* Laukapienų dvaras 5-123
* Liepalotų kaimas 32-223
* Maleikavų viensėdis 3-19
* Muravų viensėdis 2-16
* Naujasodžio viensėdis 6-33
* Nendrinės viensėdis 1-4
* Olgino kaimas 17-97
* Pošervinčio viensėdis 1-12
* Ragožinu viensėdis 3-16
* Skardupių kaimas 26-184
* Skardupių dvaras 2-40
* Strazdynės viensėdis 6-44
* Šilsodžio dvaras 26-146
* Šilsodžio kaimas 77-503
* Triduonių dvaras 1-47
* Tupikų viensėdis 6-48
* Vaitkabalių kaimas 21-156
* Vartelių kaimas 24-142
* Vidgirių kaimas 60-391
* Vygrelių kaimas 28-189

 
## Gyventojai
### Tautinė sudėtis
 
1923 m. gyveno 5100 žmonės:
* Lietuviai – 75,58% (3855);
* Vokiečiai – 22% (1124);
* Kiti – 2,37% (121).

### Žymūs žmonės

|-
| 1922 || Šilsodis || Petras Simanavičius, choro dirigentas || 2014
|-
| 1926 || Vygreliai || Balys Gajauskas, signataras || 2017
|-
| 1936 || Šilsodis || Zenonas Simas Kriaučeliūnas, istorikas || 2025
|-
| 1950 || Pavištytis || Juozas Šlivinskas, skulptorius || 2024
|}

## Šaltiniai
Kaupiškių valsčius

**Kaupiškių valsčius** (; ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas pietvakarių Lietuvoje, į pietus nuo Kybartų. Centras – Kaupiškiai.

## Istorija

Valsčius įkurtas 1870 m. gegužės 31 d. – jį sudarė 17 kaimų iš Vištyčio valsčiaus, 6 kaimai iš Kybartų valsčiaus ir 4 kaimai iš Pajevonio valsčiaus. 1931 m. prijungtas prie Vištyčio valsčiaus. Dalis valsčiaus (Karklupėnų I ir II, Kylininkų, Šakių kaimai ir Navadolės dvaras) prijungti prie Pajevonio valsčiaus.

|-
| 1888 m.  || || 5374 || || || 
|-
| 1923 m.  || 93 || 3495 || 514 || || 29 gyvenvietės 
|}

## Gyvenvietės

Pagal pirmajį Lietuvos Respublikos visuotinį gyventojų 1923 m. rugsėjo 17 d. surašymą Kaupiškių valsčiuje buvo 29 gyvenvietės:

* Antavilių kaimas 14 ūkių – 94 gyventojai
* Beržyno kaimas 6-40
* Beržyno dvaras 7-33
* Debilinių kaimas 22-138
* Egliniškių kaimas 20-109
* Galkiemio kaimas 9-55
* Kaupiškių I kaimas 29-223
* Kaupiškių II kaimas 9-146
* Kaupiškių dvaras 27-119
* Karklupienų I kaimas 21-146
* Karklupienų II kaimas 36-261
* Kylininkų kaimas 18-109
* Kurpikų kaimas 27-202
* Lazdynų kaimas 7-39
* Liukių kaimas 30-95
* Liukių dvaras 1-176
* Matlaukio kaimas 19-135
* Matlaukio dvaras 10-42
* Molinių kaimas 8-55
* Nebutkiemio kaimas 5-31
* Novinikų kaimas 21-137
* Novodolės dvaras 5-34
* Padvarniškių kaimas 18-105
* Papečkių kaimas 35-233
* Petrušavo kaimas 3-21
* Rečiūnų kaimas 30-207
* Remeikų kaimas 15-105
* Šakių kaimas 38-254
* Totorkiemio kaimas 24-151

 
## Gyventojai
### Tautinė sudėtis
 
1923 m. gyveno 3495 žmonės:
* Lietuviai – 78,34% (2738);
* Vokiečiai – 21,37% (747);
* Kiti – 0,28% (10).

### Žymūs žmonės

|-
| 1881 || Karklupėnai || Kazys Alyta, aktorius, karininkas, burmistras || 1942
|-
| 1915 || Galkiemis || Vytautas Gerulaitis (1915), tenisininkas || 1991
|}

## Šaltiniai
Igvasu nacionalinis parkas (Brazilija)

**Igvasu nacionalinis parkas** () – nacionalinis parkas pietų Brazilijoje, Paranos valstijoje, Argentinos pasienyje, 17 km nuo Foz do Iguasu miesto. Parkas skirtas apsaugoti Brazilijai priklausančią Igvasu krioklio dalį bei Atlanto miškų plotus.

Parkas pasižymi didele bioįvairove: užfiksuota 257 drugių, 45 žinduolių, 12 varliagyvių, 41 gyvačių, 8 driežų, 18 žuvų ir 200 paukščių rūšių.

Parkas įkurtas 1909 m. Igvasu nacionalinis parkas 1986 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą (2 metais vėliau nei Argentinai priklausantis Igvasu nacionalinis parkas).


Iguazu Cataratas2.jpg|
Iguaçu National Park - Puma.jpg|


## Išnašos
Parana (valstija)

**Parana** () – valstija Brazilijoje, šalies pietinėje dalyje, Pietų regione. Ribojasi su San Paulu šiaurėje ir rytuose, su Santa Katarina pietuose, su Argentina ir Paragvajumi vakaruose. Rytuose siauru ruožu siekia Atlanto vandenyną. Valstijos sostinė – Kuritiba.

## Geografija

Didžiąją valstijos dalį sudaro plokščiakalniai ir bazaltinės plynaukštės, iškylančios virš 600 m aukščio. Rytiniu pakraščiu driekiasi Pakrantės kalnagūbris (*serra do Mar*), kuriame yra aukščiausia valstijos vieta – Paranos kalnas (1877 m). Centrinėje dalyje ir pakrantėje plyti žemumos. Klimatas subtropinis, su karštomis vasaromis ir vėsesnėmis žiemomis. Vidutinė metinė temperatūra svyruoja nuo 15-18&nbsp;°C kalnuose iki 22-24&nbsp;°C šiaurės vakaruose. Temperatūra Paranos slėnyje vasarą kartais siekia 35-40&nbsp;°C, žiemą temperatūra nukrenta iki 10-15&nbsp;°C, nors retkarčiais pasitaiko minusinių temperatūrų, netgi sniego. Metinis kritulių kiekis 900–1300 mm.

Parana įeina į tropinių Atlanto miškų sritį. Pakrantėse būdingi mangrovių sąžalynai, centrinėje dalyje – araukarijų giraitės. Didžioji valstijos dalis įeina į Paranos baseiną (svarbiausios upės – Parana, Ivajus, Paranapanema, Tibažis, Igvasu, Pikiris). Yra keletas krioklių, tarp jų garsusis Igvasu krioklys. Įsteigti 4 nacionaliniai parkai (Igvasu, Ilja Grandės, Seperagui, Sent Hilario).

## Gyventojai

Etninė sudėtis:
* baltieji – 77,24 %
* pardo – 18,25 %
* juodaodžiai – 2,84 %
* azijiečiai ir indėnai – 0,33 %

## Didžiausi miestai
* Kuritiba – 1851,2 tūkst. gyv. (2007 m.)
* Londrina – 510,7
* Maringa – 335,5
* Foz do Iguasu – 325,1
* Ponta Grosa – 314,6
* Kaskavelas – 296,2
* San Žozė dos Pinjaisas – 279,2
* Kolombas – 247,2
* Guarapuava – 172,7
* Paranagva – 139,7

## Šaltiniai
Japoninis abrikosas

**Japoninis abrikosas** (*Prunus mume*) – erškėtinių (*Rosaceae*) šeimos, slyvų (*Prunus*) genties vaismedis. Paplitęs Rytų Azijoje (Kinijoje, Japonijoje, Korėjoje, Vietname). Auginamas dėl vaisių ir žiedų.

Tai nedidelis, šakotas medis. Žydi žiemos pabaigoje (sausį-vasarį) prieš išsiskleidžiant lapams. Žiedai 1-3 cm skersmens, su 5 vainklapiais, kurių spalva vyrauja nuo baltos iki rausvos ar ryškiai raudonos. Lapai paprasti, ovalūs. Vaisiai sunoksta vasaros pradžioje, beprasidedant lietingajam laikotarpiui. Prinokę vaisiai geltoni, kartais – raudoni.

Japoninio abrikoso vaisiai plačiai naudojami Tolimųjų Rytų virtuvėje. Gaminamos sultys (*suanmeitang*), likeris (*umeshu*), vaisiai rauginami (*umeboshi*), naudojami kaip *[[sushi]]*, kitų patiekalų ingredientas, daromas padažas (*sù méi jiàng*). Liaudies medicinoje rūkyti abrikoso vaisiai naudojami parazitams iš organizmo šalinti.

Japoninis abrikosas turi didelę dekoratyvinę vertę. Vien Kinijoje žinoma ~300 augalo veislių. Medis ilgaamžis, auga virš 1500 metų.


Image:Prunus mume in the market.jpg|Vaisiai
|Sirupas
Image:Pickledmai.jpg|Rauginti vaisiai
Tolhuinas

**Tolhuinas** () – miestelis pietų Argentinoje, Ugnies Žemės ir Pietų Atlanto salų provincijoje, Ugnies Žemės salos centrinėje dalyje. Įsikūręs prie rytinio Fagnano ežero galo, vienintelė gyvenvietė pusiaukelėje tarp Ušuajos ir Rio Grandės.

Verčiamasi daugiausia turizmu, smulkia prekyba, amatais. Yra ledo ritulio ir salės futbolo komandos.

## Istorija

Tolhuinas įkurtas 1972 m. spalio 9 d. Pavadinimas indėnų selknamų kalba reiškia „kaip širdis“.

## Šaltiniai
Asopardas

**Asopardas** () – trumpa, bet vandeninga upė pietų Čilėje, Magelano ir Čilės Antarktidos regione, Ugnies Žemės Didžiosios salos vakaruose. Išteka iš salos centrinėje dalyje telkšančio Fagnano ežero, teka į šiaurės vakarus tarpukalnių slėniu. Įteka į Almirantasgo fjordą, kuris yra Magelano sąsiaurio dalis.

Pakrantės negyvenamos.

Nuolydis – 12,7 m/km.

## Šaltiniai
Sembos pusiasalis

**Sembos pusiasalis** (), **Kaliningrado pusiasalis** (*Калининградский полуостров*) – pusiasalis Rusijoje, Kaliningrado srities vakaruose. Įsiterpia į pietrytinę Baltijos jūros pakrantę, skiria Aistmares bei Gdansko įlanką pietuose ir Kuršių marias šiaurėje. Šiaurinėje pusiasalio dalyje yra Tarano kyšulys, kuriame stovi švyturys ir Gvardeiskio gyvenvietė.

Paviršiui būdingos lygumos, aukščiausia yra pietinė ir pietrytinė dalys (iki 88 m). Miškų išlikę nedaug (mišrieji, yra bukų giraičių). Upių tinklas tankus, svarbiausios upės – Prieglius ir Nelma. Šiaurinis ir vakarinis krantai statūs, uolingi, vietomis skardingi, Kuršių marių ir Aistmarių krantai lėkšti, vietomis pelkėti. Paplūdimiai sudaryti iš smulkaus smėlio. Vakarinis pusiasalio krantas vadinamas Gintaro krantu – ten didžiausi pasaulyje gintaro telkiniai (Jantarnas).

Sembos pusiasalio miestai: Kaliningradas, Svetlogorskas, Zelenogradskas.

Senovėje pusiasalyje gyveno prūsų gentis sembai, o jų žemė buvo vadinama Semba.
Smurgainių rajonas

**Smurgainių rajonas** (, ) – rajonas Baltarusijoje, Gardino srities šiaurės rytuose. Administracinis centras – Smurgainys.

## Geografija

Didžioji dalis srities yra Naručio-Vilijos aukštumoje, pietinę dalį užima kalvota Ašmenos aukštuma. Joje yra aukščiausia rajono vieta – Milidovskajos kalva (320 m). Pagrindinė upė – Vilija (su intakais Ašmena, Aksna, Kernava, Kužecas), taip pat yra dalis Nemuno intako Beržūnos baseino. Yra keletas ežerų (didžiausi – Svierių, Višnevskio). Miškingumas – 38 % (pušynai, eglynai, beržynai, ąžuolynai).

## Gyvenvietės

Vienintelis miestas – Smurgainys. Rajone yra 324 gyvenvietės, iš jų didžiausios:
* Smurgainys – 36,2 tūkst. gyventojų (1999 m.)
* Salos – 1,57
* Zalesė – 1,06
* Žadiškės – 0,9
* Devetnai – 0,8
* Krėva – 0,8
* Višnevas – 0,4

## Šaltiniai
Vidurinis Atlasas

**Vidurinis Atlasas** () – kalnagūbris šiaurės Maroke, priklauso Atlaso kalnų sistemai. Kartu su Sacharos Atlasu ir Tel Atlasu sudaro Aukštojo plokščiakalnio ribą. Vidurinis Atlasas driekiasi šiaurės rytų kryptimi nuo Aukštojo Atlaso link Tel Atlaso. Sebu upe atskirtas nuo Er Rifo masyvo.

Kalnai sudaryti daugiausia iš klinčių. Rytinę Vidurinio Atlaso dalį sudaro virš 3000 m aukščio iškylantis kalnagūbris, kuris vakaruose palaipsniui leidžiasi į Maroko mesetą (800–1000 m aukštis). Aukščiausia vieta – Bu Nasras (3340 m). Aukštesniame nei 2000 m aukštyje sniego danga išsilaiko 5 mėnesius per metus. Drėgnuose šlaituose auga kedrų miškai, sausesniuose – tujos ir kadagiai.

Viduriniajame Atlase prasideda dauguma svarbiausių Maroko upių – Sebu, Um ar-Rbija, Bu-Regregas, Muluja. Gausu nedidelių nenuotakių ežerų, vadinamų algemamais (Sidi Ali, Aziza, Afenuriras, Abachanas ir kt.).
Ajorėjai

**Ajorėjai** (*ayoreos*), dar vadinami **morotokais** (*morotocós*), **korasais** (*corazo, kursu*) – Šiaurinio Čiako indėnų tauta, gyvenanti Paragvajaus ir Bolivijos pasienyje. Kalba negausiai samukoanų kalbų šeimai priklausančia ajorėjų kalba.

Bolivijoje gyvena 10-yje bendruomenių (*Zapocó, Poza verde, Puesto Paz, Guidai Ichai, Santa Teresita, Tobita, Urucú, Motacú, Rincón del Tigre, Belen*) Santa Kruso departamente (Čikitoso ir Germano Busčo provincijos). Taip pat 3 bendruomenės (*Arocojnadi, Chaidi, Campo Loro*) yra Paragvajaus Bokerono ir Aukštutinio Paragvajaus departamentuose.

Didžioji dauguma ajorėjų sėslūs, verčiasi medžiokle ir rankiojimu, taip pat žvejoja, užsiima žemdirbyste. Tačiau ajorėjų grupė *Totobiegosos* išlaikę tradicinį klajoklišką gyvenimo būdą, gyvena atsiskyrę nuo kitų.

Iki XX a. vid. ajorėjai gyveno plačiose Gran Čiako teritorijose tarp Paragvajaus, Pilkomajo ir Parapeti upių. Gvaraniai juos vadino *pyta jovai* („priešakulniais“), tapietai – *yanaigua, tsirágua*. 1940–1950 m. Čiake įsikūrus menonitams didelė dalis ajorėjų iš kalvų persikėlė arčiau gyvenviečių. Jų krikštu apsėmė kontroversiškai vertinama JAV evangelinė misija „New Tribes Mission“.

## Šaltiniai