open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Fabricio Oberto

**Fabrisijus Raulis Chesusas Obertas** (g. 1975 m. kovo 21 d., Las Variljasas, Kordobos prov.) – Argentinos krepšininkas. Žaidė centro arba sunkiojo krašto puolėjo pozicijoje. Buvęs Agrentinos nacionalinės rinktinės narys. Turi dvigubą Argentinos ir Italijos pilietybę.

## Karjera

F. Oberto būdamas 17 metų pradėjo treniruotis su Kordobos miesto *„AD Atenas de Córdoba“* klubu. Kitais metais debiutavo kaip profesionalas. 1998 m. tapo geriausiai apmokamu Argentinos lygos žaidėju ir pasirašė sutartį su Pirėjo „Olympiacos“ (Graikija) komanda. Kitą sezoną persikėlė į Ispanijos „TAU Ceramica“ klubą, o dar po 2 sezonų į Valensijos „Pamesa“.

2005 m. pasibaigus kontraktui su „Pamesa“, pasirašė 7,5 mln. JAV dolerių sutartį su NBA San Antonio „Spurs“ klubu. 2005–2006 m. NBA sezonas F. Oberto nebuvo itin sėkmingas. Jam komandoje tekdavo tik epizodinis vaidmuo, todėl dažnai buvo lyginamas su Arvydu Macijausku. Tačiau 2006–2007 m. sezone situacija pasikeitė, krepšininkas aikštėje praleido vidutiniškai po 18 min. ir pelnė po beveik 5 taškus.

2009 m. birželio 24 d. jis buvo iškeistas Milwaukee „Bucks“ komandai, tačiau tą pačią dieną jis vėl pakliuvo į mainus ir atsidūrė Detroit „Pistons“ komandoje, tačiau išbuvęs joje savaitę buvo atleistas. 2009 m. rugpjūčio 11 d. pasirašė sutartį su Washington „Wizards“ klubu. 2010 m. spalio 25 d. pasirašė sutartį su Portlando „Trail Blazers“ klubu, tačiau sužaidęs penkerias rungtynes, buvo priverstas baigti karjerą dėl širdies problemų.

## Pasiekimai
* 1994 m. – Argentinos jaunimo lygos nugalėtojas (su „AD Atenas“ klubu)
* 1994, 1996 m. – Panamerikos klubų turnyro čempionas (su „AD Atenas“ klubu)
* 1997, 1998 m. – Pietų Amerikos lygos nugalėtojas (su „AD Atenas“ klubu)
* 1998 m. – Argentinos lygos nugalėtojas (su „AD Atenas“ klubu)
* 2001 m. – Amerikų turnyro nugalėtojas (su Argentinos rinktine)
* 2002 m. – Ispanijos taurė (*Copa del Rey*) (su „TAU Ceramica“)
* 2002 m. – Ispanijos lygos nugalėtojas (su „TAU Ceramica“)
* 2003 m. – ULEB taurė (su „Pamesa“)
* 2004 m. – Atėnų olimpiados aukso medalio laimėtojas (su Argentinos rinktine)
* 2007 m. – NBA čempionas (Su „Spurs“)
* 2008 m. – olimpinių žaidynių bronzos medalio laimėtojas (Argentinos rinktinė)

## Nuorodos
* Oficiali žaidėjo svetainė
* NBA puslapis apie F. Oberto
San Antonijo Spurs

**San Antonijo „Spurs“** () – NBA Vakarų konferencijos Pietvakarių pogrupio komanda iš San Antonijo miesto Teksase.

Komanda penkis kartus tapo NBA čempionais (1998–1999, 2002–2003, 2004–2005, 2006–2007, 2014 m.).

## Sezonai

## Komandos sudėtis

### Šlovės muziejaus nariai
* George Gervin – 1996
* Moses Malone – 2001
* Dominique Wilkins – 2006
* David Robinson - 2009
* Dennis Rodman - 2011

### Įamžinti marškinėliai
San Antonijo „Spurs“ klubas yra įamžinęs garsiausių savo krepšininkų marškinėlius. Numeriai marškinėlių, kuriuos jie nešiojo, daugiau niekada nebus naudojami komandoje. Į šį sąrašą įeina:

* 00 Johnny Moore, G, 1980-88 & 1989-90
*  6 Avery Johnson, P, 1991, 1992-1993 & 1994-2001
* 12 Bruce Bowen, G, 2001-2009
* 13 James Silas, G, 1972-1981
* 32 Sean Elliott, P, 1989-93 ir 1994-2001
* 44 George Gervin, G, 1974-1985
* 50 David Robinson, C, 1989-2003
* 21 Tim Duncan, PF, 1997-2015
* 20 Emanuel Ginóbili, G, 2002-2018

## Nuorodos
* Oficiali San Antonijo „Spurs“ svetainė
Aostos Slėnis

**Aostos Slėnis** arba tiesiog **Aosta** (, ) – autonominis regionas šiaurės vakarų Italijoje, turintis specialųjį statusą. Regione gyvena apie 120 tūkst. gyventojų, sostinė Aosta. Šiaurėje ribojasi su Šveicarija, vakaruose su Prancūzija, rytuose ir pietuose su Pjemonto regionu.

Gyventojai kalba italų, prancūzų kalbomis, šiaurės rytuose – vokiečių kalbos tarme.

## Geografija
Aostos Slėnio šiaurės vakaruose yra Monblano kalnų masyvas su aukščiausia Alpių viršūne Monblanu (4807 m; Prancūzijos pasienyje). Aostos Slėnio šiaurę ir šiaurės rytus užima Peninų Alpės (aukščiausia viršūnė – Diufūro kalnas, 4634 m, Monte Rozos kalnų masyve). Vakaruose ir pietuose – Grajaus Alpės (Gran Paradizo kalnas, 4061 m). Aostos Slėnio viduryje driekiasi gilus Dora Baltėjos upės slėnis. Įsteigtas Gran Paradizo nacionalinis parkas.

## Ekonomika
Aostos Slėnis – viena ekonomiškai stipriausių Italijos sričių. Išplėtotas turizmas, gausu slidinėjimo kurortų (Kurmajūras, Gresonė, Brioil-Červinija). Daug hidroelektrinių. Kasama geležies rūda. Plėtojama juodoji metalurgija, metalo apdirbimas, mašinų gamyba, chemijos, tekstilės, medienos apdirbimo, maisto (sūrių, vyno) pramonė.

Slėniuose auginami rugiai, kukurūzai, bulvės, vaismedžiai, vynmedžiai. Alpinėse pievose ganomi galvijai, avys.

## Didžiausi miestai
* Aosta
* Sen Vensanas
* Šatijonas
* Sarė
* Pon Sen Martenas

## Šaltiniai
Ramis

**Ramis** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 7,5 km į pietvakarius nuo Turmanto, 3 km į šiaurės vakarus nuo Smalvų. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į šiaurės rytus 1,22 km, plotis – iki 0,52 km. Altitudė 155,4 m. Būdingi aukšti krantai, apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu.Pakrantėse daugiausia plyti pievos, vietomis auga miškeliai. Ežeras nenutekantis, priklauso Šventosios upės baseinui.

2014 m. atliktame ežero ichtiologiniame ištyrime rasta, kad ežero žuvų būklė patenkinama, vyrauja kuojos.

Netoli vakarinio kranto eina kelias . Prie Ramio įsikūrę Raminavos, Pakalniškių kaimai. Vakarinėje pakrantėje stūkso Pakalniškių piliakalnis.

Vandenvardis *Rãmis* kildinamas iš žodžio *ramus* ('tylus; drungnas').

## Šaltiniai
Čeimuška

**Čeimuška** arba ***Skirnas*** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 9 km į pietryčius nuo Turmanto, 1,5 km į šiaurę nuo Drūkšių ežero, 0,7 km į pietus nuo Latvijos sienos. Ilgis iš šiaurės į pietus 0,74 km, plotis iki 0,45 km. Altitudė 141,2 m. Krantai žemi, vakarinis krantas pelkėtas. Aplink auga Skirnos miškas.

Į Čeimušką suteka 4 upeliai (vienas jų iš Bedugnio ežero), pietuose išsrūva upelis į Drūkšių ežerą.

Greta ežero įsikūrę Skirna ir Mištautai.

Spėjama, kad ežerėvardis galimai sėliškas (**Keimuška* < **Keimušis*). Jo reikšmė sietųsi su *kaimas, kiemas*

## Šaltiniai
Bedugnis

**Bedugnis** tai:

* du ežerai Alytaus rajone:
** Bedugnis – ežeras Raitininkų seniūnijoje, šalia Jociūnų kaimo;
** Bedugnis – ežeras Raitininkų seniūnijoje, šalia Miežionių kaimo;
* Bedugnis – ežeras Anykščių rajone;
* Bedugnis – ežeras Elektrėnų savivaldybėje;
* du ežerai Ignalinos rajone:
** Bedugnis – ežeras Ignalinos seniūnijoje, šalia Gaveikėnų kaimo;
** Bedugnis – ežeras Ignalinos seniūnijoje, šalia Siūrių kaimo;
* Bedugnis – ežeras Kaišiadorių rajone;
* Bedugnis – ežeras Kupiškio rajone;
* trys ežerai Lazdijų rajone:
** Bedugnis – ežeras Kapčiamiesčio seniūnijoje, šalia Kapčiamiesčio;
** Bedugnis – ežeras Kapčiamiesčio seniūnijoje, šalia Semoškų kaimo;
** Bedugnis – ežeras Kučiūnų seniūnijoje;
* Bedugnis – ežeras Molėtų rajone;
* Bedugnis – ežeras Rokiškio rajone;
* du ežerai Švenčionių rajone:
** Bedugnis – ežeras Labanoro seniūnijoje;
** Bedugnis – ežeras Magūnų seniūnijoje;
* du ežerai Utenos rajone:
** Bedugnis – ežeras Sudeikių seniūnijoje;
** Bedugnis – ežeras Užpalių seniūnijoje;
* šeši ežerai Varėnos rajone:
** Bedugnis – ežeras Jakėnų seniūnijoje, šalia Pabezninkų kaimo;
** Bedugnis – ežeras Jakėnų seniūnijoje, šalia Puodžių kaimo;
** Bedugnis – ežeras Kaniavos seniūnijoje, už Dubičių;
** Bedugnis – ežeras Kaniavos seniūnijoje, šalia Katros kaimo, Čepkelių raiste;
** Bedugnis – ežeras Merkinės seniūnijoje, šalia Pelekiškės kaimo;
** Bedugnis – ežeras Merkinės seniūnijoje, šalia Vilkiautinio kaimo;
* du ežerai Zarasų rajone:
** Bedugnis – ežeras Turmanto seniūnijoje, šalia Barteliškės kaimo;
** Bedugnis – ežeras Turmanto seniūnijoje, šalia Pasmalvės kaimo;
* Bedugnis – ežeras Trakų rajone.
Bedugnis (Zarasų r., Turmanto sen., Barteliškės km.)

**Bedugnis** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 10 km į pietryčius nuo Turmanto. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,27 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 141,5 m. Krantai žemi, pelkėti, daugiausia apaugę medžiais ir krūmais. Iš šiaurės ir vakarų ežerą supa Skirnos miškas, rytinėje ir pietrytinėje pakrantėje plyti dirbami laukai. Pietvakariuose išteka upelis link Čeimuškos ežero (Drūkšių ežero baseinas). Šalia įsikūręs Mištautų kaimas.

## Šaltiniai
Gilynė

**Gilynė** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 3,5 km į pietvakarius nuo Turmanto. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,33 km, plotis – iki 0,23 km. Altitudė 149,8 m. Krantai neaukšti, pietvakarinis krantas pelkėtas. Krantai ištisai apaugę medžiais ir krūmynais. Pakrantėse stūkso miškeliai, vietomis plyti pievos. Prie ežero yra bendravardis viensėdis. Ežeras nenutekantis, priklauso Kimbartiškės ežero intako K-1 baseinui. Pietrytine pakrante eina kelias Nr.5314 (Rutiniškis – Smalvos – Turmantas).

## Šaltiniai
Bestinis

**Bestinis** tai:

* ežeras Ignalinos rajone:
** Bestinis – Linkmenų seniūnijoje;
* ežeras Visagino savivaldybėje:
** Bestinis.
* du ežerai Zarasų rajone:
** Bestinis – Degučių seniūnijoje;
** Bestinis – Turmanto seniūnijoje.
Bestinis (Zarasų r., Turmanto sen.)

**Bestinis** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 7,5 km į pietryčius nuo Turmanto. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,55 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 143,6 m. Šiaurinis ir pietinis krantai žemi ir pelkėti, kiti krantai aukštesni ir sausi. Iš šiaurės ir rytų ežerą supa Skirnos miškas, iš vakarų – Tilžės miškas. Pietuose išteka upelis link už 0,1 km telkšančio Drūkšių ežero. Pietinėje pakrantėje įsikūręs Tilžės kaimas, eina kelias , vakarinėje pakrantėje yra Tilžės geomorfologinis draustinis.

## Šaltiniai
Gilinė

**Gilinė** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 6 km į pietvakarius nuo Turmanto. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,36 km, plotis – iki 0,35 km. Altitudė 145,7 m. Krantai žemi, pelkėti, tik pietrytinis krantas aukštesnis ir sausas. Šiaurvakarinėje pakrantėje auga medžiai ir krūmynai, kitose pakrantėse plyti pievos, į rytus – Smalvų II pelkė. Pietuose išteka S-5 upelis link Drūkšių ežero intako Smalvos. Šalia įsikūręs Turaučiznos kaimas.

## Šaltiniai
Šakių ežeras

**Šakių ežeras** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 5,5 km į pietryčius nuo Turmanto, 2 km į šiaurę nuo Drūkšių ežero. Ilgis iš šiaurės į pietus 1,22 km, plotis iki 0,73 km. Altitudė 146,3 m. Gylis siekia 3,8 m. Ežero dubuo sudėtingos kilmės, seklus. Ežero viduryje yra didoka (8,41 ha) miškinga sala. Krantai daugiausia neaukšti, supelkėję (ypač pietryčiuose – plyti ~ 20 ha dydžio Šakių pelkė), tik pietvakarinis krantas aukštas. Apyežerė miškinga (supa Tilžės miškas).

Į Šakių ežerą iš pelkių atiteka kanalas, taip pat išsrūva rytuose upelis link Drūkšių ežero intako D-3.

Prie Šakių ežero įsikūrę Šakių ir Zavisiškės kaimai.

## Šaltiniai
Lukštinis

**Lukštinis** tai:

* Lukštinis – ežeras Ignalinos rajone;
* du ežerai Molėtų rajone:
** Lukštinis – ežeras Inturkės seniūnijoje,
** Lukštinis - ežeras Luokesos seniūnijoje;
* keturi ežerai Zarasų rajone:
** Lukštinis – ežeras Antalieptės seniūnijoje, šalia Butkelių kaimo;
** Lukštinis – ežeras Antalieptės seniūnijoje, šalia Sruogiškių kaimo;
** Lukštinis – ežeras Turmanto seniūnijoje, šalia Stačiūnų kaimo;
** Lukštinis – ežeras Turmanto seniūnijoje, šalia Vicentinavos viensėdžio.
Driada

**Driada** (*Dryas*) – erškėtinių (*Rosaceae*) augalų gentis. Lietuvoje retai sodybų gėlynuose auginama aštuonikė driada (*Dryas octopetala*). Augalas 2–10 cm aukščio. Žydi birželio – rugpjūčio mėn.
Matiškių ežeras

**Matiškių ežeras** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 5 km į pietus nuo Turmanto. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,21 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 142,4 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, tik pietinis krantas aukštesnis. Ežeras telkšo virš 10 ha dydžio Stačiūnų pelkėje kartu su didesniu Stačiūnų ežeru, su kuriuo jungiasi 2 protakomis. Pietinėje pakrantėje įsikūręs Stačiūnų kaimas. Ežeras priklauso Smalvos upės baseinui.

## Šaltiniai
Augalų fiziologija

**Augalų fiziologija** – mokslas apie augalų gyvybės reiškinius, susijusius su svarbiausiais augalų procesais: mityba, kvėpavimu, augimu, vystymusi, dauginimusi, paveldimumu, dirglumu ir judėjimu, atsparumu.

## Istorija

Augalų gyvybinius reiškinius suvokė jau senovės graikų, romėnų, kinų filosofai.

XVII a. pradžioje J. B. van Helmontas įsitikino, kad dėžėje augintas žilvitis sunaudojo nedaug žemės. Tai pirmasis fiziologinis eksperimentas.

XVIII – XIX a. buvo atrasta fotosintezė (Dž. Prystlis, 1771), sukurti augalų šakninės mitybos pagrindai (J. Lybigas, 1840, Ž. B. Busengo, 1864), atrastas augalų dirglumas (Č. Darvinas, 1880), tirtas kvėpavimas (A. Bachas, A. Engleris, 1897).

XX a. pradžioje atskleistas fotoperiodizmo reiškinys (V. Garneris, H. Alardas, 1920), atrasti fitohormonai, vėliau ištirta fotosintezė, kvėpavimas, tęsti augimo ir vystymosi reguliavimo tyrimai, išmokta augalus užauginti iš izoliuotų ląstelių ir dirbtinėje aplinkoje, sukurti fitotronai.

### Lietuvoje

Augalų fiziologijos pradmenys Lietuvoje siekia senąjį Vilniaus universitetą. Jame 1804 m. profesorius S. B. Jundzilas parašė knygą „Botanikos pradmenys“. joje be augalų morfologijos buvo ir fiziologijos dalis.

1922 m. Kaune įsteigtame ir 1930 m. pavadintame Vytauto Didžiojo vardu universitete profesorius L. Vailionis skaitė augalų fiziologijos paskaitų kursą biologijos ir farmacijos specialybių studentams. Nuo 1929 m. šiame universitete pradėjo dirbti būsimas augalų fiziologijos profesorius ir originalių vitaminų tyrimo augaluose autorius J. Dagys, kuris dar 1935 m. ištyrė augimą skatinančių B grupės medžiagų kiekį ir veikimą pumpuruose ir jaunuose lapuose.

Vilniaus universitete 1944 m. įsteigta Augalų anatomijos ir fiziologijos, o veliau atsiskyrus – Augalų fiziologijos katedra. Joje buvo tęsiamas B grupės vitaminų tyrimas (J. Dagys, P. Bluzmanas, D. Kavaliauskienė, R. Šimkūnas). Ištirtas fitohormonų poveikis azoto fiksavimo procese dalyvaujentiems fermentams (J. Gruodienė), B grupės vitaminų poveikis augalų daigų chromosomų baltymams ir nukleino rūgštims(J. Mateikienė, R. Bandžiulienė).
Emanuel Ginóbili

**Emanuelis Davidas Chinobilis**, pagal itališką tarimą ***Žinobilis*** (*Emanuel David Ginóbili*, dar vadinamas **Manu**; g. 1977 m. liepos 28 d. Bahija Blankoje) – vienas žymiausių visų laikų Argentinos krepšininkų.

Jis buvo ilgametis Argentinos nacionalinės krepšinio rinktinės ir San Antonijo „Spurs“ klubo žaidėjas.

Chinobilis – italų imigrantų palikuonis. Tėvas Chorchė buvęs Bahija Blankos klubo treneris, vyresnieji broliai Sebastianas ir Leandras taip pat krepšininkai. Kaip profesionalas debiutavo Argentinos lygoje 1995–1996 m. sezone La Riochos „Andino Sport Club“ komandoje. Kitą sezoną persikėlė į Bahija Blankos „Estudiantes“, kurioje žaidė iki 1998 m., kai jį pakvietė Italijos Redžo di Kalabrijos „Basket Viola“ komanda. 2001 m. pasirašė kontraktą su Bolonijos „Kinder“, su kuria laimėjo Italijos taurę, Italijos čempionatą ir Eurolygą, bei tapo pastarosios lygos MVP. 1999 m. NBA naujokų biržoje „Spurs“ pasirinko Chinobilį 57-uoju šaukimu, tačiau į komandą atėjo tik 2002 m. Nors Manu komandoje buvo atsarginiu žaidėju, nemažai pagelbėjo komandai. 2004–2005 m. sezone tapo starto penketo žaidėju. 2004 m. su Argentinos rinktine tapo olimpiniu čempionu. 2005 m. pateko į NBA Visų Žvaigždžių dieną (vienas iš 2 Lotynų Amerikos krepšininkų, kurie ligtol žaidė Visų Žvaigždžių dienoje) ir žaidė Vakarų konferencijos rinktinėje. E. Chinobilis svariai prisidėjo prie „Spurs“ klubo pergalės NBA čempionate.

2008 metais išrinktas geriausiu lygos atsarginiu krepšininku.

Chinobilis yra vienas iš dviejų žaidėjų krepšinio istorijoje laimėjusių NBA čempionatą, Eurolygos taurę ir olimpinį aukso medalį.

Tai geriausią pergalių/pralaimėjimų santykį turintis krepšininkas NBA lygos istorijoje iš tų kurie sužaidė bent 1000 rungtynių. 762 pergalės, 295 pralaimėjimai (70,2% pergalių).

E. Chinobilis ištobulino vadinamąjį „euro step“ judesį, kurį vėliau dažnai pradėjo naudoti ir lygos žvaigždės.

## Pasiekimai
* 2001 m. – Italijos čempionate pirma vieta (Kinder Bologna)
* 2001, 2002 m. – Italijos taurė (Kinder Bologna)
* 2001 m. – Eurolygos taurė (Kinder Bologna)
* 2001 m. – Amerikų čempionate pirma vieta (Argentinos rinktinė)
* 2003, 2005, 2007, 2014 m. – NBA čempionas (Spurs)
* 2004 m. – Atėnų olimpinių žaidynių aukso medalis (Argentinos rinktinė)
* 2006 m. – NBA laimėtos atkrintamosios varžybos (Spurs)
* 2008 m. – olimpinių žaidynių bronzos medalis (Argentinos rinktinė)
* 2011 m. – Amerikų čempionate pirma vieta (Argentinos rinktinė)

## Nuorodos
* Oficiali žaidėjo svetainė  
* Oficiali žaidėjo svetainė  
* NBA puslapis apie E. Ginobili
* Ginóbili fanų svetainė
Argentinos vyrų krepšinio rinktinė

**Argentinos vyrų krepšinio rinktinė** – krepšinio komanda, tarptautinėse varžybose atstovaujanti Argentinos Respublikai. Daugakartinė Pietų Amerikos čempionatų, Amerikų čempionatų, Panamerikos čempionatų, pasaulio čempionatų ir olimpinių žaidynių dalyvė.

## Laimėjimai

* Vasaros olimpinių žaidynių auksas 2004 m. Atėnuose; užėmė 3 vietą 2008 m. Pekine
* Pasaulio krepšinio čempionate užėmė 1 vietą 1950 m.; užėmė 2 vietą 2002 ir 2019 m.
* Pietų Amerikos čempionatą laimėjo 1934, 1935, 1941, 1942, 1943, 1966, 1976, 1979, 1987, 2001, 2004, 2008, 2012 m.
* Amerikų čempionate užėmė 1 vietą 2001, 2011, 2022 m.; užėmė 2 vietą 1995, 2003, 2005, 2007, 2015, 2017, 2025 m.; užėmė 3 vietą 1980, 1993, 1999, 2009, 2013 m.
* Panamerikos čempionate užėmė 1 vietą 1995 ir 2019 m.; užėmė 2 vietą 1951, 1955 m.

## Pasiekimai olimpiadoje
* 1948 m. – 15 vieta
* 1952 m. – 4 vieta
* 1996 m. – 9 vieta
* 2004 m. – 1 vieta 
* 2008 m. – 3 vieta 
* 2012 m. – 4 vieta
* 2016 m. – 8 vieta
* 2020 m. – 7 vieta

## Pasiekimai pasaulio čempionatuose

* 1950 m. – 1 vieta 
* 1959 m. – 10 vieta
* 1963 m. – 8 vieta
* 1967 m. – 6 vieta
* 1974 m. – 11 vieta
* 1986 m. – 12 vieta
* 1990 m. – 8 vieta
* 1994 m. – 9 vieta
* 1998 m. – 8 vieta
* 2002 m. – 2 vieta 
* 2006 m. – 4 vieta
* 2010 m. – 5 vieta
* 2014 m. – 11 vieta
* 2019 m. – 2 vieta 

## Pasiekimai Amerikos čempionatuose

* 1980 – 3 vieta 
* 1984 – 7 vieta
* 1988 – 5 vieta
* 1989 – 8 vieta
* 1992 – 6 vieta
* 1993 – 3 vieta 
* 1995 – 2 vieta 
* 1997 – 4 vieta
* 1999 – 3 vieta 
* 2001 – 1 vieta 
* 2003 – 2 vieta 
* 2005 – 2 vieta 
* 2007 – 2 vieta 
* 2009 – 3 vieta 
* 2011 – 1 vieta 
* 2013 – 3 vieta 
* 2015 – 2 vieta 
* 2017 – 2 vieta 
* 2022 – 1 vieta 
* 2025 – 2 vieta 

## Žymiausi žaidėjai

* Luisas Skola
* Emanuelis Chinobilis
* Hugas Skonočinis
* Pepė Sančesas
* Fabrisijus Obertas
* Fakundas Kampacas
* Gabrielis Dekas
* Nikolasas Laprovitola
* Andresas Nosionis
* Karlosas Delfinas
* Valteris Hermanas
* Rubenas Volkoviskis
* Pablas Prichionis
* Leonardas Gutjeresas
* Alechandras Montekija
* Gabrielis Fernandesas
* Oskaras Furlongas
* Chorchė Raka
* Ernestas Gėrmanas
* Chulijus Rodrigesas
* Ernanas Montenegras
* Luisas Viljaras
* Marselas Milanesijas
* Chuanas Espilis
* Diegas Oselja
* Hektoras Kampanja
* Fakundas Sukackis
* Leandras Bolmaras

## Treneriai


*  Leonas Nachnudelis (1985 m.)
*  Floras Melendesas (1986–1987 m.)
*  Albertas Fingeris (1987–1989 m.)
*  Karlosas Boismenė (1989–1992 m.)
*  Valteris Garonė (1992 m.)
*  Giljermas Vekijas (1993–1996 m.)
*  Chulijus Lamasas (1997–1999, 2011–2014 m.)
*  Rubenas Manjanas (2000–2004 m.)
*  Serchijus Hernandesas (2005–2010, 2015–2020, 2021 m.)
*  Gabrielis Pikatas (2020–2021 m.)
*  Nestoras „Če“ Garsija (2021–2022 m.)
*  Pablas Prichionis (2022-)



## Šaltiniai

## Nuorodos
* FIBA Argentinos puslapis 
* Argentinos rinktinės puslapis
Kemsiukas

**Kemsiukas** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 5,5 km į pietus nuo Turmanto, Smalvos hidrografiniame draustinyje. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,46 km, plotis – iki 0,22 km. Altitudė 142,1 m. Ežeras seklus, gausiai užžėlęs vandens augalija. Krantai žemi, plačiai užpelkėję, apaugę gausiais krūmynais ir medžiais. Į pietus plyti keliasdešimties hektarų dydžio Karmelitų pelkė. Pakrantės miškingos. Iš šiaurės vakarų į rytus ežerą prateka S-3 upelis link Smalvos upės (Drūkšių ežero baseinas). Šiaurine pakrante eina kelias Nr.5320 (Sauliakalnis – Stačiūnai).

## Šaltiniai
Blužnutė

**Blužnutė** (*Chrysosplenium*) – uolaskėlinių (*Saxifragaceae*) šeimos augalų gentis, kurioje yra vienintelė Lietuvoje auganti rūšis – pražangialapė blužnutė ().


Image:Illustration Chrysosplenium alternifolium0.jpg|Pražangialapė blužnutė
Image:Chrysosplenium alternifolium BavariaMay2005a.jpg
Vaizdas:Chrysosplenium alternifolium1.JPG
Kiaulinis (Zarasų r., Turmanto sen., Smalvų km.)

**Kiaulinis** arba **Zvonica** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, apie 1 km į šiaurę nuo Smalvų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,55 km, plotis – iki 0,3 km. Altitudė 148,2 m. Krantai neaukšti, daugiausia apaugę krūmais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Iš šiaurės vakarų rytus ežerą prateka Smalvos upės intakas S-7. Ežeras gausiai užžėlęs vandens augalija, užankantis.

## Šaltiniai
Kerija

**Kerija** (*Kerria*) – erškėtinių (*Rosaceae*) augalų gentis, kurioje vienintelė rūšis retai auginama ir Lietuvoje – **japoninė kerija** (lot.*Kerria japonica*, , ). Suaugęs augalas apie 2 m aukščio, su liaunu stiebu ir pražangiais išsidėsčiusiais paprastais lapais. Ūglių galuose išauga pavieniai žiedai. Žydi gegužės – birželio mėn. Vaisius – kaulavaisis, panašus į avietės vaisių. Prinokę vaisiai valgomi.

Kerija kilusi iš Japonijos ir pietvakarių Kinijos miškų ir kalnuotų vietovių. Augalui pavadinimą suteiktas Viljamo Kero (*William Kerr*) – anglų sodininko ir augalų kolekcionieriaus, garbei. Jis domėjosi augalais iš Kinijos, taip pat iš Javos ir Filipinų ir 1804 m. (kitur minima 1700–1800 sandūroje) introdukavo kultūrinę rūšį 'Pleniflora' Anglijos Kju (Kew) karališkajame botanikos sode (įsteigtas 1759 m.). Dar kartais vadinama velykine rože (Anglijos klimate pražysta maždaug Velykų laikotarpiu).

Augalas auginamas kaip dekoratyvinis.
Uolaskėlė

**Uolaskėlė** (*Saxifraga*) – uolaskėlinių (*Saxifragaceae*) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės žolės su pražanginiais lapais. Genties pavadinimas iš lotyniškų žodžių: *saxum* – uola, ir *frango* – laužyti; daug šios genties augalų auga ant uolų. Žiedai taisyklingi, su 5 vainiklapiais, o taurelė penkianarė. Vaisius – dėžutė.

Gentyje yra apie 450 rūšių. Lietuvoje auga trys savaiminės rūšys:
* Pelkinė uolaskėlė (*Saxifraga hirculus*). Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą
* Tripirštė uolaskėlė (*Saxifraga tridactylites*)
* Apvalialapė uolaskėlė (*Saxifraga x urbium*)
* Gumbuotoji uolaskėlė (*Saxifraga granulata*)
Petras Kriaučiūnas

**Petras Kriaučiūnas** (slapyvardis *Kazimiero sūnus*, 1850 m. rugsėjo 16 d. Papečkiuose, dab. Girėnai, Kaupiškių valsčius – 1916 m. sausio 20 d. Jaroslavlyje, Rusija, kapinės neišlikusios) – Lietuvos mokytojas, knygnešys.

## Biografija
Tėvai buvo pasiturintys valstiečiai. Baigė Vištyčio pradinę mokyklą, 1863–1871 m. mokėsi Marijampolės gimnazijoje, 1871–1875 m. Seinų kunigų seminarijoje. 1875–1879 m. studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje. Peterburge pažintis su tuo metu studijavusiais Kazimieru Jauniumi ir Silvestru Gimžausku turėjo įtakos Petro Kriaučiūno tolesnei veiklai.

Nenorėdamas dirbti Mogiliavo arkivyskupijos parapijose, šventintis į kunigus atsisakė. Baigęs mokslus Varšuvos universitete ir gavęs mokytojo diplomą, įsidarbino Marijampolės gimnazijoje. Čia dėstė lotynų ir lietuvių kalbą. Gimnazijos bibliotekos lietuviškų knygų skyriuje turėjo lietuviškų knygų, tarp jų Peterburge išleistus Kristijono Donelaičio raštus, naudojo juos pamokose lietuvių kalbos ir raštijos istorijai atskleisti. Subūrė gimnazistų būrelį lietuviškai spaudai skaityti ir platinti.

Pasirodžius „Aušros“ laikraščiui, rėmė jį pinigais, taisė rankraščius, padėjo laikraštį platinti. Užsisakydavo apie 200 egzempliorių, skleisdavo juos gimnazijoje tarp moksleivių ir visoje Suvalkijoje. „Aušrą“ gaudavo per muitininką Jakubauską iš Virbalio, parsivežti lietuviškos spaudos į Mažąją Lietuvą vykdavo pats. Palaikė ryšius su draudžiamos spaudos platintojais kunigais ir buvusiais mokslo draugais. Tai Adomas Grinevičius, Simonas Norkus, Antanas Radušis, Jonas Kriaučiūnas ir kiti.

Dalyvavo pirmajame varpininkų susirinkime, redagavo „Varpo“ straipsnius. Buvo Marijampolėje įsikūrusios Sietyno draugijos narys. Kazio Griniaus duomenimis, turėjo apie 80 įžymių mokinių (23 iš jų buvo nukentėję nuo persekiojimų). Bendradarbiavo, o vėliau ir padėjo sunkiai sergančiam Vincui Kudirkai. Manoma, kad V. Kudirkos satyra „Cenzūros klausimas. Pasaka ne pasaka“ remiasi P. Kriaučiūno gyvenimo medžiaga.

1887 m. buvo atleistas iš mokytojo pareigų, įsidarbino apygardos teismo suvažiavimo raštvedžiu. 1889 m. sausio 30 d. paskirtas Plokščių (Šakių raj.) teisėju. Čia su studentais, kunigais, šviesuomene, aptardavo lietuvybės gaivinimo, spaudos leidimo bei platinimo klausimus. 1889 m. vedė Petro Armino našlę Sofiją Zalevskaitę-Arminienę. 1899 m. iš teisėjo pareigų atleistas. Grįžo į Marijampolę, dirbo advokatu. 1906-1914 m. vėl Marijampolės gimnazijos mokytojas. Pirmojo pasaulinio karo metu kartu su gimnazija pasitraukė į Rusiją, apsigyveno Jaroslavlyje.

Mokėjo lietuvių, lotynų, graikų, latvių, lenkų, rusų, vokiečių, prancūzų kalbas. Jo vardu pavadinta Vištyčio Petro Kriaučiūno vidurinė mokykla.

## Šaltiniai
Martynas Šernius

**Martynas Šernius** (1849 m. lapkričio 10 d. Voveriškiuose, Klaipėdos apskritis – 1908 m. balandžio 14 d. Cintjoniškiuose dab. Šilutės dalis) – vertėjas, spaustuvininkas, leidėjas, Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjas.

## Biografija

Baigęs pradžios mokyklą, mokėsi privačiai pas Fridrichą Kuršaitį. Dirbo Priekulės Šrederio spaustuvėje raidžių rinkėju, 1869 m. pašauktas į karinę tarnybą, tarnavo lietuviškame dragūnų pulke Tilžėje.

Nuo 1875 m. dirbo Heinricho Holco spaustuvėje Klaipėdoje, 1879–1894 m. Holco ir Šerniaus spaustuvės dailininkas; jie spaustuvėje išspausdino 72 Mažajai Lietuvai skirtas knygas, brošiūras, lapelius.

1878–1904 m. redagavo, o iki 1894 m. ir leido „Lietuvišką ceitungą“ bei priedą ūkininkams „Laukininkų prietelis“. „Lietuviška ceitunga“ tapo tautinio atgimimo skatintoja. Nuo 1878 m. parengė ir leido naujas kalendras (lietuviškus kalendorius), kurių literatūrinėje dalyje spausdino daug grožinių kūrinių.

1898 m. pradėjo leisti liberalų laikraštį vokiečių kalba „Memeler Allgemeine Zeitung“. Palaikė ryšius su Lietuvos veikėjais, savo laikraščiuose spausdino Jono Basanavičiaus, Jono Šliūpo ir kt. raštus. Aktyviai reiškėsi visuomeniniame gyvenime, skatino ginti lietuvybę, kėlė bendradarbiavimo su Didžiąja Lietuva idėjas, rėmė „Aušros“ (1883–1886 m.) leidimą, į lietuvių kalbą išvertė virš 20 protestantų knygelių. 

Ilgainiui M. Šernius prarado savo santaupas, 1904 m. liga pakirto jo paskutines jėgas. 1905 m. pardavė savo namus Klaipėdoje ir persikėlė pas žmonos gimines į Cintjoniškius prie Šilutės.

## Šaltiniai
Jonas Mačys-Kėkštas

**Jonas Mačys-Kėkštas** (1867 m. Ingavangyje, Klebiškio valsčius – 1902 m. gruodžio 15 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos poetas, publicistas, redaktorius, visuomenės veikėjas.

## Biografija
Gimė neturtingų valstiečių šeimoje. 1880–1885 m. mokėsi Marijampolės gimnazijoje. 1884 m. drauge su Kaziu Griniumi redagavo rankraštinį mokinių laikraštuką „Prieszauszris“ (išėjo 12 numerių). Atsisakęs mokytis kunigų seminarijoje, neteko tėvų ir giminaičio kunigo paramos.

1886–1900 m. dirbo caro valdžios įstaigose Aukštojoje Panemunėje, Virbalyje, Vilkaviškyje. Bendradarbiavo „Aušroje“, padėjo leisti žurnalus „Varpas“, „Ūkininkas“. Pasirašinėdavo *Kėkštu*, *Kėkšto šešėliu* ir kt. 1900 m. dėl konflikto tarnyboje ir vengdamas arešto už ryšius su knygnešiais, pasitraukė į Tilžę, o iš ten – pas Martyną Jankų į Bitėnus. Rinko ir redagavo M. Jankaus 1900–1902 m. leistą žurnalą „Saulėteka“. Po 1900 m. išvyko į JAV. 1901–1902 m. redagavo savaitraštį „Vienybė Lietuvninkų“, rašė į leidinius „Lietuviškasis balsas“, „Lietuvis“, „Nauja draugija“. Paskelbė publicistinių straipsnių, eilėraščių, išvertė užsienio poetų eilėraščių. 1910 m. išleistas jo poezijos rinkinys „Eilės“.

Mirė susirgęs džiova. 1938 m. urna su palaikais atvežta į Lietuvą ir buvo saugoma Kauno karo muziejaus seife. Per karą raktas nuo seifo dingo ir ilgai buvo neaišku, kas ten saugoma. Tik atplėšus jį buvo rasta urna ir raštelis. 1974 m. jo palaikai perlaidoti Prienų kapinėse. Ant kapo pastatytas paminklas (skulptorius Arūnas Kazys Kynas, architektas Juozas Valentukonis).

## Bibliografija

* Poezija / Jonas Mačys-Kėkštas; paruošė Antanas Vengris. – Kaunas: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1948. – 217 p.: portr.
* Jonas Mačys-Kėkštas: eilėraščiai. – Kaunas: Valstybinė pedagoginės literatūros leidykla, 1956. – 24 p.
* Eilėraščiai / Jonas Mačys-Kėkštas. – 2-asis leidimas. – Kaunas: Valstybinė pedagoginės literatūros leidykla, 1959. – 24 p.
* Jonas Mačys-Kėkštas: rinktinė / iliustr. Vytautas Bačėnas. – 3-asis leidimas. – Kaunas, 1960. – 17 p.
* Raštai / Jonas Mačys-Kėkštas; sud. Antanas Vengris. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1961. – 359 p.: iliustr.
* Vargdienių giesmė / parengė Genovaitė Suveizdienė. – Vilnius: Vaga, 1982. – 236 p.: iliustr.


## Šaltiniai
Chlorozė (augalų liga)

**Chlorozė** – augalų liga, pasireiškianti žaliųjų organų (lapų, stiebų) pašviesėjimu. Jie pasidaro šviesiai žalsvi arba gelsvi.

Pagal kilmę chlorozė gali būti neinfekcinė ir infekcinė:
* Neinfekcinę chlorozę sukelia maisto medžiagų (azoto, kalio, sieros, kalcio, geležies, mangano, cinko) stoka arba perteklius dirvožemyje ir kai kurie augalų kenkėjai (amarai, tripsai). Kad augalai nesirgtų neinfekcine chloroze, reikia juos papildomai tręšti trūkstamomis mineralinėmis trąšomis ir naikinti insekticidais tripsus bei amarus.
* Infekcinę chlorezę sukelia virusai, bakterijos, kai kurie grybai. Chlorofilo gamyba gali sutrikti nedidelėse ląstelių grupėse. Tuomet ant augalų būna įvairių formų chlorozinių dėmių (pvz., agurkų mozaika, pupelių bakteriozė). Infekcinės chlorozės žalingumą galima sumažinti profilaktinėmis apsaugos priemonėmis ir augalų purškimu fungicidais.
Pijus Adomavičius

**Pijus Adomavičius** (1888 m. lapkričio 23 d. Suvalkų k., Vilkaviškio raj. – 1978 m. liepos 10 d. Vilniuje) – chorvedys, kompozitorius, kultūros veikėjas.

## Biografija
Pasimokęs muzikos pas Juozą Naujalį, 1908 m. Merkinėje suorganizavo 45 dalyvių mėgėjų chorą, surengė keletą vakarų – koncertų, propagavo lietuvių kompozitorių kūrinius. Choras pajėgė atlikti sudėtingesnę Juozo Žilevičiaus išplėtotą liaudies dainą „Anoj pusėj ežero“.

1911–1914 m. Vilniaus muzikos mokykloje pas Konstantiną Galkauską mokėsi fortepijono ir kompozicijos. Nuo 1912 m. ėmė vadovauti „Rūtos“ draugijos chorui, vaidino dramos būreliuose. Su choru surengė keletą viešų koncertų, įdainavo plokštelių. 1913 m. koncerte, pritariant simfoniniam orkestrui, pirmą kartą atliko M. K. Čiurlionio kantatą „De profundis“.

1914 m. kovo 11 d. Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčios salėje choro koncerte, be kitų dainų, buvo atlikta ir sudėtingesnė Stasio Šimkaus daina „Lietuviais esame mes gimę“. 1914–1920 m. (su pertrauka) Petrogrado konservatorijoje studijavo kompoziciją, dėstė muziką įvairiose miesto mokyklose ir vadovavo lietuvių chorams. 1921–1924 m. buvo Kauno „Dainos“ draugijos mišriojo choro vadovas. 1924 m. Kauno mieste įkūrė operetės trupę ir jai vadovavo. 1924–1946 m. – Valstybės teatro administratorius, 1946–1951 m. – Kauno muzikinio teatro režisieriaus padėjėjas ir asistentas.

Sukūrė kūrinių chorams, harmonizavo lietuvių liaudies dainų. 1937 m. Lietuvos muzikų draugijos surengtame konkurse už trijų liaudies dainų harmonizacijas laimėjo pirmąją premiją.

## Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vladas Adomavičius

**Vladas Adomavičius** (1906 m. gruodžio 29 d. Rusijoje – 1961 m. vasario 18 d. Bostone, JAV) – violončelininkas, architektas, chorvedys, kompozitorius.

## Biografija

1926 m. baigė Kauno komercinę mokyklą, o 1926–1936 m. studijavo Kauno konservatorijoje violončelę pas G. Ludwigą ir P. Berkavičių, kompoziciją – pas Jurgį Karnavičių ir Joną Bendorių, fortepijoną – pas Vytautą Bacevičių, chorvedybą – pas Nikodemą Martinonį.

1936–1938 m. griežė Kauno simfoniniuose orkestruose, diriguojant Stasiui Šimkui, Baliui Dvarionui ir Mykolui Bukšai, kaip solistas koncertavo Kaune ir kitur.

1941 m. baigė Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Statybos fakultetą, suprojektavo Alytaus ir Klaipėdos bažnyčias (kilus karui projektai neįgyvendinti), baldus Kauno universiteto klinikoms, Lietuvos sveikatos apsaugos punktams, vaikų lopšeliams ir darželiams ir kt.

1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, 1945–1949 m. vadovavo mišriajam chorui Hanau lietuvių stovykloje. Vėliau choras pavadintas „Dainavos“ ansambliu, kuriam vadovavo Bronius Jonušas ir Stepas Sodeika, o V. Adomavičius liko chormeisteriu, akompanavo dainininkams ir instrumentalistams, vedė lietuvių dainų koncertą per Frankfurto radiją.

1949 m. atvyko į JAV ir apsigyveno Athole, kur atgaivino „Aušros“ chorą ir nemažai koncertavo. Suprojektavo ir padarė vitražus Šv. Pranciškaus bažnyčiai Athole.

V. Adomavičius sukūrė solo ir choro dainų, giesmių, kūrinių fortepijonui, sonatą violončelei, kvintetą keturioms violončelėms ir arfai, 3 melodeklamacijas, 2 simfonines poemas „Šviesa ir šešėliai“, „Blondinė“, 2 uvertiūras simfoniniam orkestrui, mišias ir kitokios muzikos. Lietuvoje ir išeivijoje daug rašė spaudoje architektūros, urbanistikos, dailės ir muzikos klausimais, pasirašydamas įvairiais slapyvardžiais.

## Šaltiniai
* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Arvydas Adamonis

**Arvydas Adomonis** (g. 1959 m. rugpjūčio 12 d. Suvieke, Zarasų rajone) – choro dirigentas.

## Biografija

Baigęs Pagirių (Kėdainių r.) vidurinę mokyklą, 1977–1983 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. D. Vilbrantienė). 1983 m. respublikinio jaunųjų atlikėjų konkurso Kaune laureatas.

1983–1988 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (prof. A. Jozėno klasė). Konservatoriją baigė su pagyrimu.

1988–1994 m. Lietuvos liaudies kultūros centro Muzikos skyriaus darbuotojas. Prisidėjo prie 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės ansamblių vakaro Kalnų parke, 1992 m. solistų ir vokalinių ansamblių konkurso „Sidabriniai balsai“ ir 1994 m. „Dainų dainelės" konkurso organizavimo, buvo 1994 m. Pasaulio lietuvių dainų šventės Lietuvoje Dainų dienos direktorius.

Nuo 1993 m. Vilniaus dailės akademijos mišriojo choro (30 dalyvių) meno vadovas ir dirigentas. Kolektyvą parengė:

* 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje – konkurse pelnė trečiąją vietą;
* 1995 m. Baltijos studentų dainų šventei „Gaudeamus-XII" Tartu;
* 1995 m. X S. Šimkaus konkchorų ursui Klaipėdoje;
* tarptautiniam studentų mišriųjų chorų konkursui „Juventus" Kaune;
* 1993, 1995, 1996 ir 1997 m. sakralinės muzikos kamerinių chorų festivaliams „Cantate Domino" Kaune;
* 1995, 1996 ir 1997 m. Lietuvos aukštųjų mokyklų chorų festivaliams Vilniuje.

Inicijavo, kad koncertų metu būtų rengiamos choristų dailės darbų parodos. Minėtina tokia paroda Trakų pilies muziejuje ir koncertas pilies Didžiojoje menėje (1995). Choras parengtas 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje, dalyvavo ir konkurse.

A. Adomonis nuo 1995 m. dirba ir Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūros muzikos kūrinių atlikimo direkcijoje.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Mindaugas Aižinas

**Mindaugas Aižinas** (1934 m. liepos 29 d. Panevėžyje – 1993 m. gruodžio 8 d. Panevėžyje) – choro dirigentas ir pedagogas.

## Biografija

Baigęs Panevėžio 1-ąją vidurinę mokyklą, 1954–1958 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. A. Jozėnas). 1958–1963 m. choro dirigavimo studijas neakivaizdiniu būdu tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (vyr. dėst. A. Armino klasė).

1957–1966 m. Alytaus vaikų muzikos mokyklos įkūrėjas ir direktorius, vaikų choro vadovas. Choras 1960 m. respublikinės dainų šventės konkurso laureatas, 1964 ir 1965 m. respublikinių dainų švenčių dalyvis, koncertavo per radiją ir televiziją. 1966–1986 m. M. Aižinas buvo Kupiškio vaikų muzikos mokyklos direktorius, nuo 1979 m. jaunių choro vadovas – parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms. 1973–1978 m. Kupiškio rajono švietimo darbuotojų mišriojo choro vadovas, vėliau chormeisteris. Kolektyvą parengė 1975 m. respublikinei dainų šventei.

Nuo 1986 m. rudens Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) dėstytojas.

M. Aižinas buvo Alytaus ir Kupiškio rajonų dainų švenčių organizatorius, vyr. dirigentas ir dirigentas, meno mėgėjų apžiūrų vertinimo komisijų pirmininkas arba narys.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Natalija Afanasjeva

**Natalija Afanasjeva** (g. 1947 m. rugpjūčio 11 d. Klaipėdoje) – choro dirigentė ir pedagogė.

## Biografija

1964–1968 m. choro dirigavimo mokėsi S. Šimkaus muzikos mokykloje (dėst. S. Juščius), o 1968–1973 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje(vyr. dėst. A. Petrausko klasė).

1973–1988 m. Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1979–1982 m. moksleivių choro studijos vadovė. Choro (32 merginos ir 14 vaikinų) mokomąsias ir koncertines programas papildė klasikų ir šiuolaikinių kompozitorių kūriniais, pagyvino koncertinę veiklą, parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, dalyvavo radijo muzikinėse laidose, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.

1975–1977 m. Panevėžio rajkoopsąjungos moterų choro vadovė. Choras 1976 m. A. Budriūno konkurso Biržuose prizininkas. 1977–1984 m. Panevėžio kabelių dirbinių gamyklos mišriojo choro vadovė. Šis choras buvo 1979 m. IV ir 1981 m. V S. Šimkaus konkursų Klaipėdoje prizininkas, dalyvavo Panevėžio miesto ir 1980 m. respublikinėje dainų šventėje; 1982 m. chorui suteiktas „Čiūto“ vardas. 1984–1986 m. Panevėžio kultūros namų dainų ir šokių liaudies ansamblio vadovė, 1986–1988 m. Panevėžio autokompresorių gamyklos vyrų vokalinio ansamblio „Vyturys“ vadovė. 1987 m. respublikiniame konkurse „Ratnyčėlė" Druskininkuose ansamblis laimėjo antrąją vietą.

1988–1993 m. Vilniaus radijo komponentų gamyklos mišriojo choro vadovė. Chorą parengė 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, dalyvavo chorų festivaliuose Rusijoje ir Estijoje.

Nuo 1988 m. Nemenčinės (Vilniaus r.) vaikų muzikos mokyklos mokytoja ir choro vadovė. Choras gieda bažnyčioje, dalyvauja Vilniaus miesto ir rajono dainų šventėse, dalyvavo 1971 m. tarptautiniame vaikų klasikinės muzikos festivalyje Vilniuje (skirtas Lietuvos mokyklos 600 metų garbei). Ne kartą vaikai dainavo Lenkijoje ir Vokietijoje.

1994 m. Žirmūnų klube suorganizavo vaikų chorą (40-45 dalyviai) „Ciūto", su kuriuo koncertavo Lenkijoje ir Vokietijoje, 1996 m. tarptautiniame chorų festivalyje Maskvoje pelnė diplomą, koncertavo šio miesto filharmonijoje.

1997 m. „Čiūto" dalyvavo chorų festivalyje Kijeve ir 1997 m. XI tarptautiniame Stasio Šimkaus chorų konkurse Klaipėdoje. 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventei parengė Nemenčinės vaikų muzikos mokyklos ir Jašiūnų (Šalčininkų r.) vaikų muzikos mokyklos jaunių chorus, o 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje – Nemenčinės muzikos mokyklos, Jašiūnų muzikos mokyklos ir Vilniaus Žirmūnų vidurinės mokyklos jaunių chorus.

N. Afanasjeva – Panevėžio miesto ir rajono dainų švenčių dirigentė, respublikinių dainų švenčių konsultantė.

1987 m. apdovanota Kultūros žymūno ženklu, 1995 m. jai suteikta muzikos mokytojos metodininkės kvalifikacijos kategorija.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Onutė Aleknavičienė-Prokurenkaitė

**Onutė Aleknavičienė-Prokurenkaitė** (g. 1947 m. liepos 25 d. Anykščiuose) – muzikos mokytoja ir chorvedė.

## Biografija

Baigusi Anykščių J. Biliūno vidurinę mokyklą ir vaikų muzikos mokyklą (akordeono mokė P. Dūmanas), 1966–1970 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė J. Talžūnas ir V. Četkauskas).

Nuo 1971 m. Utenos 4-osios (vėliau Dauniškio) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytoja, jaunučių, jaunių ir vyresniųjų klasių moksleivių mišriojo choro ir vokalinių ansamblių vadovė.

Nuo 1988 m. dirba su sustiprinto muzikos ir chorinio dainavimo klasėmis.

Jaunių chorą nuo 1975 m. parengė visoms respublikinėms dainų šventėms (konkursuose pelnė prizinių vietų), 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei, 1994 m. I ir 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėms Vilniuje. Su jaunučių ir jaunių chorais dalyvavo 1997 m. Lietuvos moksleivių dainų šventėje Vilniuje. Kūrybiškai dirbo ir su vyresniųjų klasių moksleivių mišriuoju choru (60-70 dalyvių), kurį parengė 1977 m. respublikinei moksleivių dainų šventei, antrąsias vietas laimėjo 1976, 1979 ir 1983 m. mokyklų chorų zoninėse varžybose.

Vokaliniai ansambliai 1982, 1986, 1988 ir 1990 m. respublikinių „Dainų dainelės" konkursų laureatai, o 1992 m. – diplomantai.

Nuo 1993 m. dirba ir Utenos katalikiškos dvasios „Saulės" vidurinėje mokykloje, vadovauja jaunių chorui.

Kartu su vyru P. Aleknavičiumi 1983–1992 m. vadovavo Utenos rajono švietimo darbuotojų mišriajam chorui, kurį parengė 1985 ir 1990 m. Lietuvos dainų šventėms Vilniuje, 1987 m. respublikiniame chorų konkurse „Dainuoja darbo Lietuva" Radviliškyje laimėjo pirmąją vietą, surengė koncertų Lietuvos miestuose ir miesteliuose, dainavo ir Latvijoje.

## Visuomeninė veikla

Nuo 1973 m. Utenos rajono muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkė, Utenos rajono ir apskrities moksleivių dainų švenčių organizatorė ir vyr. dirigentė. 1985 m. jai suteiktas nusipelniusios mokytojos vardas, o 1994 m. muzikos mokytojos ekspertės kvalifikacijos kategorija.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Birutė Aleknaitė

**Birutė Aleknaitė** (g. 1950 m. birželio 19 d. Sidnėjuje, Australija) – chorvedė.

## Biografija

Mokėsi vidurinėje mokykloje, 1963–1970 m. privačiai pas Wallis Emmerson-Handley mokėsi skambinti fortepijonu – baigiamuosius egzaminus išlaikė Sidnėjaus konservatorijoje, savarankiškai išmoko diriguoti.

1966–1968 m. privačiai mokėsi groti klarnetu, o 1969–1972 m. studijas tęsė Sidnėjaus konservatorijoje. 1974–1978 m. šioje konservatorijoje studijavo dainavimą. 1970–1981 m. dirbo Sidnėjaus banke, nuo 1982 m. Sidnėjaus sveikatos draudimo kompanijos „HCF" darbuotoja.

Nuo 1982 m. Sidnėjaus lietuvių choro „Daina“ meno vadovė ir dirigentė (nuo 1987 m. jai talkina J. Ankus). Choras rengia koncertus, gieda bažnyčiose, dalyvauja Australijos lietuvių tradicinėse dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose. 1987 m. gruodžio 6 d. metiniame koncerte „Daina" atliko 11 dainų (dirigavo B. Aleknaitė ir J. Ankus, akompanavo B. Kiveris).

1989 m. balandžio 23 d. „Dainos“ koncerte dalyvavo dainininkas iš Lietuvos D. Sadauskas, su choru atlikęs S. Šimkaus harmonizuotą liaudies dainą „Oi, kas sodai“ ir Ūdrio dainą išV. Klovos operos „Pilėnai“ (dirigavo B. Aleknaitė, akompanavo B. Kiveris). 1989 m. lapkričio 30 d. „Daina" dalyvavo susitiki – me – koncerte su P. Mataičio vadovaujamu folkloro ansambliu, atvykusiu iš Lietuvos.

B. Aleknaitė „Dainos“ chorui dirigavo daugelyje koncertų ir per pamaldas bažnyčiose, Australijos lietuvių dainų šventėse, 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventės dienomis Sidnėjaus „Dainos" chorui dirigavo Vilniuje, Kaune ir Trakuose.

1972 m. dalyvavo II Pasaulio jaunimo kongrese JAV, atstovaudama Sidnėjaus ateitininkų jaunimui. Ji dabar tebėra Sidnėjaus lietuvių tautinių šokių ansamblio „Sūkurys“ dalyvė. „Dainos" chorą parengė 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventei Vilniuje.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Pranciškus Aleknavičius

**Pranciškus Aleknavičius** (g. 1946 m. liepos 11 d. Laukintukų k., Alytaus r. – 2014 m. rugsėjo 15 d. Utenoje) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

## Biografija

Baigęs Miroslavo vidurinę mokyklą, 1964–1965 m. prie Alytaus kultūros rūmų lankė metinius chorvedžių kursus (diriguoti mokė A. Indrulis). 1965–1969 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė V. Ūselis).

1969–1970 m. muzikos ir dainavimo mokytojas Varėnos vidurinėje mokykloje, vaikų ir vyresniųjų klasių merginų choro vadovas. 1970–1992 m. Utenos vaikų muzikos mokyklos mokytojas, vienerius metus mokytojavo pagalbinėje internatinėje mokykloje ir vadovavo vaikų chorui. 1971–1972 m. Utenos 2-osios vidurinės mokyklos muzikos mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių merginų choro vadovas. 1972–1988 m. Utenos 4-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, keletą metų vadovavo vyresniųjų klasių moksleivių mišriajam chorui, surengė koncertų Utenos ir gretimuose rajonuose.

1972–1977 m. buvo Utenos vyrų choro „Aukštaičiai“ chormeisteris ir dirigentas. 1983–1992 m. su žmona vadovavo Utenos rajono švietimo darbuotojų mišriajam chorui, kurį parengė 1985 ir 1990 m. Lietuvos dainų šventėms Vilniuje, 1987 m. respublikiniame chorų konkurse „Dainuoja darbo Lietuva" šis choras Radviliškyje laimėjo pirmąją vietą, nemažai koncertavo Lietuvoje, dainavo ir Latvijoje.

Nuo 1992 m. P. Aleknavičius Utenos katalikiškos dvasios „Saulės" vidurinės mokyklos direktoriaus pavaduotojas ugdymo reikalams, nuo 1995 m. direktorius, dėsto muziką ir dainavimą, vadovauja vaikų chorui, kuris gieda bažnyčioje šv. Mišių metu. 1994 m. jam suteikta muzikos mokytojo metodininko kvalifikacijos kategorija.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Elena Aleknienė-Ivanauskaitė

**Elena Aleknienė-Ivanauskaitė** (g. 1924 m. lapkričio 5 d. Čikagoje, JAV) – vargonininkė ir chorvedė kantorė.

## Biografija

Augo Dievo Apvaizdos parapijoje ir giedojo bažnyčios chore. Baigė Šv. Kazimiero akademiją – lankė muzikos kursus De Paulo universitete. 1957–1961 m. vargonininkavo Šv. Juozapo slovakų parapijoje Čikagoje, o 1978–1985 m. buvo vargonininkė Viešpaties Dievo gimimo parapijoje Bridžporte.

Apie septynerius metus dainavo Lietuvių Šaulių sąjungos moterų vokaliniame ansamblyje, kuriam vadovavo J. Sodaitis. Vėliau – kantorė Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapijoje Čikagoje.

## Šaltiniai
* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Marija Aldona Aleknienė-Juškaitė

**Marija Aldona Aleknienė-Juškaitė** (g. 1934 m. lapkričio 5 d. Panevėžyje) – choro dirigentė ir pedagogė.

## Biografija

1951–1955 m. choro dirigavimo mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. M. Karka ir A. Liberis), o 1955–1960 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. A. Kačanausko ir doc. K. Kavecko klasės). Studijuodama vadovavo Vilniaus miesto mėgėjų chorams ir vokaliniams ansambliams.

1960–1995 m. Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) dirigavimo ir kitų chorvedybos disciplinų dėstytoja, parengė apie 60 jaunųjų chorvedžių. Be pedagoginio darbo, nuolat dirbo su miesto mėgėjų chorais ir vokaliniais ansambliais.

1960–1964 m. vadovavo Spirito kombinato vyrų chorui, 1964–1967 m. Buitinio gyventojų aptarnavimo kombinato mišriajam chorui. Chorus parengė Panevėžio miesto ir respublikinėms dainų šventėms.

1965–1970 m. buvo Panevėžio baldų kombinato ir Vandens projektavimo instituto vyrų bei moterų vokalinių ansamblių vadovė.

1977–1981 m. „Lietkabelio“ gamyklos mišriojo choro chormeisterė, 1983–1987 m. Pieno kombinato moterų vokalinio ansamblio vadovė – ansamblis miesto apžiūrose pelnė pirmųjų vietų. 1981–1990 m. Panevėžio prekybos mokyklos merginų choro vadovė, vėliau miesto prekybos valdybos moterų choro „Volungė" parengiamosios grupės vadovė.

1961–1965 m. Panevėžio miesto dainų švenčių dirigentė.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.