Lombardijos–Venecijos karalystė

**Lombardijos–Venecijos karalystė** (, ), kartais vadinama **Austrijos Italija** () – Austrijos imperijos karūnos žemė, įkurta 1815 m. ir panaikinta 1866 m.

Ji buvo įsteigta Vienos kongreso nutarimu, pripažįstant Habsburgų-Lotaringų teises į buvusią Milano hercogystę ir buvusią Venecijos respubliką po to, kai žlugo 1805 m. Napoleono paskelbta Italijos karalystė.

Karalystė gyvavo tik penkiasdešimt metų – po Antrojo Italijos nepriklausomybės karo 1859 m. Lombardijos regionas atiteko Prancūzijai, kuri jį iš karto perleido Sardinijos karalystei. Lombardija–Venecija galutinai panaikinta 1866 m., kai po Italijos pergalės prieš Austriją Trečiajame Italijos nepriklausomybės kare likusi jos teritorija buvo prijungta prie neseniai paskelbtos Italijos karalystės.

## Istorija

### Įkūrimas
1814 m. Paryžiaus sutartimi austrai patvirtino savo pretenzijas į buvusios Milano hercogystės, kurią nuo 1714 m. valdė Habsburgų monarchija, kartu su gretima Mantujos hercogyste, kurią 1708–1796 m. valdė austriška dinastijos atšaka, ir buvusios Venecijos respublikos, kurią Austrija su pertraukomis valdė pagal 1797 m. Kampo Formijaus taiką, teritorijas.

Vienos kongresas sujungė šias žemes į vieną karalystę, kurią personaline unija valdė Austrijos imperatorius; skirtingai nuo kaimyninių Toskanos didžiosios kunigaikštystės, Modenos ir Redžo hercogystės bei Parmos hercogystės, kurios išliko nepriklausomais Habsburgų valdomais dariniais. Austrijos imperatoriui kasdien atstovavo Vienos imperatoriškojo dvaro paskirti vicekaraliai, rezidavę Milane ir Venecijoje.

### Revoliuciniai metai
Nors vietos administracijos kalba ir personalas buvo italų, Austrijos valdžiai teko susidurti su Italijos susivienijimo (*Risorgimento*) judėjimu. Po 1848 m. kovo 22 d. revoliucijos, vadinamos „Penkiomis Milano dienomis“, austrai pabėgo iš Milano, kuris tapo Lombardijos laikinosios vyriausybės (*Governo Provvisorio della Lombardia*) sostine. Kitą dieną Venecija taip pat sukilo prieš Austrijos valdžią ir įkūrė Venecijos laikinąją vyriausybę (*Governo Provvisorio di Venezia*). Austrijos pajėgos, vadovaujamos feldmaršalo Jozefo Radeckio, nugalėjusios Sardinijos karius Kustocos mūšyje (1848 m. liepos 24–25 d.), įžengė į Milaną (1849 m. rugpjūčio 6 d.) bei Veneciją (1849 m. rugpjūčio 24 d.) ir vėl atkūrė Austrijos valdžią.

Vicekaraliaus pareigybė buvo panaikinta ir pakeista generalgubernatoriumi. Iš pradžių šias pareigas ėjo pats feldmaršalas Radeckis, o 1857 m. jam išėjus į pensiją, jos atiteko jaunesniajam Austrijos imperatoriaus Pranciškaus Juozapo I broliui Maksimilianui (vėliau tapusiam Meksikos imperatoriumi), kuris 1857–1859 m. dirbo generalgubernatoriumi Milane.

### Karalystės panaikinimas
Po Antrojo Italijos nepriklausomybės karo ir pralaimėjimo 1859 m. Solferino mūšyje Austrija Ciuricho sutartimi atidavė Lombardiją iki Minčo upės, išskyrus Mantujos ir Peskjera del Gardos tvirtoves, Prancūzijos imperatoriui Napoleonui III, kuris ją iš karto perdavė Sardinijos karalystei ir besikuriančiai Italijos valstybei. Maksimilianas pasitraukė į Miramaro pilį netoli Triesto, o sostinė buvo perkelta į Veneciją. Po Trečiojo Italijos nepriklausomybės karo 1866 m. Prahos taikos sutartimi likusi Venecija ir Mantuja taip pat atiteko Italijos karalystei. 1866 m. spalio 19 d. Austrija oficialiai perdavė Venecijos ir Mantujos teritoriją Prancūzijai, o paskui diplomatiniais sumetimais perdavė Italijai; 1866 m. spalio 21–22 d. įvyko plebiscitas dėl Italijos aneksijos.

## Administracija
Karalystę sudarė dvi gubernijos (*Gubernien*). Kiekviena gubernija dar buvo padalinta į kelias provincijas, maždaug atitinkančias Napoleono Italijos karalystės departamentus.

Pagal Karl von Czoernig-Czernhausen etnografinį žemėlapį, kurį 1855 m. išleido Imperatoriškoji ir Karališkoji statistikos valdyba, Lombardijos–Venecijos karalystėje tuo metu gyveno 5 024 117 žmonių, kuriuos sudarė šios etninės grupės: 4 625 746 italai, 351 805 friulai, 12 084 vokiečiai, 26 676 slovėnai ir 7 806 žydai.

Administracija savo vidaus ir išorės komunikacijoje bei dokumentuose vartojo italų kalbą, o Austrijos pareigūnams nekilo abejonių dėl šios kalbos dominuojančios padėties politikos, finansų ar jurisdikcijos srityse. Oficialus karalystės laikraštis buvo italų kalba leidžiamas laikraštis „Gazzetta di Milano“. Valstybės tarnautojais dirbo daugiausia italai, tik apie 10 % jų buvo įdarbinti iš kitų Austrijos imperijos regionų. Tačiau vokiečių kalba buvo kariuomenės vadovavimo kalba, o aukščiausi policijos pareigūnai buvo gimtakalbiai vokiečiai iš kitų imperijos dalių. Aukščiausi gubernatorių postai taip pat buvo skirti Austrijos aristokratams.

### Karaliai

## Išnašos