open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Ksavera Dalevskytė

**Ksavera Dalevskytė** (pilnas vardas - Ksavera Cecilija) (; 1842 m. gegužės 13 d. Kunkulkoje prie Javaravų, Rusijos imperija – 1900 m. liepos 29 d. Varšuvoje, Lenkijos Kongreso karalystė) – rezistentė, 1863 m. sukilimo dalyvė, vertėja.
 
## Dalevskių šeima

Dominykas Dalevskis ir Dominyka Narkevičiūtė Dalevskienė viso susilaukė 10 vaikų. 

Pranciškus Dalevskis, gim. 1825 m., ir Aleksandras Dalevskis, gim. 1827 m., įkūrė Lietuvos jaunimo brolybės sąjungą, rezistentai, Pranciškus taip pat 1863 m. sukilimo dalyvis, Tekla Dalevskytė-Jenikienė, gim. 1829 m., 1863 m. sukilimo dalyvė, Julija Dalevskytė-Berkmanienė, gim. 1830 m.,  1863 m. sukilimo dalyvė, Juzefa Dalevskytė, gim. 1832 m., 1863 m. sukilimo dalyvė, Konstantinas Dalevskis, gim. 1835 m., 1863 m. sukilimo dalyvis, 1871 m. Paryžiaus komunos dalyvis; jo dvynė sesuo Zuzana Dalevskytė-Turskienė, gim. 1835 m., 1863 m. sukilimo dalyvė, Apolonija Dalevskytė-Sierakauskienė, gim. 1838 m., 1863 m. sukilimo dalyvė; Titas Dalevskis, gim. 1840 m., 1863 m. sukilimo dalyvis; Ksavera Dalevskytė, gim. 1842 m., 1863 m. sukilimo dalyvė.

## Biografija

Ksavera Dalevskytė gimė 1842 m. gegužės 13 d. Kunkulkos palivarke, bajorų Dominyko Dalevskio ir Dominykos Narkevičiūtės šeimoje. 1842 m. liepos 13 d. pakrikštyta Vilniaus Šv. Jonų bažnyčioje. 

1861 m. su seserimis dalyvavo politinėje manifestacijoje, jai buvo paskirtas namų areštas. Dalyvavo 1863 m. sukilime, dirbo kaip savo brolio Pranciškaus Dalevskio sekretorė. 1863 m. birželio 21 d. areštuota, su seserimis ir motina ištremta į Penzos guberniją. 1866 m. gavo leidimą persikelti į Samarą, o 1867 m. į Varšuvą. Gyveno kartu su seserimi Apolonija Dalevskyte-Sierakauskiene, Zigmanto Sierakausko žmona. Vertė iš anglų kalbos tekstus savaitraščiui Tygodnik Ilustrowany. Mirė 1900 m. liepos 29 d. Varšuvoje.

## Literatūra

* Maria Ordężyna: Dalewska Ksawera. W: Polski Słownik Biograficzny. T. 4: Chwalczewski Jerzy – Dąbrowski Ignacy. Kraków: Polska Akademia Umiejętności, 1938, s. 394.

## Šaltiniai
Lietuvos jaunimo brolybės sąjunga

**Lietuvos jaunimo brolybės sąjunga** () – slapta anticarinė organizacija, veikusi Vilniuje 1846–1849 metais, jos įkūrėjai yra broliai Pranciškus Dalevskis ir Aleksandras Dalevskis.

## Istorija

Organizacija buvo įkurta Vilniaus gimnazijoje, jos idėjos išplito Lydoje, Naugarduke ir Minske, jai priklausė apie 200 moksleivių. Organizacijos tikslas buvo stabdyti vykdomą rusifikaciją, skatinti tautos priešinimąsi Rusijos imperijos režimui. 1848 m. per Europą nuvilnijus Tautų pavasario bangai organizacija pradėjo rengti sukilimo planus prieš carinę valdžią. Sukilimo pradžia buvo numatyta 1849 m. balandžio 4 d., tačiau kovo mėnesį organizacijos planai buvo išduoti ir visi jos nariai suimti ir ištremti į Rusijos gilumą. Liucijaus Želigovskio tėvas Gustavas taip pat priklausė šiai organizacijai.

## Literatūra

* Egidijus Aleksandravičius , Antanas Kulakauskas, Pod władzą carów. Litwa w XIX wieku, Kraków 2003
* Stanisław Kościałkowski, Aleksander Dalewski, Franciszek Dalewski w: Polski Słownik Biograficzny, t. IV Kraków 1938

## Šaltiniai
Stanislovas Ferdinandas Rževuskis

**Stanislovas Ferdinandas Rževuskis** (1737, Podchorcas – 1786 m. birželio 16 d., Pogrebiščė) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas. Lietuvos didysis pastalininkas (1759–1760 m.) ir Lietuvos didysis vėliavininkas (1762–1782 m.), rotmistras (1755 m.), Karūnos armijos generolas-majoras (1757 m.), Chelmo seniūnas. Austrijos armijos feldmaršalas.

## Biografija
Lenkų magnatų kilnios Rževuskių giminės atstovas, herbo „Kšivda“ savininkas. Vyresnysis Karūnos didžiojo etmono ir Krokuvos kašteliono Vaclovo Petro Rževuskio (1705–1779) ir Anos Liubomirskos (1714–1763) sūnus. Jaunesnieji broliai – Lietuvos armijos generolas-leitenantas Juzefas (1739–1816) ir Karūnos lauko etmonas Severinas Rževuskis (1743–1811).

Buvo renkamas pasiuntiniu į seimus. 1755 metais Stanislovas Ferdinandas Rževuskis tapo rotmistru, 1757 metais gavo Karūnos armijos generolo-majoro laipsnį. 1759 m. rugsėjo 24 d. Stanislovas Rževuskis gavo Lietuvos didžiojo pastalininko pareigybę, o 1760 m. gegužės 30 d. tapo Lietuvos didžiuoju vėliavininku.

1764 metais buvo išrinktas nuo Vilkmergės pavieto į konvokacinį seimą. 1764 metų gegužės 7 dieną pasirašė manifestą, kuriame pripažino neteisėtą Rusijos armijos buvimą Varšuvoje.

1760 metais tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi.

## Šeima
1758 m. birželio 13 d. vedė kunigaikštytę Kateriną Karoliną Radvilaitę (1740–1789), Lietuvos didžiojo etmono ir Vilniaus vaivados, kunigaikščio Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės (1702–1762) ir Uršulės Pranciškos Višnioveckos (1705–1753) dukterį. Vaikai:

* Severinas Rževuskis
* Adomas Stanislovas (1760–1825), Vitebsko kaštelionas, Mogiliovo gubernijos bajorų maršalka
* Teofila Rževuska (1762–1831), 1-as vyras nuo 1786 metų kunigaikštis Pranciškus Ksaveras Liubomirskis (1747–1819), 2-as vyras nuo 1801 metų Augustas Jeronomas Broel-Pliateris (1750–1803)
* Pranciška Rževuska, Krizostomo Rdultovskio žmona
* Karolina Rževuska, Mykolo Obuchovičiaus žmona

## Išnašos
* Rževuskių genealogija
Ugaunija

**Ugaunija** (, ) – nepriklausoma sritis, buvusi maždaug dabartinės Estijos teritorijoje. Ugaunija buvo nukariauta 1224 metais.
Sufrieras (Gvadelupa)

**Sufrieras** () – aktyvus stratovulkanas Bas Tero saloje, Gvadelupoje. Aukščiausias Mažųjų Antilų taškas, kurio aukštis siekia 1 467 m. Ugnikalnio papėdėje įsikūręs Bas Teras.

1977 m. įvyko ugnikalnio išsiveržimas, kurio metu buvo evakuoti gyventojai.

## Šaltiniai
Jakša

**Jakša** () – indų mitologinių būtybių klasė; gamtinės dvasios (plg. kaukai, aitvarai), slepiančios turtus po žeme arba po medžių šaknimis. Moteriškas atitikmuo – ***jakšė*** (*yakṣī*) arba ***jakšinė*** (*yakṣiṇī*). Šios būtybės sutinkamos tiek hinduistų, tiek budistų, tiek džainų mitologijoje, per šias religijas išplito po Pietryčių, Vidurinę Aziją. Jakšai – ambivalentiškos būtybės: dažniausiai jos žmonėms nekenkia, tačiau kartais gali bauginti, klaidinti laukinėje gamtoje (panašiai kaip rakšasai). Hinduizme jakšai priskiriami turtų dievo Kuberos valdžion (budizme – Vaišravanos).

Indų mene jakšai vaizduojami kaip neūžaugos, dažnai karingi, o jakšės – labai išvaizdžios, apvalios figūros. Tailando mene jie dažnai vaizduojami ant pagodų, turi raiškų vedą, dideles akis, iškištas iltis, žalios kūno spalvos.

Jakša yra pagrindinis žymios Kalidasos poemos „Meghadūta“ veikėjas. Jie dažnai figūruoja pasakose, legendose, atskirose kaimiškose vietovėse yra garbinami.


Yaksha (Chandraketugarh).jpg|Jakša, Sungų dinastija (V. Bengalija)
Geant Grand Palais.jpg|Jakša, Bankoko didieji rūmai, Tailandas
Nswag, india, madhya pradesh, stele con yaksha-yakshini e jinas, XI sec..JPG|Jakša ir Jakšė (XI a., Madhja Pradešas, Indija)
Drazdauskai

**Drazdauskai** – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) ir Lietuvos bajorų giminė.

## Kilmė

Giminės pradininkas Mykolas Drazdauskas, kuriam 1568 m. Trakų kunigaikštis Zbarovskis padovanojo Vidiškių (Ignalinos rajonas) dvarą.

## Dvarai
1650-1780 m. Drazdauskai valdė Nendrijos dvarą, kur iš pradžių turėjo priklausyti Dusetų bažnyčiai, o nuo XVII a. pabaigos jos Daugailių arba Antalieptės filijoms.

XVIII a. pabaigoje - XIX a. giminė perėmė Bikuškio dvarą, kai Drazdauskas vedė Benieckytę.

## Žymiausi Drazdauskai
* Jutinas Drazdauskas;
* Julijonas Drazdauskas;
* Marija Drazdauskaitė;
* Stefanija Drazdauskaitė;
* Vladislovas Drazdauskas;
* Mikalojus Drazdauskas;
Jonas Jokūbas Zamoiskis

**Jonas Jokūbas Zamoiskis** (1716 m. liepos 22 d. – 1790 m. vasario 10 d.) – ATR valstybinis veikėjas, 9-tas Zamoiskių ordinatas (1767–1790 m.), Podolės vaivada (1770–1790 m.), Liublino ir Rostocko seniūnas.

## Biografija

Lenkijos magnatų Zamoiskių giminės atstovas, herbo „Jelita“ savininkas. Smolensko vaivados Mykolo Zdislavo Zamoiskio (apie 1679–1735) antrasis sūnus nuo pirmos santuokos su Ana Dzialinska (m. 1719). Broliai – Liubelsko vaivada Tomas Antonis ir Karūnos didysis kancleris Andžejus Jeronimas.

1744 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą nuo Chelmo žemės, 1746 metais pasiuntinys (deputatas) į seimą nuo Černigovo vaivadijos, 1750 metais – pasiuntinys nuo Liublino vaivadijos. 1764 metais tapo konfederacijos „Familija“ nariu ir pasiuntiniu į konvokacinį seimą nuo Liublino vaivadijos. Taip pat 1764 metais palaikė Stanislovą Augustą Poniatovskį išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą.

1767 metais po savo bevaikio Klemenso Jurgio giminaičio mirties Jonas Jokūbas Zamoiskis paveldėjo Zamoisko ordinaciją. 1768 m. gegužės 8 d. tapo Baltojo erelio ordino kavalierius. 1770 metais gavo Podolės vaivados pareigybę.

## Šeima
1745 metais vedė Liudviką Mariją Poniatovską (1728–1781), Krokuvos kašteliono Stanislavo Poniatovskio (1676–1762) ir Konstancijos Čartoriskos (1696–1759) dukrą. Vaikai:

* Uršulė Zamoiska (1750–1808), 1-mas vyras Karūnos didysis pakamaris Vincentas Potockis (m. 1825), 2-ras vyras nuo 1781 metų Karūnos didysis maršalka Mykolas Jurgis Vandalinas Mnišekas (1748–1806).

## Išnašos

|-
Napoleonas Riauba

**Napoleonas Riauba** (1860 m. vasario 6 d. Dieveniškėse, Rusijos imperija – 1929 m. gruodžio 11 d. Vilniuje, Antroji Lenkijos Respublika) – žurnalistas, teatro kritikas, rašytojas, kraštotyrininkas.

## Biografija

Gimė 1860 m. Dieveniškėse bajorų šeimoje. Baigęs gimnaziją Vilniuje išvyko mokytis teisę į Varšuvos universitetą. 1890 m. buvo vienas iš slaptos švietimo draugijos įkūrėjų. 1895 m. grįžo į Vilnių, kur rašė straipsnius į įvairius žurnalus ir laikraščius. Nuo 1905 m. dirbo laikraščio Kurier Litewski redakcijoje. 1909 m. išleido pirmąjį kelionių vadovą po Lietuvą ir Baltarusiją *Przewodnik po Litwie i Białejrusi*.. Napoleonas Riauba su savo draugais menininkais nuo 1897 metų Vilniuje, Antakalnyje prie Neries pagal tradicinius papročius rengdavo Rasų šventę, kurią vadindavo *Vainikais*. Apie tai kartu su Lucjanu Uziembla išleido knygelę „Wianki“.
Parašė du romanus, 1896 m. *Stryjowa spuścizna*, o po penkerių metų *Żyrowisko litewskie*. Mirė 1929 m. gruodžio 11 d. Vilniuje, palaidotas Bernardinų kapinėse. Sūnus Mykolas Riauba buvo dailininkas.

## Šaltiniai
Thomas Forstner

**Thomas Forstner** (g. 1969 m. gruodžio 3 d. Deutsch-Wagram, Žemutinė Austrija) – Austrijos dainininkas, du kartus atstovavęs Austrijai „Eurovizijos“ dainų konkurse. 1989 m. Lozanoje vykusiame renginyje atlikęs baladę „Nur ein Lied“ (), sulaukė nemažai palaikymo – surinko 97 taškus ir užėmė 5 vietą. 1991 m. Thomas antrą kartą išrinktas atstovauti Austrijai „Eurovizijos“ dainų konkurse, vykusiame Romoje. Šį kartą atlikėjas patyrė visišką fiasko – daina „Venedig im Regen“ () negavo nė vieno taško ir liko paskutinėje – 22 vietoje.

Šiuo metu Thomas dirba programinės įrangos kūrėju. Buvo du kartus vedęs, turi dukterį iš pirmosios santuokos.

## Diskografija
* 1987: *South African Children*
* 1988: *Vera*
* 1989: *Nur ein Lied/Song of Love*
* 1989: *Wenn nachts die Sonne scheint/Don’t Say Goodbye Tonight*
* 1990: *Wenn der Himmel brennt*
* 1991: *Venedig im Regen*
* 1991: *Miles Away*
* 1994: *Voll erwischt*
* 2001: *You’re in the army now*
* 2002: *Hello*

## Nuorodos

* Daina ''Nur ein Lied''

|-
Andžejus Tenčinskis

**Andžejus Tenčinskis** (1412 arba 1413–1461 m. liepos 16 d.) – Krokuvos vaivada. Vienas iš Trylikamečio karo laikotarpio Lenkijos vadų, gynė Krokuvos miestą nuo Austrijos hercogo Maksimiliano I įsiveržimo. Išpirko iš kryžiuočių Marienburgo pilį.

Suplėšytas į gabalus įsiutusios minios po žiauraus miesto ginklininko mušimo, apie ką buvo sukurta daina apie Andžejaus Tenčinskio nužudymą.

## Literatūra

* 
* Tadeusz Witczak Literatura Średniowiecza. – Warszawa: Wydaw. Naukowe PWN, 1999. – ISBN 83-01-13015-6.
Lionginas Virbickas

**Lionginas Virbickas** (1932 m. rugpjūčio 1 d. Viešintose, Anykščių raj. – 2012 m. vasario 26 d. Onuškyje, Trakų raj.) – Lietuvos skulptorius.

## Biografija
1939–1944 m. mokėsi Viešintų pradinėje mokykloje, 1944–1948 m. – Viešintų progimnazijoje. Mokykliniais metais pasižymėjo polinkiu į dailę, iliustruodavo mokyklos sienlaikraščius, kūrė vaikiškus drožinius. Jaunystėje aktyviai sportavo, žaidė krepšinį. Apie 1951 m. dirbo Troškūnų rajono Vykdomojo komiteto Sporto komiteto pirmininku, buvo krepšinio teisėjas. 1957–1962 m. baigė Kauno Stepo Žuko taikomosios dailės mokyklą, kur studijavo dailiojo medžio specialybę pas žymų lietuvių baldų kūrėją ir medžio technologijos žinovą Joną Prapuolenį. 1962–1978 m. dirbo Vietinės pramonės ministerijos Žaislų ir suvenyrų skyriaus vadovaujančiuoju konstruktoriumi. Nuo 1978 m. iki gyvenimo pabaigos buvo laisvas menininkas, gyveno ir kūrė Vilniuje, vėliau persikėlė į Onuškį, kur įsirengė ir savo kūrinių galeriją. Nuo 1975 m. buvo Lietuvos dailininkų sąjungos Skulptūros sekcijos narys.

Kūrybai būdingas kubizmo stilius, supaprastintos formos, aiški konstrukcija. Kūrė taikomosios dailės, metalo plastikos, daugiausiai kaltos geležies kūrinius: dekoratyvines sieneles, iškabas, durų apipavidalinimo elementus, židinio įnagius ir laisvas kompozicijas. 1976 m. debiutavo Rygos skulptūros kvadrienalėje, vėliau dalyvavo ir kitose Rygos kvadrienalėse (1980 ir 1984 m.). Surengė autorines savo darbų parodas Vilniuje (1982, 1989, 1992 ir 2002 m.), Panevėžyje (1992 ir 1998 m.) ir Trakuose (2001 m.). Nuolat dalyvaudavo grupinėse skulptorių parodose Vilniuje (1981, 1983, 1986, 1993, 1994, 1998, 1999, 2000 m.), Duisburge (Vokietija, 2000 m.), Rygoje (Latvija, 1983, 1988 m.), Alytuje (2000 m.), Anykščiuose (2000 m.).

Skulptūriniai kūriniai geriausiai pritapo parkuose, skveruose bei prie visuomeninių pastatų, nors autorius niekada nekūrė konformistinių paminklų. Jo sukurti antkapiniai paminklai žymi daug kapų.

## Kūriniai viešose erdvėse
* „Žuvintas“, Alytus
* „Lotoso žiedas“, fontanas, sanatorijos „Linas“, Palanga
* „Ikaras“, Vilnius
* „Trys gaidžiai“, Kaišiadorys
* „Siena“, Šiuolaikinio meno centras, Vilnius
* „Pertvara“, vaistinė, Vilnius
* „Sienelė“, viešbutis, Donbajus, Rusija
* „Durys“, Vilnius
* „Autoportretas“, privati kolekcija, Torontas, Kanada
* „Riteris“, privati kolekcija, Torontas, Kanada
* „Langas į Europą“, LR Prezidentūra, Vilnius
* „Obeliskas kunigaikščiui Algirdui“, Maišiagala
* „Debesis“, Alytaus plentas
* „Liūdesys“, Maišiagala
* „Autoportretas“, Europos parkas, Vilnius
* „Piemenėlis“, Vilniaus universiteto vaikų ligoninė, Santariškės, Vilnius
* „Sostas“, Europos parkas, Vilnius
* „Torsas“, Europos parkas, Vilnius
* „Černobylio motina“, Sapiegų rūmų parkas, Vilnius
* „Paukštis“, Vilnius
* „Nežadinkit miegančio“, Santariškių klinikos, Vilnius
* „LV pievelė“, 5 skulptūrų kompozicija, Santariškių klinikos, Vilnius
* „Riedulių parkas“, Santariškių klinikos, Vilnius 

## Šaltiniai
Aleksandras Mikolajus Liubomirskis

Kunigaikštis **Aleksandras Mikolajus Liubomirskis** (1614–1677) – Lenkijos aristokratas, karalienės pataurininkis (1643 m.), Karūnos didysis žirgininkas (1645–1668 m.), Krokuvos vaivada (1668–1677 m.), Sadomiro ir Bydgoščiaus seniūnas. Višnioveckių linijos Liubomirskių giminės pradininkas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Liubomirskių giminės atstovas, herbo „Šreniava“ savininkas. Rusios ir Krokuvos vaivados Stanislavo Liubomirskio (1583–1649) vyresnysis sūnus nuo vedybų su Sofija Aleksandrovna Ostrogiške (1595–1622). Jaunesnieji broliai – Karūnos lauko etmonas Jurgis Sebastijonas Liubomirskis (1616–1667) ir Karūnos didysis pataurininkis Konstantinas Jackus Liubomirskis (1620–1663).

1643 metais Aleksandras Mikolajus Liubomirskis buvo pataurininkis Lenkijos karalienės Cecilijos Renatos Austrės, Vladislavo I Vazos pirmosios žmonos, dvare. 1645 metais gavo Karūnos didžiojo žirgininko pareigybę. 1668 metais Aleksandras Mikolajus Liubomirskis paskirtas Krokuvos vaivada.

1668 metais po Jono II Kazimiero Vazos atsistatydinimo nuo sosto palaikė Pfalco kurfiursto Pilypo Vilhelmo kandidatūrą.

Jam priklausė dvi pilys (Višnicas ir Ržemenas), 3 miestai, 120 kaimų, 57 palivarkai ir 7 seniūnijos.

## Šeima

1637 metais vedė Jeleną Teklę Osolinską (m. 1687), Karūnos didžiojo kanclerio Jurgio Osolinskio (1595–1650) ir Izabelės Danilovnos dukrą. Vaikai:

* Kunigaikštis Juozapas Karolis Liubomirskis (1638–1702), Karūnos didysis žirgininkas (1683 m.), Karūnos dvaro maršalka (1692–1702 m.), Karūnos didysis maršalka (1702 m.), Sandomiro ir Zatoro seniūnas.

## Išnašos

|-
Fjumės krona

**Fjumės krona** (, sutr. 'Cor.' ar 'FIUK') – piniginis vienetas, naudotas Laisvojoje Fjumės valstybėje. Šie pinigai buvo įvesti 1919 m. balandžio 18 d. Jie egzistavo kaip Austrijos-Vengrijos kronų banknotai su Fjumės Itališkosios Nacionalinės tarybos, kuri valdė šį miestą valstybę, perspaudais. 

G. D'Anuncijo pajėgoms 1919 m. rugsėjį užėmus Fjumę ir įkūrus Itališkąją Karnaro regentystę buvo atspausdinti nauji banknotai, kuriuos išleido *Istituto di credito del Consiglio Nazionale* (1919 m. spalio 6 dekretu).

Fjumės krona buvo oficiali Fjumės valstybės valiuta iki 1920 m. rugsėjo 26 d., kai Italijos kariuomenės Fjumėje vado generolo Amantėjos įsakymu šioje teritorijoje buvo įvesta kita valiuta – Italijos lira.
Tačiau Fjumės krona buvo apyvartoje iki 1924 m. vasario, kai Fjumę aneksavo Italija. 1924 m. vasario 24 d. karaliaus dekretu Nr.235 buvo numatytas valiutos keitimas, kurio galinė data buvo 1924 m. balandžio 30 d. Tuo metu keitimo kursas buvo 0,40 Italijos liros už vieną Fjumės kroną.

## Keitimo kursas
1919 m. lapkritį 1 Fjumės krona buvo lygi 3 Jugoslavijos kronoms arba 0,40 Italijos liros. Tiesa, juodojoje rinkoje viena Fjumės krona buvo parduodama už 0,21 Italijos liros.

## Nuorodos
Deveikių namas

**Deveikių namas** – namas Ukmergėje, centre, Vytauto g. 49, regioninės reikšmės architektūrinis, istorinis, memorialinis kultūros paveldo objektas, pastatytas 1912–1913 m. Įžymus tuo, kad tais metais, dar prie caro valdžios, pirmą kartą atgimstančios Lietuvos valstybės istorijoje pastato fasadas buvo papuoštas Vyčiu. Pastatas ukmergiškių nuo seno vadinamas **Meškų namu**, nes jį puošia meškų skulptūros. Statinys 2008 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).

## Istorija

Namą 1913 m. pasistatė Ukmergės verslininkai Kazimieras ir Teofilė Deveikiai. Caro policija norėjusi nuimti Vytį nuo pastato, bet savininkas apsigynęs, aiškindamas, kad tai esąs Šv. Jurgis. Name užaugo Deveikių duktė, visuomenės veikėja, teisės istorikė Jonė Deveikė (Deveikytė–Navakienė). Deveikiai čia gyveno iki Antrojo pasaulinio karo. Jo metu pastato vidus išdegė, tačiau išorinės sienos liko stovėti. Vytis sunaikintas 1940 m. Pačios J. Deveikės žodžiais, bolševikai jų namų Vytį iškapoję. Ilgainiui nebeliko ir meškų horeljefinių skulptūrų. Namas paverstas daugiabučiu – tokia jo paskirtis ir iki šiol.

1920–1931 m. šiame pastate veikė viena iš dviejų Lietuvoje buvusių lenkų gimnazijų – Ukmergės lenkų gimnazija.1932–1938 m. čia buvo dalis valstybinės lietuviškos gimnazijos patalpų, 1938 m. – amatų mokykla.

1999 m. buvo padarytos netikslios meškų skulptūrų kopijos (skulpt. M. Strioga). 2009 m. pastato fasadas buvo renovuotas, atkurtas Vytis, panaikinant vainiką imituojantį autentišką dekorą ir padarant arkinę nišą. 2009 m. Ukmergėje vykstant Baltijos kelio jubiliejui skirtiems renginiams, prie šio namo buvo pašventintas naujasis Vyčio bareljefas (atkūrė skulptorius Viktoras Žentelis) ir atidengta memorialinė lenta, kurioje suminėtos namo istorijos datos.

## Architektūra

Pastato rizalitą puošia reljefinis lietuviškas Vytis. Kitas išskirtinis pastato elementas – cementinės meškų skulptūros, „pakabintos" ant šoninių rizalitų karnizų. Gatvės fasado tarplangiuose – piliastrai su stilizuotais kapiteliais, papuošti lapų girliandomis – festonais. Dekoratyviniai elementai su augaliniais motyvais panaudoti ir frize, taip pat įdubose tarp langų.

Fasadų architektūrinis sprendimas – vyraujanti istorizmo stilistika su modernizuoto neoklasicizmo ir moderno stilistiniais elementais. Tai vienintelis Ukmergėje secesinės architektūros stiliaus pastatas. Pastato architektas Ukmergės vyr. architektas Pranciškus Žurauskas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Vytauto Deveikio namas 
* Architektūros objektai: K. ir T. Deveikių namas 
* Žvilgsnis į tarpukario Ukmergę
Kazimieras Orvidas

**Kazimieras Orvidas** (1905–1989 m.) – akmens meistras, Orvidų sodybos įkūrėjas.

## Biografija

Sovietinės okupacijos laikotarpiu pradėjo dirbti buitinio gyventojų aptarnavimo kombinate, kur tašė granitinius postamentus sovietinės valdžios statomiems paminklams bei dekoratyvinėms skulptūroms: „Pergalės“ paminklui Klaipėdoje, Vlado Rekašiaus – Plungėje, „Jūratės ir Kąstyčio“ – Palangoje. Įsirengė dirbtuvę savo sodyboje Gargždelėje. Čia ir jo sūnus Vilius Orvidas mokėsi akmentašystės. 1973 m. iš tarnybos sovietinėje kariuomenėje grįžus V. Orvidui kartu su tėvu Jonu Orvidu ir bendraminčiais pradėjo kurti savo muziejų, žinomą kaip Orvidų sodyba.

## Šaltiniai
Ana Krepštul

**Ana Krepštul** (1932 m. vasario 20 d. Tabariškėse, Antroji Lenkijos Respublika – 2007 m. spalio 12 d. Tabariškėse, Lietuva) – dailininkė.

## Biografija

Gimė 1932 m. vasario 20 d. Tabariškėse, mokytojo Stanislavo ir Juzefos Krepštulių šeimoje. Piešti dukterį paskatino ir pirmąsias tapybos pamokas suteikė tėvas, pedagogas, savamokslis skulptorius. Būdama 10 metų, susirgo sunkia kaulų liga, todėl negalėjo lankyti mokyklos. Gydytojai ilgai negalėjo nustatyti diagnozės, o kai ligą nustatė, nemokėta jos gydyti. Būdama 10 metų susirgo kaulų tuberkulioze ir osteoporoze, dėl to patyrė virš 70 kaulų lūžių. Be to, sirgo širdies liga ir diabetu. Būdama trylikos metų pradėjo tapyti. Savarankiškai mokėsi namuose, baigė dešimt klasių. 1969-1972 m. dirbo Vilniaus dailės kombinate. Kai abu tėvai mirė, brolis ir sesuo išsikraustė kitur, Ana liko viena senoje Krepštulių sodyboje.

Būdama 16 metų surengė pirmąją savo darbų parodą. Dažniausiai piešdavo gėles, gamtos vaizdus. Vėliau pradėjo tapyti paveikslus religiniais motyvais. Kita paroda įvyko 1985 m. liaudies kūrybos bendrijoje. Tada dailininkei suteiktas liaudies dailininkės vardas. Jos darbai buvo pristatyti “Raudonojo Štandaro” (dabar “Kurier Wileński”) redakcijoje, Vilniaus krašto mokyklose. Parodos vyko ir Lenkijoje, Jungtinėse Amerikos Valstijose. Anos Krepštul paveikslų yra asmeninėse kolekcijose JAV, Anglijoje, Kanadoje, Prancūzijoje, Austrijoje, Vokietijoje ir kituose kraštuose. 1995 m. įvyko Anos Krepštul paveikslų paroda Čikagoje. Tabariškių bažnyčios pagrindinį altorių puošia A. Krepštul nutapytas Šv. Mergelės Marijos su kūdikiu Jėzumi paveikslas.
    
1987 m. nutapytas Aušros Vartų motinos paveikslas kartu su nedidele kitų paveikslų kolekcija buvo nuvežtas į Lenkiją ir ten padovanotas popiežiui Jonui Pauliui II. 1993 m. vėl parengė dovaną popiežiui: Dievo motinos paveikslą, išsiuvinėtą šilkiniais siūlais. Dailininkė dovanojo savo paveikslus bažnyčioms Šumske, Eišiškėse, Turgeliuose ir Tabariškėse. Per savo gyvenimą nutapė virš 3000 paveikslų. Mirė 2007 m. spalio 12 d., palaidota Tabariškių kapinėse. 

2008 m. vasario 20 d. Lenkijos Respublikos nepaprastasis ir įgaliotasis ambasadorius Lietuvoje Januš Skolimovski įteikė dailininkės seseriai Danutai Moločko Lenkijos Respublikos Prezidento Lecho Kačinskio 2008 m. vasario 15 d. pasirašytą nutarimą, kuriuo Ana Krepštul po mirties apdovanota Lenkijos Atgimimo Kryžiumi už nuopelnus Vilniaus kraštui. 

Šalčininkų savivaldybės tarybos sprendimu 2008 m. spalio 24 d. Butrimonių vidurinei mokyklai buvo suteiktas dailininkės Anos Krepštul vardas. Ta proga mokykloje pašventinta atminimo lenta.
    
2008 m. spalio mėnesį Tabariškių mokykloje-daugiafunkciniame centre atidarytas *Tautodailininkės Anos Krepštul muziejus*.

## Nuorodos

* Gyveno laimingų žmonių laimės trupiniais
* Ana Krepštul "Tapyk kaip matai ir kaip jauti!" 

## Šaltiniai
Kazimierz Kalicki

**Kazimiež Kalicki** (1901 m. sausio 7 d. Kazimierave, Rusijos imperija – 1940 m. balandį Charkove, Ukrainos TSR) – karininkas. 

## Biografija

Gimė 1901 m. sausio 7 d. Kazimierave, Kazimiero ir Anelės Kusto šeimoje. Pirmojo pasaulinio karo pabaigoje prisijungė prie lenkų karių korpuso Rusijos imperijos kariuomenėje. Vėliau Vilniuje įsitraukė į Lenkų karinės organizacijos veiklą. Kovojo Lenkijos-sovietų kare. 1922 m. išleistas į rezervą. Vėliau dirbo Zamoiskių ordinacijoje. 1939 m. rugsėjį mobilizuotas, pateko į sovietų nelaisvę prie Vepšo upės, kalintas Zamostėje. Vėliau išvežtas į Charkovą, kur 1940 m. balandį buvo NKVD nužudytas. 2007 m. spalio 5 d. po mirties suteiktas kapitono laipsnis.

## Literatūra
* Księga Cmentarna Polskiego Cmentarza Wojennego: Charków, Warszawa 2003, ISBN 83-916663-5-2, s. 204.
* Rocznik Oficerski Rezerw 1934 - Ministerstwo Spraw Wojskowych, Biuro Personalne, Warszawa 1934, s. 55, 425;

## Šaltiniai
2014 m. Belgijos Grand Prix

**2014 m. Belgijos Grand Prix** – 12-tos 2014 m. Formulės 1 sezono lenktynės. Jos vyko rugpjūčio 22-24 dienomis Spa-Francorchamps trasoje.

## Kvalifikacija

## Lenktynės

**Pastabos:**
* - Kevin Magnussen finišavo šeštoje vietoje, bet po finišo gavo 20 sekundžių baudą už incidentą su Fernando Alonso.

## Čempionato įskaitos

;Lenktynininkų įskaita

;Komandų įskaita

* Rodomos tik pirmos 5 įskaitų vietos.

## Šaltiniai
Orvidas

* Jonas Orvidas (?–1939 m) – akmentašys, akmens meistrų Orvidų dinastijos pradininkas;
* Kazimieras Orvidas (1905–1989) – akmens meistras;
* Vilius Orvidas (1952–1992) – akmens skulptorius, pranciškonų vienuolis, Orvidų sodybos-muziejaus įkūrėjas.
Rigsdaleris

**Rigsdaleris** (*rigsdaler*) – kai kurių Šiaurės šalių piniginis vienetas. Kilęs iš Nyderlandų rijksdalderio.

Egzistavo šie rigsdaleriai:
* Danijos rigsdaleris
* Danijos Vest Indijos rigsdaleris
* Grenlandijos rigsdaleris
* Norvegijos rigsdaleris

Piniginiai vienetai panašiais pavadinimais buvo:
* riksdoleris (*rixdollar*; Ceilonas),
* riksdaleris (*riksdaler*; Švedija).
Jonušas Antanas Višnioveckis

**Jonušas Antanas Višnioveckis** (1678–1741 m. vasario 18 d.) – ATR valstybinis veikėjas. Lietuvos didysis pataurininkis (1697–1699 m.), Lietuvos dvaro maršalka (1699–1702 m.), Vilniaus kaštelionas (1702–1703 m.) ir Vilniaus vaivada (1704–1706 m.), Krokuvos vaivada (1706–1726 m.) ir Krokuvos kaštelionas (1726–1741 m.). Pinsko ir Naujojo Targoo seniūnas. Baltojo erelio ordino kavalierius (1717 m.).

## Biografija

Kilo iš Lietuvos magnatų Višnioveckių giminės, herbo „Koributas“ savininkas, Belzo vaivados, kunigaikščio Konstantino Kristupo Višnioveckio (1633–1686) ir Anos Chodorkovskos (m. 1711) vyresnysis sūnus. Brolis Mykolas Servacijus Višnioveckis.

1699 metais Jonušas Antanas Višnioveckis gavo Lietuvos dvaro maršalkos pareigybę. 1704 metais kunigaikštis Jonušas Antanas Višnioveckis gavo Vilniaus vaivados pareigybę, 1706 metais tapo Krokuvos vaivada. 1726 metais buvo paskirtas Vilniaus kaštelionu.

1710 metais buvo išrinktas Karūnos tribunolo maršalka. Garsėja drąsa, kurią parodė Konecpolio mūšyje. Įkūrė kolegiumą Kremenece, susijęs statant Šv. Antonijaus pranciškonų bažnyčią Lvove.

Priklausė antisapieginei partijai..

## Šeima
1704 metais vedė Teofilę Leščinską (1680–1757), Palenkės vaivados Vaclovo Leščinskio (m. 1688) ir Sofijos Višnioveckos (1655–1681) dukrą. Jiems gimė dukra Uršulė Pranciška Višniovecka (1705–1753), Vilniaus vaivados ir Lietuvos didžiojo etmono Mykolo Kazimiero Radvilos Žuvelės (1702–1762) žmona nuo 1725 metų.

## Šaltiniai

## Nuorodos

|-
Kušinagaras

**Kušinagaras** () – miestas Indijoje, Utar Pradešo rytuose, 52 km į rytus nuo Gorakhpuro. Vienas svarbiausių budistų piligrimystės centrų. Šiame mieste mirė (pasiekė paranirvaną) Sidharta Gautama.

Mieste yra įrengtas kompleksas šiuolaikinių budistinių statinių bei atkasti senieji. Yra III a. Paranirvanos stūpa (atstatyta 1927 m.) ir Paranirvanos šventykla (atstatyta 1956 m.). Taip pat yra V a. Rambharo stūpa (15 m aukščio), Mathakuaro statula (juodo akmens Budos skulptūra, pastatyta, kur, kaip manoma, Sidharta sakė paskutinį pamokslą), Gulinčio Budos skulptūra (6 m ilgio skulptūra, vaizduojanti gulintį Budą, pasiekusį paranirvaną). Veikia muziejus, pastatytos įvairių kraštų budistų šventyklos.

## Istorija

Džatakose minimas Kušavatis, buvęs Košalos karalystėje, siejamas su Kušinagaru. Ramajanoje minimas kaip Ramos sūnaus Kušos miestas. Vėliau miestas buvo Malos karalystės sostine, kurioje savo senatvėje lankėsi Sidharta Gautama. Valdant karaliui Ašokai čia pastatytas budistinių šventyklų kompleksas. VII a. kinų piligrimas Suandzangas aprašė Kušinagaro šventyklas. Vėliau miesto reikšmė sunyko. XIX–XX a. senosios šventyklos atkastos britų.


File:Buddha's cremation stupa, Kushinagar.jpg|Budos kremavimo stūpa
File:Mahaparinirvana.jpg|Gulinčio Budos skulptūra
File:Stupa ruins in Kushinagar.jpg|Senojo Kušinagaro liekanos
File:Watthaikusinara.jpg|Tajų šventykla (vatas) Kušinagare
Jan Adamowicz

**Jan Adamovič** (1871 m. liepos 11 d. Jašiūnuose, Rusijos imperija – po 1944 m.) – politikas, Vidurinės Lietuvos Seimo ir Lenkijos seimo narys 1922–1927 metais, žemvaldys, karininkas.

## Biografija

Gimė 1871 m. liepos 11 d. Jašiūnuose, Juzefo ir Katažinos Duškevič šeimoje. Mokėsi Vilniaus realinėje mokykloje. Po tėvo mirties metė mokslus ir nuo 1886 m. pradėjo dirbti geležinkelyje. Nuo 1888 m. prekybininku Sankt Peterburge. 1891–1895 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. Grįžęs iš kariuomenės dirbo Vilniuje. 1902 m. vedė Stanislavą Kovalevską. 1903 m. vėl pašauktas į kariuomenę, kariavo Rusijos-Japonijos kare. Paimtas į nelaisvę iš kur išvyko į JAV, vėliau Australiją ir Vokietijos imperiją. 1913 m. grįžo į Vilnių, kur įsidarbino restorane. Pasibaigus I pasauliniam karui grįžo į Jašiūnus, kur perėmė tėvų ūkį.

1918 m. gruodį įstojo į organizaciją Straż Kresowa ir prisijungė prie Lenkijos kariuomenės. Atstovavo Vilniaus kraštą Paryžiaus taikos konferencijoje, kur pasisakė už tai, kad Vilniaus kraštas priklausytų Lenkijai. Nuo 1919 m. buvo Šalčininkų valsčiaus vaitas. 1920 m. Vilnių užėmus bolševikams buvo paimtas į nelaisvę, bet sugebėjo pabėgti. 1922 m. tapo Vidurinės Lietuvos Seimo nariu. 1922 m. lapkritį Švenčionių rinkiminėje apylinkėje išrinktas į Lenkijos seimą. Nuo 1944 m. spalio Lenkijos patriotų sąjungos Vilniaus skyriaus narys.

## Literatūra
* Jacek Majchrowski: Kto był kim w drugiej Rzeczypospolitej. Warszawa: BGW, 1994. ISBN 83-7066-569-1.
* Skocz do: 2,0 2,1 2,2 Małgorzata Smogorzewska: Posłowie i Senatorowie Rzeczypospolitej Polskiej 1919–1939. Słownik biograficzny. Tom I A-D. Wyd. I. Warszawa: Wydawnictwo Sejmowe, 1998. ISBN 83-7059-392-5.
* Tadeusz i Witold Rzepeccy: Sejm i Senat 1922–1927. Poznań: Wielkopolska Księgarnia Nakładowa Karola Rzepeckiego, 1923.
Kaniūkų žudynės

**Kaniūkų žudynės** – masinės civilių gyventojų žudynės, kurias 1944 m. sausio 29 d. Kaniūkų kaime įvykdė sovietiniai partizanai, kaip parodomąją baudžiamąją akciją už kaimo gyventojų nenorą bendradarbiauti. Vėliau sovietų ir žydų leidiniuose teigta, kad vietos gyventojai, daugiausiai lietuviai, lenkai ir baltarusiai, buvo profašistiniai ir kėlė grėsmę sovietiniams partizanams. Vietos gyventojų teigimu, jie neturėjo ryšių su vokiečių valdžia ir kaime buvo tik keli vyrai, kurie turėjo šautuvus apsiginti nuo banditų.

## Istorija

1943 m. rudenį Kaniūkų kaime (tuomet geriau žinotam lenkišku pavadinimu Koniuchy) susikūrė vietinės savisaugos dalinys. Jam vadovavo Vladislavas Voronis. Savisaugininkai trukdė raudoniesiems partizanams veikti, ginklu gynė jų grobiamą derlių, gyvulius, kitų turtą, nepakluso reikalavimams nusiginkluoti. Nepajėgdami kontroliuoti padėties pietryčių Lietuvoje ir nuslopinti ginkluotų kaimų savisaugininkų priešinimosi, sovietiniai kariai griebėsi žiaurios parodomosios baudžiamosios akcijos. 1944 m. sausio 29 d. 6 val. apie 150 banditų (žydų, rusų), ginkluotų 1 sunkiuoju kulkosvaidžiu, 3 lengvaisiais kulkosvaidžiais, automatiniais pistoletais, šautuvais ir granatomis, puolė Kaniūkų kaimą. Jų rinktinė, įvairių šaltinių duomenimis, sudaryta iš „Mirtis okupantams“ (daugiausia buvę Kauno geto kaliniai žydai ir sovietiniai karo belaisviai), „Mirtis fašizmui“, „Keršytojas“, „Už pergalę“, „Kova“ (visų keturių partizanų dauguma – Vilniaus geto žydai), „Margiris“ būrių ir Raudonosios armijos Generalinio štabo spec. grupės narių, puolė ir sudegino kaimą. Beveik visi Kaniūkų gyvenamieji namai, dauguma ūkinių pastatų sudeginta. Nužudyti 35 (30-40) žmonės (vyrai, moterys, vaikai), 15 žmonių sužeista, daugelis jų sunkiai. Kaniūkų puolimas, sudeginimas ir susidorojimas su gyventojais – žiauriausia sovietinių partizanų akcija prieš Lietuvos kaimų savisaugą. Akciją yra aprašę jos dalyviai, sovietiniai partizanai Isaacas Kowalskis, Chaimas Lazaras, Aba Kovneris ir Paulas Bagrianskis.

2004 m. Lietuvos teisėsauga pradėjo tyrimą dėl Kaniūkų žudynių ir siekė apklausti žydų veteranus, partizanus 2-ojo pasaulinio karo metu, tarp jų Yitzhak Arad, buvusį Jad Vašem vadovą ir tuometinį Tarptautinės komisijos nacių ir sovietinio okupacinių režimų nusikaltimams Lietuvoje įvertinti narį. Lenkijos Nacionalinio Atminimo institutas pradėjo savo žudynių tyrimą. Kai kuriose Vakarų ir žydų grupėse šie tyrimai buvo įvertinti kaip puolimas prieš antinacistinį pasipriešinimo judėjimą. Lietuvoje ir Lenkijoje buvo nuomonių, kad žudynės įrodo, kad sovietiniai partizanai užsiėmė ne vien kova prieš fašizmą. 2004 m. nužudytiems kaimo gyventojams pastatytas paminklas.

## Literatūra
* Cohen R., 2000 : The Avengers. Alfred A. Knopf, Nowy Jork.
* Kowalski I., 1969: A Secret Press in Nazi Europe: The Story of a Jewish United Organization. Central Guide Publishers, Nowy Jork.
* Lazar Ch., 1985: Destruction and Resistance. Shengold Publishers, Nowy Jork.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Rimantas Zizas. Žudynių Kaniūkuose pėdsakais
* Aprašymas apie žudynes I (ang.) 
* Aprašymas apie žudynes II (ang.)
Mikel Herzog

**Mikel Herzog** (g. 1960 m. balandžio 16 d. Bergara, Gipuskoa provincijoje, Baskijoje) – baskų dainininkas ir dainų autorius.

Herzog buvo įvairių 1980 m. susikūrusių grupių, tarp kurių ir „Ébano“, narys. Kurį laiką buvo ispanų pop grupės „Cadillac“ būgnininkas, o vėliau ir „La Década Prodigiosa“ narys.

1998 metais transliuotojo TVE pasirinktas Ispanijos atstovu 43-ajame „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „¿Qué voy a hacer sin ti?“. Konkurse, vykusiame gegužės 9 d. Birmingeme, Mikel tarp 25 dalyvių užėmė 16 vietą.

2007 m. Mikel buvo žiuri narys nacionalinėje Ispanijos atrankoje į „Eurovizijos“ dainų konkursą „Misión Eurovisión 2007“.

## Diskografija
* 1992: *Bienvenidos al Paraíso*
* 1994: *Un regalo de amor*
* 1996: *La magia del amor*
* 1998: *¿Qué voy a hacer sin ti?*
* 1999: *En tu mano está*
* 2006: *Cómo pasa el tiempo*

## Nuorodos
* Mikel Herzog svetainėje *[[Internet Movie Database]]* 

|-
Renata Cytacka

**Renata Mikutajcis-Cytacka** (1975 m. gegužės 5 d. Tausiūnuose, Lietuvos TSR) – teisininkė, politikė, 2012–2014 m. Lietuvos energetikos viceministrė.

## Biografija

Gimė 1975 m. gegužės 5 d. Tausiūnuose. 1993 m. baigė Eišiškių 1-ąją vidurinę mokyklą. 1998 m. baigė Gdansko universiteto Teisės ir administracijos fakultetą. Suteiktas magistro laipsnis. 2000–2001 m. mokėsi Užsienio prekybos podiplominėse studijose. 2002–2003 m. mokėsi Valstybinėje viešojo administravimo mokykloje. 2002–2003 m.– Fulbright fondo stipendininkė, dalyvavo Lane Kirkland vardo stipendijų programoje. 2003–2006 m. – Šalčininkų rajono savivaldybės mero patarėja. Nuo 2006 m. – Vilniaus rajono savivaldybės tarybos sekretorė. 2012–2014 m. Lietuvos energetikos viceministrė.

2022 m. R. Cytacka pranešė paliekanti Lietuvos lenkų rinkimų akciją-Krikščioniškų šeimų sąjungą; tokį savo sprendimą ji motyvavo nepritarimu esamai partijos politikai ir įtakos ją keisti stoka.

## Šaltiniai
Gvadelupos nacionalinis parkas

**Gvadelupos nacionalinis parkas** () – nacionalinis parkas Gvadelupoje, priklauso Prancūzijos užjūrio departamentui. *Grand Cul-de-Sac Marin* gamtos rezervatas () yra saugoma vandens teritorija, esanti šalia parko ir patenkanti į jo sudėtį. Parkas įkurtas 1989 m. vasario 20 d.

Gvadelupos nacionalinis parkas 1992 m. gavo tarptautinį pripažinimą, kai pagrindinis parko plotas ir *Grand Cul de Sac-Marin* draustinis buvo paskelbti UNESCO tarptautiniu biosferos rezervatu. Iki 2007 m. buvo vienintelis Prancūzijos nacionalinis parkas už metropolijos ribų.

Parko plotas – 173 km², t. y. 10 % visos Gvadelupos teritorijos. Aukščiausias parko taškas yra Sufriero ugnikalnis, iškilęs 1467 m. Kitos viršukalnės: *Échelle* (1397 m), *Grand-Sans-Toucher* (1354 m) ir dvi šalia viena kitos esančios *Mamelles* viršukalnės (768 m). Taip pat parke yra Korbeto kriokliai.
Vortigernas

**Vortigernas** (, , taip pat kartais *Gwrtheyrn Gwrthneu*, „Vortigernas Plikas“) – Britanijos keltų karalius pirmojoje V amžiaus pusėje, pakvietęs anglosaksus kovoti su piktais.

## Biografija
Galimai pirma valdė Kornoulio žemes ir Devonšyrą, bet po romėnų legionų išėjimo iš Britanijos tapo didesnės šiuolaikinės Anglijos valdovu. Pažodžiui vardas „Vortigernas“ reiškia *aukščiausias valdovas*. Susidūrus su piktų ir škotų pasipriešinimu, Vortigernas pakvietė saksus iš žemyno ir apgyvendino juos Kento grafystės teritorijoje.

440 metų pradžioje saksai sukilo, galimai dėl pakankamo atlygio negavimo kovoje prieš piktus. Pasak legendos, matydami savo silpnumą, saksai nusprendė apgauti. Jų lyderis Kengestas pakvietė Vortigerno rinktinę į šventę ir prisakė išpjauti visus, išskyrus patį Vortigerną. Šitas įvykis įstrigo į liaudies atmintį kaip „Ilgų peilių naktis“. Po to sukilę užgrobė Kentą, dalį Rytų Anglijos, Jorkšyro pakrantę ir nusiaubė centrinę Britanijos sritį. Vortigernui pavyko atmušti saksų agresiją, tačiau pilnai išvyti jų iš Anglijos jis nesugebėjo. Dar daugiau, 450 metais prasidėjo masinė anglų, saksų ir jutų migracija į pietrytinę Britanijos pakrantę. Tuo laiku Vortigernas mirė. Jo įpėdiniu, tikėtinai, tapo Avrelianas Ambrosijus, pagal legendą, būsimo karaliaus Arturo dėdė.

Nenijus savo „Britų istorijoje“, vadindamas Vortigerną Gvitaulo sūnumi ir Gvitolino anūku, išstatė jo giminę iki Glovo, legendinio Glosterio įkūrėjo. Angliškose genealogijose Vortigernas minimas kaip vienas iš Povio karalių.

## Šeima

* 1-oji žmona Severa (g. apie 380), Makseno Vledigo dukra.
** Ribausta (g. apie 400), Brichano iš Brenkoko žmona.
** Vortimeras (apie 402 – apie 453), Gventreniono valdovas.
** Kategirnas (apie 404 – apie 447), Povio karalius.
** Paksenas (apie 406 – apie 465), Builto ir Gvertreniono valdovas nuo 453 metų.
** Bridu (g. apie 408), Mailienido valdovas.
** Edrenas (g. apie 410).
* 2-oji žmona Marcija, Juliano, Konstantino III sūnaus, dukra.
** Faustas (apie 416 – apie 490), Riczo vyskupas, galimai jis buvo sūnus nuo Skotnės.
** Skotnė (m. apie 462)
* 3-oji žmona Rovena, Hengisto dukra.
** Gotto (g. apie 450)
** Alisa (g. apie 450), ištekėjus už Elo.

## Išnašos

## Literatūra
* *Bachrach B. S*. Gildas, Vortigern and constitutionality in Sub-Roman Britain // Nottingham Medieval Studies. Vol. XXXII. 1988. P. 126–140
* *Kirby D. P.* Vortigern // BBCS (Bulletin of the Board of Celtic Studies). Vol. XXIII. 1968. Pt. 1. P. 37-59.
* *Ralegh Radford C. A.* Vortigern // Antiquity. Vol. 32. № 125. March 1958. P.9-24.

## Nuorodos
* Britanijos istorija 
* Saitas apie Vortigerną
* High King Vortigern
* http://www.earlybritishkingdoms.com/bios/vortig.html
Kybunpark

**Kybunpark** (2008–2016 m. ***AFG arena***) – įvairių paskirčių stadionas Sankt Galene, Šveicarijoje. Stadione telpa 20 000 žiūrovų. Daugiausia yra naudojamas futbolo rungtynėms. Jame savo namų varžybas žaidžia Šveicarijos Superlygos FC Sankt Gallen.

## Istorija

Oficialiai stadionas buvo atidarytas 2008 m. liepos 5 d. Pirmosios futbolo rungtynės įvyko 2009 m. gegužės 30 d., Šveicarijai 3–0 laimėjus prieš Liuksemburgą (18 000 žiūrovų).

## Šaltiniai

## Nuorodos

*
Kunigo naudą velniai gaudo

**Kunigo naudą velniai gaudo** – 1981 m. Žemaitės apsakymų motyvais Lietuvos televizijoje sukurtas filmas. Tragikomedija.

## Kūrybinė grupė
* Scenarijaus autorius – Vytautas Šimkus
* Režisierius – Balys Bratkauskas
* Operatorius – Algimantas Juknevičius
* Kompozitorius – Rimvydas Racevičius
* Dailininkas – Jurgis Markauskas.

## Vaidina
* Balys Juškevičius – *kunigas Antanas*
* Laima Kerniūtė – *kunigo sesuo*
* Algirdas Pintukas – *kunigo sesers žentas*
* Balys Bratkauskas – *Berankis (Terbakrauskis)*
* Birutė Riaubaitė – *kunigo gaspadinė*
* Mamertas Karklelis – *asesorius*
* Juozas Kanopka, Jonas Braškys – *šventikai*
* Antanas Saulevičius – *Šepukas*
* Audris Chadaravičius – *vokietis*
* Dalia Overaitė – *kunigo tarnaitė*
* Gediminas Pranckūnas – *uriadnikas*
* Irena Jasiūnaitė – *karčiamos šeimininkė*
* *taip pat* Valentina Leonavičiūtė, Augustinas Pajarskas, Gintautas Pečiūra, Valdas Žilėnas, Ada Budrikaitė, Antanas Pikelis, Petras Zulonas, Kazimiera Kymantaitė, Nijolė Narmontaitė, Bronius Gražys, Aleksandras Šimanskis, Milė Šablauskaitė, Algirdas Vrubliauskas, Enrikas Kačinskas, A.Kvasova, Inga Chadaravičiūtė ir kiti.

## Siužetas
Į kunigo laidotuves suvažiavę giminaičiai taip pradeda dalintis jo turtą, kad net užmiršta mirusįjį. Nuo jų neatsilieka ir parapijiečiai, kurie mano, kad reikia susigrąžinti savo aukas…
Agnijos magija

**Agnijos magija** – ketvirtasis lietuvių rašytojos Jurgos Ivanauskaitės romanas, pirmą kartą išleistas 1995 m. Išverstas į latvių kalbą. Šią knygą autorė yra pavadinusi mėgstamiausiu savo kūriniu, visgi kritikų ir skaitytojų „Agnijos magija“ liko beveik nepastebėta.

Pagrindinė veikėja Agnija išvykstą į Amsterdamą, kur ima vartoti narkotikus, susideda su indu, o galiausiai pačioje Indijoje nusprendžia ieškoti naujų mąstymo pamatų. Agnija trokšta tapti moterimi be vardo, be tėvynės, be praeities. Prieš dingdama be žinios ji spėja romano pasakotojai atiduoti rankraštį, kur aprašyti visi Agnijos nutikimai bei patirtys.

„Agnijos magija“ – tai paklydusios sielos dienoraštis, kuriame aprašomas siekis atkurti subyrėjusią tapatybę, atrasti tikrąsias vertybes. Visgi kaip ir daugelyje antrosios XX a. pusės tokio pobūdžio kūrinių, paieškos susijusios su svaiginimusi bei nevaržomu atsidavimu kūniškiems malonumams.

## Nuorodos

* Ketvirtasis Jurgos Ivanauskaitės romanas
* Ištraukos iš J. Ivanauskaitės knygos „Agnijos magija“
River Seso apskritis

**River Seso apskritis** () – Liberijos apskritis, esanti šalies vidurio–pietinėje pusėje, Atlanto vandenyno pakrantėje. Administracinis centras – River Sesas (Sestos Sitis).

## Geografija

Būdingos lygumos, miškai, pelkynai. Teka Sestosas, Timbas.

Didesnės gyvenvietės: River Sesas, Timbas.

## Administracinis suskirstymas

Apskritis padalinta į 8 rajonus:
* Bivoro rajonas
* Vidurio River Seso rajonas
* Doedaino rajonas
* Fen Riverio rajonas
* Džo Riverio rajonas
* Norveino rajonas
* Sam Gbaloro rajonas
* Zartlano rajonas
Paweł Rogiński

**Pavel Roginski** (1940 m. kovo 4 d. Dvarykščiuose, Lietuva) – inžinierius, politikas, Lenkijos seimo narys 1989–1991 metais.

## Biografija

Gimė 1940 m. kovo 4 d. Dvarykščiuose. 1962 m. baigė Olštyno žemės ūkio mokyklą. 1973–1998 m. žemės ūkio kombinato netoli Kentšyno direktorius. 1989 m. kaip Lenkijos darbininkų partijos atstovas išrinktas į Lenkijos seimą. 1998–2002 m. buvo Varmijos Mozūrų vaivadijos seimelio narys. Nuo 2006 m. Kentšyno apskrities tarybos narys.

## Nuorodos
* Biografija I (lenk.)
* Biografija II (lenk.)
River Gi apskritis

**River Gi apskritis** () – Liberijos apskritis, esanti šalies rytinėje pusėje, Dramblio Kaulo Kranto pasienyje. Administracinis centras – Fištaunas.

Apskritis sudaryta 2000 m., atskyrus pietinę Grand Gedeho dalį.

## Geografija

Būdingos lygumos, miškai, pelkynai. Teka Kavali, Dubė, Nu.

Gyvena daugiausia grebai, kranai ir kitos kru tautos, yra pabėgėlių iš Dramblio Kaulo Kranto.

Didesnės gyvenvietės: Fištaunas, Kanvija, Gbaka, Gekenas.

## Administracinis suskirstymas

Apskritis padalinta į 10 rajonų:
* Čaedpo rajonas
* Gbeapo rajonas
* Glaro rajonas
* Karforho rajonas
* Nani rajonas
* Njenavilikeno rajonas
* Njenebo rajonas
* Potupo rajonas
* Sarbo rajonas
* Tuobo rajonas
Sinoės apskritis

**Sinoės apskritis** () – Liberijos apskritis, esanti šalies vidurio–pietrytinėje pusėje, Atlanto vandenyno pakrantėje. Administracinis centras – Grinvilis.

## Geografija

Būdingos lygumos, miškai, pelkynai. Rajone yra vienintelis Liberijoje Sapo nacionalinis parkas. Teka Senkvenas, Butas, Dugbė.

Gyvena daugiausia įvairios kru tautos (klao, grebai, sapai).

Didesnės gyvenvietės: Grinvilis, Džuoazonas, Kuma, Bame Taunas, Kings Viljams Taunas, Tvanė, Bulavu, Kuojus.

## Administracinis suskirstymas

Apskritis padalinta į 17 rajonų:
* Bodaės rajonas
* Bokono rajonas
* Butau rajonas
* Dugbė Riverio rajonas
* Grinvilio rajonas
* Džaedaės rajonas
* Džeadepo rajonas
* Džuazono rajonas
* Kpajano rajonas
* Kulu Šou Boė rajonas
* Plan Niamo rajonas
* Plainstauno rajonas
* Sanskino 1-asis rajonas
* Sanskino 2-asis rajonas
* Sanskino 3-asis rajonas
* Sikono rajonas
* Doveino rajonas
* Klajaus rajonas
* Vedžaho rajonas
* Suen Mekos rajonas
Grenlandijos rigsdaleris

**Grenlandijos rigsdaleris** – Grenlandijos piniginis vienetas, naudotas iki 1874 m. Atitiko Danijos rigsdalerį, kuris irgi Grenlandijoje buvo apyvartoje nuo 1803 m. 

## Istorija
Iki 1813 m. *rigsdaler courant* buvo lygus 96 skilingams (*skilling*). 1813 m. *rigsdaler courant* buvo pakeistas rigsbanksdaleriu (*rigsbanksdaler*). Keitė kursu 6 *rigsdaler courant* į  rigsbanksdalerį, o rigsbanksdaleris buvo lygus 96 *rigsbank skilling*. 

1854 m. buvo pakeisti pavadinimai: *rigsbanksdaler* į *rigsdaler*, o *rigsbank skilling* į *skilling rigsmønt*. 1874 m. buvo įvesta Grenlandijos krona, keitimo kursas 2 kronos = 1 rigsdaleriui. 

## Banknotai
1803 m. Karališkasis Grenlandijos prekybos departamentas (*Kongel. Grønlandske Handel*) apyvarton įvedė šių nominalų banknotus: 12 ir 24 skilingų, ½ ir 1 *rigsdaler courant*. Kitais metais banknotų leidimą perėmė *Handelsstederne i Grønland* ir išleido 6 ir 12 skilingų, ¼, ½, 1 ir 5 *rigsdaler courant* banknotus.

1819 m. atlikta pinigų reforma, įvesti 6, 12 ir 24 skilingų bei 1 rigsbankdalerio nominalų banknotai. 1856 m. juos pakeitė tokių pačių nominalų banknotai, bet jau vadinti *skilling rigsmønt* ir *rigsdaler*.

## Nuorodos
Skilingas

**Skilingas** (*skilling*) – skandinaviška moneta, atitinkanti šilingą. Naudota kaip smulki Švedijos riksdalerio, Danijos rigsdalerio, Grenlandijos rigsdalerio, Norvegijos rigsdalerio ir Norvegijos speciedalerio dalis. 

## Danija
Nuo 1625 iki 1873 m. Danijos skilingas buvo lygus  rigsdalerio. Žodis  iki šiol naudojamas šnekamojoje kalboje ir reiškia neapibrėžtą mažą pinigų sumą (pvz.,  reiškia labai mažą pinigų kiekį).


File:DENMARK, FREDERICK IV, 1721 -12 SKILLING a - Flickr - woody1778a.jpg|Danijos 12 skilingų moneta (1721 m.)
File:DENMARK, FREDERICK IV, 1721 -12 SKILLING b - Flickr - woody1778a.jpg|Danijos 12 skilingų moneta (1721 m.)
File:DENMARK, CHRISTIAN VII, 1771 -HALF SKILLING b - Flickr - woody1778a.jpg|Danijos 0,5 skilingo moneta (1771 m.)
File:DENMARK CHRISTIAN VII, 1771 -ONE SKILLING b - Flickr - woody1778a.jpg|Danijos 1 skilingo moneta (1771 m.)
File:DENMARK, CHRISTIAN VII, 1771 -ONE SKILLING a - Flickr - woody1778a.jpg|Danijos 1 skilingo moneta (1771 m.)
File:DENMARK, CHRISTIAN VII, 1783 -4 SKILLING b - Flickr - woody1778a.jpg|Danijos 4 skilingų moneta (1783 m.)
File:DENMARK 2 SKILLING -CHRISTIAN VII 1788 b - Flickr - woody1778a.jpg|Danijos 2 skilingų moneta (1788 m.)
File:DENMARK 2 SKILLING -CHRISTIAN VII 1788 a - Flickr - woody1778a.jpg|Danijos 2 skilingų moneta (1788 m.)
File:12 skilling 1812.jpg|Danijos 12 skilingų moneta (1812 m.)


## Švedija
XIX a. vienas Švedijos skilingas atitiko  riksdalerio. Švedijos skilingai naudoti 1776-1855 m.


File:Skilling 1802, Nordisk familjebok.png|Švedijos 1 skilingo moneta (1802 m.)
File:Klave1820.jpg|Švedijos 1/2 skilingo moneta (1820 m.)
File:SWEDEN 1828 -CHARLES XIV ONE QUARTER SKILLING b - Flickr - woody1778a.jpg|Švedijos 1/4 skilingo moneta (1828 m.)


## Norvegija
Vienas Norvegijos skilingas nuo 1816 m. buvo lygus  speciedalerio, o iki tol –  ''rigsdaler specie'' ar  ''rigsdaler courant''. 

Skilingai Norvegijoje imti naudoti XVI a. pradžioje, iš apyvartos išimti 1875 m. 


File:Skilling-1483.jpg|Norvegijos skilingas (1483 m.)
File:Norwegian Skilling 1644.jpg|Norvegijos 16 skilingų moneta (1644 m.)
File:NORWAY, CHRISTIAN IV, 1648 -2 SKILLING b - Flickr - woody1778a.jpg|Norvegijos 2 skilingų moneta (1648[] m.)
File:NORWAY, FREDERICK III, 1662 -2 SKILLING a - Flickr - woody1778a.jpg|Norvegijos 2 skilingų moneta (1662 m.)
File:Skilling-1816.jpg|Norvegijos 1 skilingo moneta (1816 m.)