open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vyriausiasis gubernatorius

**Vyriausiasis gubernatorius** () - D. Britanijos kolonijinės pareigos. Vyriausiasis gubernatorius valdo ne vieną, o kelias kolonijas, tuo šios pareigos primena generalgubernatorių. 

## Istorija
Pareigos galėjo atsirasti kaip paprasto gubernatoriaus pareigos, o vėliau, pridedant valdomas teritorijas, virsti vyriausiojo gubernatoriaus pareigomis. Taip kito Siera Leonės gubernatorių (būstinė - Fritaunas) pareigos abiem laikotarpiais, kai egzistavo Britų Vakarų Afrika (1821 m. spalio 17 d. - 1850 m. sausio 13 d. ir 1866 m. vasario 19 d. - 1888 m. lapkričio 24 d.). Prijungtosios teritorijos buvo Gambija, Britų Aukso krantas (dabartinė Gana) ir antrąjį tarpsnį - Lagoso teritorija (vėliau kolonija, dabartinėje Nigerijoje). 

Britų Pietinių Karibų salose šį titulą turėjo Grenados gubernatorius (1762-1802; 1779-1784 neužimta), kiti komponentai buvo Dominika, Sent Vinsentas, Grenadinai ir Tobagas; vėliau, 1833-1960 sausio 1 d. - visos Britų Priešvėjinių salų dalys.
Britų Vakarų Afrika

**Britų Vakarų Afrika** () – D. Britanijos kolonijų Vakarų Afrikoje grupė, 1821–1850 ir 1866–1888 m. sudariusi D. Britanijos administracinį vienetą, o kitais laikotarpiais – tiesiog geografinis pavadinimas. D. Britanija šias kolonijas kolonizavo maždaug 1780–1960 m.

## Istorinė jurisdikcija
Britų Vakarų Afrika (kitaip dar *Britų Vakarų Afrikos nausėdijos* () 1821–1850 ir 1866–1888 m. sudarė atskirą administracinį vienetą, kurį valdė vyriausiasis gubernatorius, rezidavęs Siera Leonės sostinėje Fritaune.

Šiame regione kolonijos buvo steigiamos daugiausia kaip parama Karališkojo karo laivyno Vakarų Afrikos eskadrai, ne dėl noro plėstis ar išgauti ekonominę naudą. Pakrantės kaimuose laivynui buvo statomos anglių stotys ir sandėliai. Juose atsirasdavo darbo vietiniams gyventojams, tad tokiuose kaimuose imdavo gausėti gyventojų, ir einant laikui išaugdavo į miestus.

Britų Vakarų Afriką sudarė ne tik Siera Leonė, bet ir Gambija, Britų Aukso krantas (šiuolaikinė Gana). Nigerija nebuvo D. Britanijos kolonija, tačiau D. Britanijai priklausė vadinamoji *Lagoso teritorija*.
Degsnės pilkapynas

**Degsnės pilkapynas**, **Labotiškių pilkapynas** – pilkapynas Molėtų rajono savivaldybės teritorijoje, Degsnės miške ir Guronais vadinamame lauke, prie Labotiškių kaimo.

## Pilkapynas
Yra 3 pilkapių grupės, iš viso 68 pilkapiai. Pirmasis pilkapynas yra 0,65 km į pietus nuo kelio Giedraičiai-Dubingiai, 0,4 km į pietvakarius nuo Visbaro ežero ir 0,2 km į šiaurės vakarus nuo Labotiškių kaimo bei Degsnės II pilkapyno, Dubingių girininkijos Degsnės miškas, 57 kvartalo šiaurinis pakraštys, Utenos miškų urėdija. Antrasis pilkapynas – 1,5 km į šiaurės rytus nuo Gaveikių ežero, 0,5 km į pietus nuo Visbaro ežero ir 0,2 km į pietryčius nuo Labotiškių, Degsnės I pilkapyno, Dubingių meistrijos Degsnės miškas, 57 kvartalo pietinė dalis ir 58 kvartalo šiaurinė dalis.

1970 m. Lietuvos istorijos institutas ir Istorijos ir etnografijos muziejus (vadovas Adolfas Tautavičius) ištyrė 18 pilkapių, po 6 iš kiekvienos grupės. Sampilai nuo 6–7 m iki 17 m skersmens ir iki 1,5 m aukščio, dalis sampilų su akmenų vainikais. Viduriniosios grupės pilkapiuose rasta nedegintų ir sudegintų mirusiųjų su V a. – VI a. įkapėmis (skydais, pentiniais kirviais, ietimis, sagtimis, pentinais ir kt.). Pietryčių grupės pilkapiuose buvo sudegintų mirusiųjų I tūkstantmečio antrosios pusės kapų, vakarinėje grupėje – nedegintų ir sudegintų žirgų X a. – XII a. kapų (rasta žąslų, kamanų apkaustų, pjautuvų). 6 pilkapiuose kapų nerasta. Pilkapių forma, sampilai, laidosena būdinga V a. – XII a. lietuviams. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Šaltiniai
Didžiulių pilkapynas

**Didžiulių pilkapynas** – pilkapynas Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, Didžiulių kaimo laukuose ir Stalgonių miške, Poškonių seniūnija.

## Pilkapynas
Išliko 14 pilkapių, dalis jų apardyta ariant. Sampilai 6–12 m skersmens ir 0,5-2,2 m aukščio. 1951 m. Lietuvos istorijos institutas (vadovas Adolfas Tautavičius) ištyrė 7 pilkapius. Mirusieji laidoti sudeginti su įkapėmis ir be jų, kartais su jais laidotas ir sudegintas žirgas. Kapų aptikta keturiuose pilkapiuose: dviejuose rastos laužavietės su sudeginto mirusiojo ir žirgo palaikų liekanomis, kituose buvo sudeginto mirusiojo be įkapių arba žirgo (rasti žąslai, balnakilpės, pjautuvas, sagtis) kapai. Pilkapynas datuojamas X a. – XII a. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Šaltiniai
Miliacka

**Milacka** (, ) – upė Bosnijoje ir Hercegovinoje; Bosnos kairysis intakas. Prasideda netoli Palės miesto, Jahorinos kalnuose. Susidaro ties Dovlidžių kaimu susiliejus dviem upokšniams: Paljanka Miliackai (12,9&nbsp;km) ir Moraniskos Miliackai (20,5&nbsp;km). Teka į vakarus ir šiaurės vakarus, prateka šalies sostinę Sarajevą. Įteka į Bosną ties Butilės kaimu.

Per upę įrengta daugiau nei 10 tiltų. Žymiausi: Eifelio tiltas, suprojektuotas garsaus prancūzų architekto Gustavo Eifelio ir Principo tiltas, ant kurio 1914 m. birželio 28 d. Gavrilas Principas nušovė austrų princą Francą Ferdinandą ir davė pretekstą I pasauliniam karui.
John Wayne

**Džonas Veinas** (, 1907 m. gegužės 26 d. – 1979 m. birželio 11 d.) buvo Akademijos prizą laimėjęs amerikiečių kino aktorius, tapęs amerikiečio vyro etalonu.

1999 metais Amerikos filmų institutas įvardijo Veiną tryliktu tarp geriausių visų laikų vyrų aktorių. Pagal Harris apklausą, vykdytą 2007 metais, tarp mėgstamiausių Amerikos kino aktorių Veinas užėmė trečią vietą. Tame sąraše jis buvo vienintelė jau mirusi žvaigždė ir vienintelė žvaigždė, kuri pasirodo tame sąraše kasmet.

Veinas karjerą pradėjo, filmuodamasis begarsiuose filmuose, trečiajame dešimtmetyje. Penktasis-aštuntasis dešimtmečiai buvo Džono Veino karjeros kulminacija. Veinas paprastai filmavosi vesternuose arba filmuose apie Antrąjį pasaulinį karą, tačiau jis filmavosi ir daugybėje kitų žanrų filmuose: biografiniuose filmuose, romantinėse komedijose, dramose ir pan.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficialus Džono Veino tinklalapis (anglų k.)
*  (anglų k.)
Botagas

**Botagas** – įnagis gyvuliams varyti ar arkliams raginti dirbant ar jojant. 

## Istorija
IX a. – XI a. kapinynuose ir pilkapynuose randama botago dalių – geležinių (apie 30&nbsp;cm ilgio), su pastorėjimu ties viduriu, ir medinių (apie 50&nbsp;cm ilgio) botkočių su geležiniais apkaustais. Žinomi ir simboliniai botagai, greičiausiai raitelių būrio vyresniųjų atributas. Jo viršuje įverta grandis su geležiniais apkalais 1–3 m. odiniams rimbams įverti ir keli U pavidalo kabučiai. Tikėta, kad botago geležinių detalių skambesys atbaido piktąsias jėgas. 

## Lietuvoje
Lietuvoje yra ilgieji ir trumpieji botagai (vytinis, rimbas). Ilgieji botagai susideda iš medinio botkočio ir prie jo pritvirtintos stamantrios virvelės arba odos rėžio su mazgu gale, kartais pririšta geležėle. Vytinio kotas supintas iš vytelių arba lanksčių medelio skelčių, rimbo (bizūno) – padarytas iš stirnos, kiškio kojos ar 40–50&nbsp;cm ilgio medžio; abu turi šmaikščiąją dalį. Su ilgaisiais botagais ganomi gyvuliai ir dirbant raginami arkliai, trumpieji dažniausiai naudojami jojant. 

## Šaltiniai
Ančiškio kapinynas

**Ančiškio kapinynas** – kapinynas Kėdainių rajono savivaldybės teritorijoje, Ančiškio kaime.

## Kapinynas
Kapinynas apima 2 ha plotą. Suardytas. 1925–1936 m. rasta žmonių kaulų, surinkta III a. – VI a. dirbinių. 1939 m. rasta žalvarinė šaukštiniais galais antkaklė, žiedinis smeigtukas, siauraašmeniai pentiniai kirviai. Kapinyno pietinėje ir pietvakarių dalyje, prie Žiežmojaus, XV a. – XVII a. kapuose rasta monetų. Radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus ir Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Šaltiniai
Apykojis

**Apykojis** – ant blauzdų ir kojų pirštų mūvimi papuošalai, primenantys apyrankes ir žiedus. 

## Istorija
Apykojai pradėti mūvėti nuo metalinių dirbinių atsiradimo pradžios; aptinkami įvairiuose pasaulio regionuose. Apykojais tebesipuošia Afrikos tautos. 

Lietuvoje apykojų randama labai retai, dažniausiai turtingų moterų ir vaikų kapuose. Marvelės kapinyne (Kaunas) rastas IV a. pabaigos 5–6 m. vaiko kapas su žalvariniais, juostinių apyrankių tipo keturiais (po du ant blauzdikaulių) apykojus – pusiau apskrito pjūvio 5,1 x 6,2 x 0,8&nbsp;cm lankeliais, išorėje puoštais įkartėlių eilėmis. 

## Šaltiniai
Aukštkiemių kapinynas

**Aukštkiemių kapinynas** – kapinynas Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijoje, Sendvario seniūnijoje, prie Aukštkiemių kaimo, į vakarus nuo buvusio Plucių dvaro, 1,3 km į rytus nuo Purmalių piliakalnio, 0,7 km į šiaurės rytus nuo Ringelio ir Dangės santakos, 0,2 km į pietus – pietryčius nuo Akmenos-Dangės kairiojo kranto ir tiek pat į pietryčius nuo kelio Klaipėda-Palanga tilto per Akmeną-Dangę.

## Kapinynas
Kapinyną 1886–1888 m. kasinėjo Otas Tišleris (iškasė 4225 m² kapinyno), 1893–1895 m. – Alfredas Karlas Jenčas ir Heinrichas Kemkė. Rasta daugiau, kaip 450 II a. – VI a. nedegintų ir IX a. – XIII a. sudegintų mirusiųjų kapų. II a. – VI a. kapuose, apdėtuose akmenų vainikais, gausu įkapių, tarp jų 201 m. varinė Romos moneta, emaliu puoštų daiktų. IX a. – XIII a. kapuose rasta žalvarinių papuošalų, geležinių ginklų, įrankių, keramikos dirbinių, gintaro ir stiklo karolių. Radiniai iki 1945 m. buvo Karaliaučiaus muziejuje „Prussia“, privačiame Hugo Šojaus rinkinyje Šilutėje ir Klaipėdos krašto muziejuje.

## Šaltiniai
Baičių kapinynas

**Baičių kapinynas** – kapinynas Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės rytus nuo Baičių kaimo kapinių, Minijos kairiajame krante.

## Kapinynas
Kapinyną 1891–1892 m. ir 1896 m. tyrinėjo Adalbertas Becenbergeris, tarp 1893 m. ir 1895 m. – Hugo Šojus, 1989–1995 m. Lietuvos istorijos institutas (vadovė Rasa Banytė). Kapinyno kapai apjuosti akmenų vainikais bei įvairių akmenų konstrukcijomis. Mirusiuosius laidojo nedegintus su įkapėmis. Rasta miniatiūrinės keramikos, gintarinių, emalio ir stiklo karolių, gintarinių vabalo pavidalo kabučių, žalvarinių papuošalų ir drabužių puošybos elementų, geležinių kirvių, peilių, diržų sagčių ir kt. dirbinių. Aptiktas vyro ir dviejų žirgų kapas. Kapinyne laidota III a. – V a. Radinius saugo Mažosios Lietuvos istorijos muziejus.

## Šaltiniai
Barzdūnų kapinynas

**Barzdūnų kapinynas** – buvęs kapinynas Šilutės apskrityje, prie Barzdūnų kaimo.

## Kapinynas
Kapinynas aptiktas 1897 m. tiesiant kelią. 1897–1898 m. Adalbertas Becenbergeris ištyrė devynis II a. – III a. kapus. Mirusieji laidoti nedeginti, kapai su akmenų vainikais, apardyti. Rasta geležinių dalgių, įmovinis kirvis, žalvarinių antkaklių, ritinių ir statinėlinių smeigtukų, akinių segių, kabučių, apskrito pjūvio apyrankių, Romos monetų, emalio karolių. 1948 m. žvyro karjere rasta IX a. – XIII a. dirbinių. 1897–1898 m. tyrimų medžiaga iki 1945 m. buvo Karaliaučiaus muziejuje „Prussia“, nuo 1948 m. ją saugo Šilutės kraštotyros muziejus.

## Šaltiniai
Bazorų kapinynas

**Bazorų kapinynas** – kapinynas Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, Bazorų kaime.

## Tyrimai
1981 m. Alytaus kraštotyros muziejus (vadovas Eugenijus Svetikas) ištyrė 500 m² plotą; rado 65 XIV a. – XV a. kapus. Dviejuose kapuose greta palaikų rasta šunų griaučių, paukščių kaulų, darbo įrankių (plačiaašmenių pentinių kirvių, įtveriamų peilių, skiltuvų su titnago gabalais, galąstuvų, adata), papuošalų (auskarų, įvairių segių, žiedų), žvangučių, diržo sagčių ir grandžių, įmovinių ietigalių, žiestų puodų ir jų dalių – iš viso 216 dirbinių. 9 kapuose rasta Kęstučio denarų.

Radinius saugo Alytaus kraštotyros muziejus, osteologinę medžiagą – Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto antropologijos laboratorija.

## Šaltiniai
Bečių kapinynas

**Bečių kapinynas** – kapinynas Ukmergės rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės rytus nuo Bečių kaimo, Veprių seniūnija, į vakarus nuo Veprių ežero.

## Kapinynas
Kapinynas užima apie 490 m². plotą, kasinėtas 1924–1925 m., radiniai (10 dirbinių) perduoti Kauno miesto muziejui (dabar – Vytauto Didžiojo karo muziejus). Septintame – aštuntame dešimtmetyje ariant kapinynas apardytas. 1985 m. Kultūros paveldo centras (vadovas Gintautas Zabiela) ištyrė 276 m² plotą. Rasti 87 XV a. – XVIII a. kapai. XV a. vyrų kapuose buvo geležinių kirvių, ietigalių, peilių, odinių kapšelių su skustuvais ir skiltuvais, odinių diržų, puoštų žalvarinėmis plokštelėmis, moterų kapuose – segių, žiedų, karolių apvarų, verpstukų, ylų, puodų. XVII a. kapų įkapės negausios, daugiausia – žiedai ir monetos. Manoma, kad kapinynas yra senovės Veprių kapinės. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Į pietus nuo kapinyno yra Bečių akmuo su vaiko pėda.

## Šaltiniai
2010 m. Formulės 2 sezonas

**2010 m. Fomulės 2 sezonas** buvo antras 2009 m. FIA atkurto Formulės 2 čempionato sezonas. Jis prasidėjo balandžio 18 d. Silverstone trasoje, o baigėsi rugsėjo 19 d. Valencijos trasoje. Buvo sudarytas iš 9 etapų.

## Taisyklių pasikeitimai

2010 m. Formulės 2 čempionatas praplėstas nuo 8 dvigubų etapų iki 9, o kiekvienos iš abiejų lenktynių trukmė padidinta iki 40 minučių. Taip pat nuo 26 iki 30 buvo padidintas didžiausias galimas automobilių skaičius starto metu, tačiau vėliau sumažintas iki 24, tačiau galiausiai čempionate startavo 22.

Siekiant čempionatą kuo labiau priartinti prie Formulės 1, naujame sezone įvesta pastarojo taškų skaičiavimo sistema – 25-18-15-12-10-8-6-4-2-1.

### Automobilio pasikeitimai

Kodinio JPH1B pavadinimo automobilių galia nuo 400 stabdžio arklio galių padidinta iki 425 SAG, o laikinas galios padidinimas – nuo 50 iki 55 SAG. 25 kg palengvintas automobilis pasižymi 15 % efektyvesne aerodinamika ir 20 % stipresne prispaudimo jėga. Taip pat padidintas priekinių padangų diametras ir suminkštinta jų sudėtis. Patobulinimai įvesti siekiant padidinti artimos kovos ir lenkimų galimybę.

## Lenktynininkai

## Bandymų rezultatai

## Kalendorius

Vienas iš šio sezonų etapų vyko ne Europoje (Maroke), o 2009 m. sezonas vyko vien tik Europoje.

## Rezultatai

## Įskaita

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficialus Formulės 2 tinklalapis
Bajoriškių pilkapynas

**Bajoriškių pilkapynas** -  pilkapynas yra Kupiškio rajono savivaldybės teritorijoje, Subačiaus seniūnijoje prie Bajoriškių kaimo.

## Tyrimai
XX a. pradžioje senienų mėgėjas, carinės Rusijos pulkininkas S. Masalitinovas kasinėjo dvi 30 pilkapių grupes. Dviejų iš 4 pirmosios grupės pilkapių, apjuostų didelių akmenų vainikais, sampiluose rasti II a. – III a. nedegintiniai kapai su gausiomis įkapėmis: įmoviniais kirviais, ietigaliais, žalvariniais plokšteliniais antsmilkiniais, žalvarine antkakle trimitiniais galais, vytine antkakle kilpiniais galais, apyranke pumpuriniais galais, puošnia apskrita sagtimi. Kituose dviejuose pirmosios ir 26 antrosios grupės pilkapiuose kapų nerasta. Radinių turi Lietuvos nacionalinis muziejus.

Šiuo metu kapinynas yra sunykęs. 

## Lokalizacija
4 km į PV nuo Palėvenės, 6 km į R nuo Subačiaus geležinkelio stoties, prie Šiaulių – Daugpilio geležinkelio, *[[Suosa (upė)|Suosos]]* upelio pakrantėje.

## Datavimas
Pilkapynas datuojamos II-III a. ir III-IV a.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Vidmantas Jankauskas, Kupiškėnų enciklopedija. I t. Vilnius, 2013, , 138 psl.
* Valstybinės archeologijos komisijos medžiaga, Bajoriškių km., Subačiaus vals., Panevėžio aps., byla: 22, psl. 322.
* Andra Simniškytė *„Geležies amžius Sėloje. Sėlos archeologijos sąvadas“,* P.336., Vilnius, 2013.
Magličius

**Magličius** (, ) – kalnų masyvas ir viršukalnė Dinaruose, Bosnijoje ir Hercegovinoje. Magličiaus viršukalnės aukštis – 2386 m, ji stūkso ant sienos su Juodkalnija. Magličius įtrauktas į Sutjeskos nacionalinio parko teritoriją.

## Nuorodos
* Peakbagger listing
Biržų valsčius

**Biržų valsčius** () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje, pasienyje su Latvija. Centras – Biržai, kurį laiką – Medeikiai.

## Istorija

Valsčius įkurtas 1861 m. Kauno gubernijoje. 1905 m. Biržų valsčiaus valstiečiai, reaguodami į Didžiojo Vilniaus seimo nutarimus, susirinkę nutarė:
# Valdžiai jokių mokesčių nemokėti.
# Dabartinius mokytojus pašalinti ir į jų vietą pasamdyti kitus.
# Seną valsčiaus teismą pakeisti kitu.
# Atsisakyti vežioti caro valdžios paštą.
# Į kariuomenę jaunuolių neleisti.
# Į jokias valdžios įstaigas nesikreipti ir su valdžios paskirtais valdininkais jokių reikalų neturėti.

1923 m. valsčiui priklausė 214 gyvenamųjų vietovių. 1947 m. dalis teritorijos perduota Parovėjos valsčiui. Biržų valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Biržų rajonui (7 apylinkės).

|-
| 1877 m. || || 12419 || 974 kiemai  || 12 seniūnijų || 233
|-
| 1923 m.  || 499 || 12 961 || 2826 || || 214 gyvenviečių 
|-
| 1932 m. || 460 || || || 14 seniūnijų  ||
|-
| 1934 m. || 493 || 13 000 || 
|-
| 1949-01-01  || 209 || || || 7 apylinkės  ||
|}

## Vadovai
* Jonas Šernas, 1932 m.

## Suskirstymas

## Gyventojai
### Žymūs žmonės

|-
| 1795 || Neciūnai || Kazimieras Kristupas Daukša, kalbininkas || 1865
|-
| 1818 || Astravas || Stepas Jurevičius, tautodailininkas || 1893
|-
| 1843 || Mažutiškiai || Stanislovas Dagilis, poetas || 1915
|-
| 1871 || Vaitkūnai || Povilas Jakubėnas, knygnešys || 1953
|-
| 1873 || Kratiškiai || Jonas Baronas, pedagogas, gamtininkas || 1952
|-
| 1893 || Iškonys || Kazys Ladiga, karininkas || 1941
|-
| 1896 || Beržiniai || Julius Janonis, poetas || 1917
|-
| 1900 || Meškalaukis || Antanas Breimelis, karininkas || 1950
|-
| 1904 || Šlepščiai || Jonas Dagys, ekonomistas || 1983
|-
| 1905 || Šlepščiai || Jokūbas Dagys, skulptorius, poetas || 1989
|-
| 1907 || Kilučiai || Stasys Krikščikas, agronomas || 1993
|-
| 1909 || Deikiškiai || Antanas Kučas, dailininkas || 1989
|-
| 1912 || Pauperiai || Otilija Kaluževičienė, cirko artistė ||
|-
| 1914 || Ruobežiai || Jonas Kalvanas, vyskupas || 1995
|-
| 1943 || Ageniškis || Vladislovas Ivaška, fizikas ||
|}

## Šaltiniai
Joniškėlio valsčius

**Joniškėlio valsčius** – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės šiaurės Lietuvos teritorijoje. Centras – Joniškėlis.

## Istorija

Valsčius įkurtas po I pasaulinio karo, panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija perduota Joniškėlio rajonui (9 apylinkės).

|-
| 1923 m.  || 192 || 6322 || 1369 || || 67 gyvenvietės 
|-
| 1932 m. || 184 || || || 10 seniūnijos  ||
|-
| 1934 m. || 192 || 6322? || 
|-
| 1949-01-01  || 197 || || || 10 apylinkių  ||
|}

## Vadovai
* Povilas Jarašūnas, 1932 m.

## Suskirstymas

## Gyventojai
### Žymūs žmonės

|-
| 1861 || Vildūnai || Antanas Bizauskas, kunigas, knygnešys || 1937
|-
| 1872 || Dovydai || Julijonas Lindė-Dobilas, kunigas, rašytojas || 1934
|-
| 1883 || Dzvanapolis || Romanas Chodakauskas, karininkas || 1932
|-
| 1893 || Gustoniai || Antanas Stapulionis, karininkas || 1978
|-
| 1894 || Gailioniai || Petras Genys, karininkas || 1969
|-
| 1896 || Dovydai || Petras Būtėnas, kalbininkas || 1980
|-
| 1902 || Pažąsai || Pranciškus Masilionis, kunigas, poetas || 1980
|-
| 1905 || Švobiškis || Liubomiras Laucevičius, gydytojas || 1993
|-
| 1906 || Pantakoniai || Stasys Antanas Bačkis, diplomatas || 1999
|-
| 1907 || Vildūnai || Stasys Vasauskas, inžinierius || 2001
|-
| 1915 || Dovydai || Julijonas Būtėnas, žurnalistas || 1951
|-
| 1932 || Senkoniai || Zenonas Bajoriūnas, pedagogas, psichologas || 2011
|-
| 1935 || Stipinai || Juozas Čelkauskas, muzikas ||
|}

## Šaltiniai
Natiškiai

:: *Apie kaimą Panevėžio rajone žr. [[Natiškiai (Panevėžys)]]*.

**Natiškiai** – kaimas Biržų rajono savivaldybės pietuose, 3 km į pietvakarius nuo Vabalninko, prie kelio .

## Istorija

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Vincas Karoblis (1866–1939), teisininkas ir politikas.

## Šaltiniai
Doškonių aukakalnis

**Doškonių aukakalnis** – kalva Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, tarp Doškonių ir Andriūnų kaimų, Daugų seniūnija, Didžiulio ežero pietvakariniame krante.

## Aukakalnis
Aukakalnis, dar vadinamas Salos kalnu – apskrita 150 m skersmens, apie 25 m aukščio kalva. Šlaitai nuolaidūs (nuarti), viršūnė iškili. Anot padavimų, senovėje ant Aukakalnio aukotos aukos. 1970 ir 1978 m. žvalgomuosius archeologijos tyrimus atliko Mokslinės metodinės paminklų apsaugos tarybos archeologai. Į šiaurės vakarus nuo Aukakalnio yra I tūkstantmečio senovės gyvenvietės liekanų.

## Šaltiniai
Drohičino plomba

**Drohičino plomba** – netaisyklinga apskrita 8–15&nbsp;mm skersmens ir 1,5–3&nbsp;mm storio švininė plokštelė, pavadinta pagal Drohičino (Palenkės vaivadija, Lenkija), kurio Pilies kalno papėdėje 1864 M. Ambraževskis rado pirmąsias plokšteles, vardą. 

## Plombos
Rasta apie 15 000 Drohičino plombų iš 32 vietovių, Drohičine – iki 12 000. Drohičino plombos abiejose (kartais vienoje) pusėse įspausti Rusios kunigaikščių ženklai – tamgos (schematiški gyvulių, paukščių ir žmonių atvaizdai, įvairūs geometriniai ženklai ir raidės). M. Ambraževskis Drohičino plombas perdavė K. Tiškevičiui, kuris 1865 m. jas aprašė. 

Drohičino plombas nuo XIX a. vidurio tyrinėjo įvairių šalių mokslininkai, iš pradžių jos laikytos antspaudais, segamais prie dokumentų (Vilniaus archeologijos komisija), muitinės ženklais (K. Zapas), prekių plombomis (Londono archeologijos institutas), talismanais – pagoniškų dievybių simboliais (Konstantinas Tiškevičius), asmeniniais ir amatininkų ženklais (A. Kotliarovskis, P. Jefimenko, E. Solovjovas), XIV a. – XVII a. vokiečių pirklių prekių ženklais (I. Lučickis), t. p. manyta, kad jos naudotos dokumentų antspaudavimui ir kaip muitinių etiketės (Nikolajus Avenarijus) bei kita. Manoma, kad Drohičino plombos turėjo įvairias funkcijas: jos buvo segamos prie nesvarbių dokumentų, jomis žymėtos prekės ar buvo sutvirtinami vidaus atsiskaitymuose naudotų kreditinių kailinių ir odinių pinigų ryšulėliai. K. Bolsunovskis 1894 m. ištyrė 7, V. Derchavko 1996 m. – 40 Drohičino plombų skirtingų vaizdelių siužetų. Lietuvos nacionalinis muziejus saugo 36 Drohičino plombas iš Senienų muziejaus. 

## Šaltiniai
Dubenėtas akmuo

**Dubenėtas akmuo** – akmuo, archeologijos ir mitologijos paminklas, susijęs su senovės žmogaus veikla.

## Klasifikacija
Dubenėtieji akmenys dažniausiai randami šventvietėse. Dubenėtuose akmenyse dažniausiai išlikusios žmogaus veiklos žymės – įvairių dydžių ir formų įdubos, dubenys, duobutės. Skiriami akmenys:
* su įdubimais, vadinamais *pėdomis* – aptinkami baltų kraštuose,
* akmenys su duobutėmis – Baltijos jūros regione plito vėlyvajame neolite – ankstyvajame geležies amžiuje,
* akmenys su netaisyklingos formos įdubomis, ritinio formos su plokščiadugniais dubenimis – būdingi kuršiams, nuo XIII a. – XIV a. plito ir Rytų Lietuvoje,
* su smailiadugniais dubenimis – XVI a. – XVIII a. paplito Vidurio, Šiaurės ir Rytų Lietuvoje. Šių akmenų kolekcija eksponuojama Pasvalio girnų muziejuje.

## Šaltiniai
Bojano kultūra

**Bojano kultūra** – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal Bojano gyvenvietę į pietus nuo Bukarešto.

## Arealas
Bojano kultūra 6 tūkstantmečio pabaigoje – 4 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi dab. Rumunijoje, Bulgarijoje ir Moldavijoje.

## Kultūra
Susiformavo Starčevo-Koroso kultūrai susiliejus su juostinės keramikos kultūra. Žmonės vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, iš dalies medžiokle ir žvejyba. Rasta gyvenviečių liekanų, vario dirbinių (ylų, įvijinių apyrankių, karolių, kirvių, amuletų), gausiai – ornamentuotos keramikos. Kapinynai įrengti už gyvenviečių ribų. Mirusieji laidoti grupiniuose kapuose, giminei skirtame sklype. Bojano kultūros veikiama susiformavo Gumelnicos kultūra ir Tripolės kultūra.

## Šaltiniai
Elnių salos kapinynas

**Elnių salos kapinynas** () – vienas didžiausių Europos akmens amžiaus archeologijos paminklų; yra Onegos ežero Elnių salos (Karelija, Rusijos Federacija) šiaurinėje dalyje. 

## Tyrimai
Elnių salos kapinyną 1936–1938 m. tyrinėjo Vladislovas Raudonikas. Ištirta daugiau kaip 170 kapų, iš jų 16 dvigubų, 3 trigubi. Mirusieji laidoti 0,6-1,2 m gylyje, aukštielninki (kai kurie suriesti), galva į rytus, su įkapėmis. Kapinyno šiaurinėje dalyje 4 mirusieji palaidoti stati, piltuvo pavidalo 1,3-1,8 m gylio duobėse. Dauguma mirusiųjų apiberti ochra. 

Įkapės: vyrų kapuose – dažniausiai medžioklės įrankiai ir ginklai (akmens ir kaulo antgaliai, kauliniai žeberklai, durklai, kabliukai, skalūno peiliai), moterų kapuose – darbo įrankiai (titnago skeltės, ylos, gremžtukai, rėžtukai, akmeninės gludinimo plokštės). Visuose kapuose rasta daug kabučių iš kaulo ir akmens, žvėrių (briedžių, elnių, lokių) ilčių bei plokštelių iš bebro dantų. Aptikta briedžio, gyvatės, žmogaus skulptūrėlių (iš viso 42) ir įvairiai ornamentuotų daiktų. Dauguma mirusiųjų europidai, dalis mongolidai. Elnių salos kapinynas datuojamas mezolitu ir neolito pradžia.

## Šaltiniai

* Гурина Н.Н. Оленоостровский могильник //МИА, 47. М.; Л., 1956. 

## Nuorodos
*  Археологические памятники эпохи мезолита. Оленеостровский могильник Онежского озера
Emaliuoti dirbiniai

**Emaliuoti dirbiniai** – archeologinių tyrimų metu randami žalvariniai dirbiniai, dengti emaliu. 

## Istorija
Emaliuoti dirbiniai pradėti gaminti 1 tūkstantmetyje pr. m. e. Egipte, Kretoje ir Mikėnuose, Kinijoje, Bizantijoje. Europoje paplito Romos imperijos laikais. II a. emaliuoti dirbiniai (papuošalai) iš jos provincijų pateko į baltų kraštus. Skiriami 2 emaliuotų dirbinių tipai: romėniškieji ir barbariškieji. 

Romėniškieji emaliuoti dirbiniai – apskritos kiauraraštės, apskritos su tutuliu ir pasidabruotos su trikampe kojele segės. Barbariškieji emaliuoti dirbiniai – žirgo aprangos daiktai, geriamųjų ragų juostos, papuošalai, II a. – V a. gaminti baltų žemėse ir gretimuose kraštuose (dab. Vidurio Rusijoje, Ukrainoje – Vidurio Padnieprėje). Rasta III a. - IV a. žalvarinių ir pasidabruotų emaliuotų plokštelių. Dauguma tyrėjų svarbiausiais barbariškųjų dirbinių centrais laiko Mozūriją ir Baltijos rytinį pakraštį. Emaliuotus dirbinius nešiojo gentinė diduomenė. 

## Lietuvoje
Lietuvoje rasta romėniškųjų ir barbariškųjų dirbinių, dengtų mėlynos, raudonos, žalios spalvos emaliu. Jų aptikta II a. – V a. kapuose Lietuvos vakarinėje dalyje (romėniškosios segės ir plokštelės, vietos meistrų apyrankės, apskritos kiauraraštės ir profiliuotos segės, žirgo kamanų apkalai), Žemaitijoje ir Vidurio Lietuvos šiaurinėje dalyje (romėniškosios segės trikampe kojele, plokščios segės, vietinės geriamųjų ragų juostos, trikampės kiauraraštės segės), Rytų, Pietryčių ir Vidurio Lietuvoje (vietinės pasaginės segės, maži ir dideli kabučiai, antkrūtininės juostos). 

## Šaltiniai
Polonizacija

**Polonizacija** – prievartinis ar savaiminis lenkų kalbos ir kultūros dominavimas su Lenkija politiškai susijusiose nelenkiškose teritorijose. Terminas atsirado XVI a.

## Istorija

Intensyvūs polonizacijos procesai LDK prasidėjo po 1569 m. pasirašytos Liublino unijos, nors jau iki tol lenkai sunaikino vietinį lietuvių tikėjimą ir įvedė krikščionybę. Jai palaikyti veikė lenkų dvasininkija. Nors unija garantavo LDK ir Lenkijos lygiateisiškumą, pastaroji, turėdama didesnę įtaką greitai nustelbė LDK. Lietuviai lenkų buvo laikomi pagonimis, nemokytais, atsilikusiais, todėl lietuvių bajorija greitai perėmė lenkų kalbą ir papročius, dėl ko ilgainiui sulenkėjo visa aukštuomenė, o lietuviška kultūra išsilaikė tik valstiečių sluoksnyje. Daugiausia lenkų kilmės jėzuitai bausdavo gyventojus už bet kokių ikikrikščioniškų papročių laikymąsi, draudė naudoti lietuvių kalbą mokyklose, bažnyčiose. Dėl tokios priespaudos lietuvių raštija susiformavo ne LDK teritorijoje, o Prūsijoje.

Vėliau Lenkija iš LDK prisiskyrė Ukrainos ir Baltarusijos teritorijas, kuriose taip pat vykdė intensyvią polonizaciją. Valdant LDK šių kraštų gyventojai galėjo laisvai vystyti savo kultūrą, išpažinti savo religiją, tuo tarpu valdant Lenkijai buvo diegiama katalikybė (vietoje vyravusios stačiatikybės), o drauge ir lenkų kalba bei kultūra. Lenkų kalba smarkiai paveikė tuo metu besiformavusias ukrainiečių ir baltarusių literatūrines kalbas.

Kitą smarkią polonizacijos bangą XX a. pirmojoje pusėje patyrė Vilniaus kraštas. Želigovskiui okupavus Vilnių, pradėtas ten gyvenusių lietuvių, baltarusių, rusų, žydų ir kt. diskriminavimas ir teroras. Ne lenkiška kalba ir kultūra buvo viešai niekinama, trukdoma jai vystytis. Buvo uždarinėjamos stačiatikių cerkvės, naikinamos tautinių mažumų bendrijos, mokyklos. Dėl to, net ir pasitraukus lenkams Pietryčių Lietuvoje tebevyrauja lenkiška kalba ir kultūra.
Etnoarcheologija

**Etnoarcheologija** ( – tauta + archeologija) – archeologijos šaka, archeologinės medžiagos interpretacijai naudojanti etnografijos duomenis.

## Mokslas
Etnoarcheologija nagrinėja archeologijos radinių paskirtį bei materialinės kultūros visumą, remiantis dabartinių bendruomenių, išlaikiusių bendruomeninį gyvenimą, etnografinių tyrimų duomenimis, ieško sąsajų tarp statinės praeities ir dinaminės dabarties. Etnoarcheologija padeda tirti visuomenės ūkinę veikią ir gyvenimo būdą. Svarbiausias etnoarcheologijos tyrimų metodas – palyginimas.

Etnoarcheologijos terminą XIX a. ir XX a. sandūroje įvedė Džesas Volteris Fiuksas (JAV). XX a. pirmoje pusėje ir viduryje terminas plačiai taikytas ieškant etnografinių paralelių tarp Afrikos ir Australijos bendruomenių bei archeologinių radinių. XX a. septintame – aštuntame dešimtmetyje tapo vadinamosios naujosios archeologijos sudedamąja dalimi. Vieni išsamiausių etnoarcheologijos tyrimų buvo atikti dabartinėse medžiotojų-rankiotojų bendruomenėse: R. Lee, J. Yellenas tyrė Kalahario dykumoje (Pietų Afrika) gyvenančius sanus, L. Binfordas – Aliaskos eskimus (nunamiutus). Šių tyrimų duomenys leido geriau pažinti vidurinio ir vėlyvojo paleolito medžiotojų-rankiotojų kultūras.

Su etnoarcheologija glaudžiai siejasi eksperimentinė archeologija ir gyvoji archeologija. Eksperimentinė archeologija tiria archeologijos radinių formavimosi procesą ir atkuria proistorės žmonių įvairius gyvenimo aspektus, rekonstruoja daiktus (svarbiausi metodai – trasologija ir eksperimentas). Gyvoji archeologija per eksperimentinę archeologiją supažindina visuomenę su archeologijos paveldu.

## Šaltiniai
Ežeryno titnago kasyklos

**Ežeryno titnago kasyklos** – titnago kasyklos Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Ežeryno kaimo, netoli Ryliškių kaimo, Nemuno ir jo intako Aksupės dešiniajame krante, Nemuno viršsalpinių terasų kalvelėse, miške. 

## Tyrimai
Ežeryno titnago kasyklas iš pietų juosia Aksupė, rytuose prieina nusausinta pelkė, buv. ežeras. Kasyklas 1959 m. atrado Konstantinas Jablonskis. 1964 m. Istorijos institutas (vadovė Rimutė Jablonskytė-Rimantienė) ištyrė 22 titnago skaldymo aikšteles, buvusias šalia smėlio pylimų. Dirbiniai rasti po viršutiniu miško žemės sluoksniu, daugiausia įvairios nuoskalos ir skeltės, skaldytiniai, nebaigti dirbiniai. Taip pat rasta titnaginių įrankių, primenančių kapliukus. 

21 aikštelė priskiriama vėlyvojo paleolito kultūroms – Arensburgo kultūrai, Bromės kultūrai, Svidrų kultūrai, Federmeserio kultūrai. Aptikta ir neolito pirmosios pusės laikotarpio aikštelė su titnago dirbiniais (smulkiais antgaliais, mažais netaisyklingais gremžtukais, ovaliais kirveliais) bei keramika, liesinta grūstų sraigių bei augalinėmis priemaišomis, puošta įspaudais. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 

## Šaltiniai
Philipp Rösler

**Philipp Rösler** (g. 1973 m. vasario 24 d. Kanhoa, Vietnamas) – Vokietijos politikas,  Laisvosios demokratų partijos (FDP) narys.

## Biografija

Philipp Rösler būdamas 9 mėnesių iš Vietnamo buvo atgabentas į Vokietiją, kur buvo įvaikintas. Užaugo Hamburge, Biukeburge ir Hanoveryje, kur 1992 m. Hanoverio Liuterio mokykloje baigė abitūrą bei pradėjo medicininę tarnybą Bundesvere. Studijavo mediciną Hanoverio aukštojoje medicinos mokykloje. 1999 m. pradėjo gydytojo specializacijos studijas Hamburgo Bundesvero ligoninėje. 2002 m. apgynė disertaciją iš iš kardiochirurgijos srities, medicinos mokslų daktaras. 

Nuo 2009 m. vasario 18 d. Žemutinės Saksonijos ūkio, darbo ir transporto ministras bei ministro pirmininko pavaduotojas. Nuo 2009 m. iki 2011 m. Vokietijos sveikatos apsaugos ministras (jauniausias Merkel ministrų kabineto narys), 2011-2013 m. Vokietijos ekonomikos ministras.

Vokietijos katalikų centrinio komiteto Visuotinio susirinkimo narys.

Rösler vedęs; nuo 2008 m. spalio augina 2 dukteris dvynukes.

## Bibliografija
* *Einfluss der prophylaktischen Sotalolapplikation auf die Inzidenz des postoperativen Vorhofflimmerns im Rahmen der aortokoronaren Bypassoperation.* Dissertation, Medizinische Hochschule, Hannover 2001;
* mit Christian Lindner (Hrsg.): *Freiheit: gefühlt – gedacht – gelebt. Liberale Beiträge zu einer Wertediskussion.* VS-Verlag, Wiesbaden 2009, ISBN 978-3-531-16387-1.

## Nuorodos

* Asmeninis Philipp Rösler tinklalapis  (vokiečių k.).
Abrahamas Firkovičius

**Abrahamas Firkovičius** (, 1787 m. rugsėjo 2 d. Luckas – 1874 m. birželio 17 d. Čufut Kalė, Krymas) – karaimų kultūros istorikas, keliautojas.

## Biografija
Studijavo teologiją. Nuo 1812 m. mokytojas Lucke. 1823 m. apsigyveno Krymo karaimų religiniame centre Eupatorijoje. 1830 m. dalyvavo Pietų Rusijos karaimų dvasinio vadovo S. Babovičiaus kelionėje po Šv. Žemę; iš Stambulo atsivežė senų hebrajų ir karaimų rankraščių. Nuo 1832 m. Eupatorijos karaimų dvasininkas. Įsteigė draugiją ir spaustuvę karaimų senoviniams rankraščiams leisti, pats redagavo mokslininkų veikalus, spaustuvėje išspausdinta ir Biblija karaimų kalba. Tyrė karaimų kilmę bei istoriją. 1839–1841 m. kasinėjo senovės karaimų kapines Kryme (Mangupas, Čufut Kalė, Feodosija). 1843 m., 1863–1865 m. Artimuosiuose Rytuose ir Kaire surinko unikalių orientalistikos rankraščių. 

1853–1856 m. gyveno Trakuose. Nuo 1856 m. Vilniaus laikinosios archeologijos komisijos narys. Jo rūpesčiu 1863 m. įsteigta savarankiška Trakų karaimų dvasinė valdyba. 1865 m. apsigyveno Čufut Kalėje. Jo surinkti hebrajų, arabų, samariečių, karaimų, krimčiakų senovės rankraščiai, daugiausia hebrajų ir arabų kalbomis, sudaro vieną didžiausių tokio pobūdžio kolekcijų pasaulyje – daugiau kaip 15 000 vnt. Kolekcija nuo 1992 m. yra Rusijos nacionalinėje bibliotekoje. Kolekcijoje yra ir jo asmeninis archyvas, dalis Lietuvos karaimų bendruomenės archyvo – (XV a. – XIX a. dokumentai). 

## Bibliografija
* Atsiminimai. Paminkliniai akmenys (Avne Zikkaron) 1872, Vilniuje; XV a. – XIX a. dokumentai 

## Literatūra
* B. Eljaševič. Avraam Samoilovič Firkovič i Karaimy kn. 3 Moskva 1994
* V. Vichnovič Karaim Avraam Firkovič: Evrejskie rukopisi. Istorija . Putešestvija Sankt Peterburg 1997
* T. Harviainen Abraham Firkovich as a collector of dispersed minorities and their manuscripts in the light of his Personai Archive in St. Petersburg /Jewish studies v 39 1999. 

## Šaltiniai
Airbus A330

**Airbus A330** – XX. a. dešimtame dešimtyje Europos aviacijos koncerne "Airbus" sukurta plaičiafliuzeliažių, didelės talpos, dvimotorių reaktyvinių oro lainerių ir krovininių lėktuvų šeima, skirtas vidutinėms ir ilgoms distancijoms.

Gaminamas Airbus S.A.S. koncerno Tulūzoje (Prancūzija).

Variklius šios šeimos orlaiviams gamina Pratt & Whitney, Rolls-Royce arba General Electric kompanijos.

XX a. dešimto dešimtmečio pabaigoje A330 pagrindu sukurta įvairių karinių bei transportinių modifikacijų, įskaitant transportinius, karinius oro tankerius ir kt. 2017/2018 m. pradėta gaminti atnaujinta A330 modifikacija - A330neo. Nors abrevbiatūra "neo" šifruojama kaip "naujas variklis" (), šis variantas apima esminę ir kitų orlaivio sistemų modernizaciją. Gaminami du baziniai "neo" variantai - A330-800neo, sukurtas A330-200 pagrindu ir prailgintas A330-900neo, sukurtas A330-300 pagrindu. Abiejų modifikacijų orlaiviai komplektuojami su varikliais su varikliais Trent 7000. Atitinkamai ankstesni A330 gavo priesagą "ceo" (

Iki 2025 m. balandžio iš viso buvo užsakyti 1 863 A330 šeimos orlaiviai, iš kurių užsakovams buvo pateikti 1 629 vnt. Šis skaičius neapima dvejų A330-900 modelio orlaivių, pateiktų aviakompanijai "Air Belgium" per įmonę "Airbus Financial Services". Orlaivių užsakymų ir tiekimo statistika 2025 m. balandžio mėn. duomenimis:

## Techniniai duomenys

## Nuorodos
* Trimatė apžiūra
Romualdas Firkovičius

**Romualdas Firkovičius** (1933 m. vasario 24 d. Trakai – 2015 m. lapkričio 17 d. Trakai) – Lietuvos istorikas, archeografas.

## Biografija
1958 m. baigė Vilniaus universitetą. 1958–1972 m. dirbo LTSR centriniame valstybiniame istorijos archyve, 1962–1963 m. surado M. K. Čiurlionio 3 laiškus M. K. Oginskiui. 1972–1992 m. dirbo Paminklų konservavimo institute. Nuo 1992 m. Lietuvos istorijos instituto Archeografijos skyriaus specialistas archeografas.

Rašė karaimistikos ir archyvistikos klausimais. Spaudai parengė istorinių šaltinių rinkinių. Suredagavo tekstus lenkų kalba leidiniams „Lietuvos magdeburginių miestų privilegijos ir aktai“ (t. 1-7 1991–2010 m.) ir „Vyskupo Ignoto Jokūbo Masalskio Kauno dekanato vizitacija 1782 m.“ (su V. Jogėla, 2001 m.). Spaudai parengė, su A. Baliuliu, Lietuvos Metrikos 1 (1998 m.), 8 (1995 m.) ir 52 (2004 m.) knygas, Breslaujos dekanato vizitacija 1782–1783 m. (2008 m.)

## Bibliografija
* Biržų dvaro teismo knygos 1620–1745, su V. Raudeliūnu, 1982 m.
* Žagarės dvaro teismo knygos 1670–1751, su A. Baliuliu ir V. Raudeliūnu, 2003 m.
* Breslaujos dekanato vizitacija 1782–1783 m. atlikta Vilniaus vyskupo Ignoto Jokūbo Masalskio parėdymu. Parengė R. Firkovičius. Vilnius, Katalikų akademija, 2008
* Vilniaus bažnyčios ir vienuolynai istorijos bėgyje. Tyrimų apybraižos. Vilnius, Savastis, 2022.

## Įvertinimas
* 1997 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Riterio kryžius.
* 1998 m., su kitais – nacionalinė Lietuvos mokslo premija

## Šaltiniai
Baltažievė pušis

**Baltažievė pušis** (*Pinus heldreichii*) – pušinių šeimai (*Pinaceae*) priklausanti spygliuočių medžių rūšis. Paplitusi Balkanų regiono kalnuose, vietomis pietų Italijoje (Polino nacionalinis parkas). Auga 900–2500 m aukštyje, neretai sudaro medžių ribą.

Aukštis 25-35 m, kamieno skersmuo – iki 2 m. Spygliai 4,5-10 cm ilgio, 1,5-2 mm storio. Kankorėžiai 5-9 cm ilgio, jauni būna tamsiai purpurinės spalvos, vėliau paruduoja. Sėklos 6-7 mm ilgio.

Atspari šalčiams iki -45&nbsp;°C, stipriam vėjui. Baltažievė pušis dažnai auginama parkuose, soduose.

Bulgarijoje, Pirino kalnuose auga 24 m aukščio, 2,2 m skersmens Baikuševo pušis. Apskaičiuota, kad jai ~1300 metų.
Prača

**Prača** (, ) – upė Bosnijos ir Hercegovinos rytuose; Drinos kairysis intakas. Prasideda Jahorinos kalnuose, Pračos šaltinyje, 1540 m aukštyje virš jūros lygio. Teka į rytus tarpukalnių slėniu. Įteka į Driną ties Ustiprača.

Didžiausias intakas – Rakitnica (kairysis). Prača ties Mesičiais patvenkta hidroelektrinės užtvanka. Jos ilgis 36 m, aukštis 12,8 m. Veikia du 3,1 MW galios agregatai. Susidaręs 0,05 km² tvenkinys. Prie upės įsikūrusios gyvenvietės: Podgrabas, Prača, Renovica, Mesičiai, Ustiprača.
Gimtasai kraštas

**Gimtasai kraštas** – kraštotyros žurnalas, ėjęs 1934–1940 m. Šiauliuose, 1940–1943 m. Kaune, 1943 m. – Vilniuje.

## Žurnalas
Žurnalą leido Šiaulių kraštotyros draugija ir Šiaulių Aušros muziejus, nuo 1941 m. dar ir Lietuvos mokslų akademija. Ėjo 4 kartus per metus. Išėjo 31 nr. (17 sąsiuvinių). Tiražas 1935 m. – 524 egz., 1943 m. – 1000 egz. Nuo 1935 m. Nr. 2 (6) leido priedą „Keliaukime“. Spausdino Raidės spaustuvė Kaune. 

Žurnalas skelbė archeologijos, etnografijos, istorijos, muziejininkystės, paminklosaugos, tautosakos mokslinius straipsnius ir medžiagą, bibliografiją, kroniką, recenzijas.

Bendradarbiavo Petras Babickas, Juozas Baldžius (Baldauskas), Vaclovas Biržiška, Balys Buračas, Petras Būtėnas, Marijona Čilvinaitė, Jurgis Dovydaitis, Jurgis Elisonas, Paulius Galaunė, Konstantinas Jablonskis, Juozas Jurginis, Ignas Končius, Antanas Mažiulis, Juozas Mickevičius (1900), Gabrielė Petkevičaitė, Juozas Petrulis, Jonas Puzinas, Vladas Ruokis, Balys Tarvydas ir kiti.

Redaktorius Peliksas Bugailiškis.

Atnaujintas žurnalas leidžiamas nuo 2008 m.

## Šaltiniai
Limas (upė)

**Limas** (, , ) – upė Balkanuose; didžiausias dešinysis Drinos intakas. Prasideda pietryčių Juodkalnijoje, Kuči regione, Prokletijos kalnuose, Albanijos pasienyje. Pačiame aukštupyje prateka kelis kilometrus Albanijos teritorija, paskui grįžta į Juodkalniją ir teka šiaurės kryptimi. Aukštupyje prateka Plavo ežerą. Teka tapukalnių slėniu, vietomis sudaro tarpeklius. Vidurupyje teka Serbijos teritorija. Toliau pasuka į šiaurės vakarus ir teka per Bosniją ir Hercegoviną. Įteka į Driną prie Medžedžos kaimo.

Svarbiausi intakai: Lješnica, Bistrica, Mileševka, Uvacas (dešinieji), Liubovidža (kairysis). Ties Pribojumi Limas patvenktas hidroelektrinės užtvanka, susidaręs nemažas Potpečo tvenkinys. Upės žiotys patvenktos Drinos slėnyje esančio Višegrado tvenkinio. Prie Limo įsikūrę miestai: Gusinjė, Plavas, Andrijevica, Beranė, Bijelo Poljė (Juodkalnija), Brodarevas, Prijepolė, Pribojus (Serbija), Rudas (Bosnija ir Hercegovina).

Vandenvardžio Limas etimologija spėjama lotyniška (nuo žodžio *limes* – 'riba, siena') arba keltiška (nuo *llyn, llym* – 'gerti, vanduo').
Ginučių pilkapynai

**Ginučių pilkapynai** – du pilkapynai Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, prie Ginučių kaimo, Aukštaitijos nacionalinis parkas. Netoli stūkso Ginučių piliakalnis.

## Pilkapynai
Pirmasis pilkapynas yra į šiaurę nuo kaimo, 0,6&nbsp;km į šiaurės rytus nuo Almajos ir Srovės santakos, 0,4&nbsp;km į rytus nuo Almajo ežero, 0,3&nbsp;km į šiaurę nuo Srovės pralaidos kelyje Ginučiai-Kirdeikiai, į vakarus nuo kelio Ginučiai-Vaišniūnai, Daunorių girininkijos miške, 215 kvartalo pietinėje dalyje. Išliko daugiau kaip 10 pilkapių. Sampilai 6–8 m skersmens ir 0,3–0,6 m aukščio, apardyti, iškasinėti, išpustyti vėjo. 

Antrasis pilkapynas yra į pietryčius nuo kaimo, apie 0,65&nbsp;km į šiaurės vakarus nuo Srovės įtakos į Asėko ežerą, 0,3&nbsp;km į pietryčius nuo Sravinaičio ežero ir 0,2&nbsp;km į šiaurės rytus nuo Srovės kairiojo kranto, Palūšės girininkijos Linkmenų miške, 2 kvartalo pietinėje dalyje. Išliko 4 pilkapiai. Sampilai 12–14 m skersmens ir nuo 0,3 iki 0,8 m aukščio. Juos juosia grioviai. 

Pilkapynų pilkapių forma ir sampilai būdingi VIII a. – XII a. Istorijos instituto archeologai 1958 m. žvalgomuosius archeologijos tyrimus atliko piliakalnyje ir pirmajame pilkapyne, Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai 1976 m. – piliakalnyje, 1985 m. – pilkapynuose. 

## Šaltiniai
Griežės kapinynas

**Griežės kapinynas** – kapinynas Mažeikių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Griežės kaimo (Židikų seniūnija), apie 1 km į pietus nuo Griežės pirmojo ir antrojo piliakalnių, Varduvos kairiajame krante, ant kalvų.

## Tyrimai
1926 m. latvių archeologas Edvardas Paeglė kasinėjo kelis IX a. – XIV a. nedegintų mirusiųjų kapus, 1981–1983 m. Istorijos instituto archeologai (tyrimų vadovas Algirdas Varnas) ištyrė 2200 m² plotą. Rasta 12 didelių duobių, kuriose buvo nuo kelių iki keliolikos sudegintų mirusiųjų kapų, 25 simboliniai kapai ar apeiginės duobės ir 47 nedegintų mirusiųjų (daugiausia vaikų) kapai, datuojami XI a. – XIII a. Radinius, apie 1700, daugiausia papuošalai, saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. Netoli kapinyno, Varduvos pušyne, yra Griežės pilkapynas.

## Šaltiniai

* Varnas A. Griežės kapinynas. / Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1980 ir 1981 metais. Vilnius, p.&nbsp;75–78.
Prokletijės kalnai

**Prokletijės kalnai** (, , 'Prakeiktieji kalnai') arba **Šiaurės Albanijos Alpės** () – Dinarų kalnams priklausantis kalnų masyvas Albanijos, Juodkalnijos ir Serbijos (Kosovo) teritorijose. Aukščiausia viršukalnė – Jezerca (2694 m). Ji yra šiaurės Albanijoje ir yra aukščiausia ne tik Prokletijos kalnuose, bet ir visuose Dinaruose. Čia iškilusios ir aukščiausios Juodkalnijos ir Kosovo viršukalnės – atitinkamai Zla Kolata (2534 m) ir Džeravica (2656 m).

Kalnai sudaryti iš kalkakmenio, ryškiai paveikti karstinės ir ledynų erozijos, stačiomis viršūnėmis. Gausu kanjonų (žymiausias – Rugovos, Serbijoje), gilių tarpukalnių slėnių. Telkšo keletas nedidelių ledyninių ežerų (Plavo, Buni Jezercės, Silbicės, Džeravicos ir kt.). Prokletijos kalnuose ištakas gauna pagrindinės Driną sudarančios upės – Tara ir Limas, taip pat išteka Baltasis Drinas, Ibaras, Cijevna. Yra keletas skaidraus krištolinio vandens krioklių (Baltojo Drino, Grunaso).

Dėl savo atokumo, neprieinamumo Prokletijės kalnai retai gyvenami, todėl čia išlikę daug nepaliestos gamtos. Kalnai apaugę spygliuočių miškais ir krūmynais, yra apie 2000 augalų rūšių, dalis jų – endeminės. Čia yra ir didžiausia drugių įvairovė Europoje (140 rūšių). Kalnuose tebegyvena jau daug kur Europoje išnykę gyvūnai – rudieji lokiai, pilkieji vilkai, lūšys, gemzės, šakalai, rudosios lapės, miškinės katės, ūdros, alpinės salamandros, ugninės salamandros, didieji apuokai, vapsvaėdžiai, kilnieji ereliai, sakalai keleiviai, akmeniniai keklikai. Kalnų gamta saugoma dvejuose nacionaliniuose parkuose (abu Albanijoje): Tetčio ir Valbonos.
Geležies dirbiniai

**Geležies dirbiniai** – archeologinių tyrimų metu archeologinėse kultūrose randami dirbiniai iš geležies.

## Dirbiniai
Pirmieji geležies dirbiniai buvo iš meteoritinės geležies. Anatolijoje (Mažoji Azija) rasti ankstyviausi – 7 – 6 tūkstantmetyje pr. m. e. iš jos pagaminti dirbiniai, daugiausia papuošalai. 4 tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje tokių dirbinių buvo Egipte. Ilgą laiką geležis buvo retas ir brangus metalas. 3 tūkstantmečio pr. m. e. viduryje Anatolijoje pradėta gaminti dirbinius iš apdirbtos geležies rūdos. XII – IX a. pr. m. e. geležį ir jos dirbinius pradėta naudoti Egipte, Mesopotamijoje, Užkaukazėje, Indijoje, XII – X a. pr. m. e. – Viduržemio jūros pakrantėse, VIII – VII a. pr. m. e. – daugelyje Europos kraštų, VI – V a. pr. m. e. geležies dirbiniai pasiekė Šiaurės Europą, IV – II a. pr. m. e. joje paplito.

## Geležies dirbiniai Lietuvoje
Lietuvos teritorijoje geležies dirbiniai pradėti naudoti ankstyvajame geležies amžiuje (V a. pr. m. e. – I a.). Pirmieji geležies dirbiniai buvo įvežtiniai (ankstyviausi – iš V a. pr. m. e.), vėliau daryti vietos meistrų. Iki pirmųjų m. e. amžių jų turėta nedaug. Iš pradžių iš geležies, manoma, iš įvežtinės ar perlydytų geležies dirbinių, daugiausia daryti ginklai (įmoviniai ir siauraašmeniai pentiniai kirviai, išlenkti ir tiesūs peiliai, ietigaliai) bei kai kurių žemdirbystės padargų dalys (dažniausiai noragai) ir svarbiausi darbo įrankiai (trumpi pjautuvai, dalgiai, kaltai, ylos). Geležies dirbiniai paplito senajame geležies amžiuje (I a. - IV a.), ėmus geležį išgauti iš vietinių žaliavų – pelkių rūdos. Geležies dirbinių randama piliakalniuose ir senovės gyvenvietėse, kapinynuose, jie dėti į kapą kaip įkapės.

## Apdirbimas
Geležies lydymą (gaivinimą) vietoje liudija piliakalniuose ir jų senovės gyvenvietėse (Aukštadvario piliakalnis ir gyvenvietė, Dūkšto piliakalnis ir gyvenvietė, Moškėnų piliakalnis, Velikuškių piliakalnis) rastos geležies lydymo krosnelių liekanos ar šlakas. 

Geležis buvo lydoma iš pelkių rūdos – limonito (jame geležies būna 22-32 %), kurios yra pelkėse ir upių, tekančių pelkėtomis vietomis, šlaituose. Pelkių rūdos kasyklų daugiausia buvo Pietų Lietuvoje. Iškastą pelkių rūdą apdorodavo – plaudavo, džiovindavo, smulkindavo, sijodavo, apdegindavo. Paruošta rūda buvo lydoma lydymo krosnelėse, vad. rudnėse. Geležį išgaunant iš pelkių rūdos daug geležies (iki 40-50 %) patekdavo į šlaką, todėl geležiai išgauti naudota daug rūdos, kuro ir darbo. Iš gautos geležies I a. – XII a. buvo kalami įvairūs dirbiniai. Pagal archeologinius radinius jie skirstomi į 4 grupes:
* darbo įrankiai – įtveriamieji įvairios formos peiliai, įmoviniai siauraašmeniai ir plačiaašmeniai pentiniai kirviai, dalgiai, pjautuvai, kapliai, kaltai, noragai, ylos, žirklės,
* buities įrankiai – skustuvai, skiltuvai, žeberklai, cilindrinės spynos su raktais,
* ginklai – įvairių formų įmoviniai ir įtveriamieji ietigaliai, vienašmeniai ir dviašmeniai kalavijai, kovos peiliai ir kovos kirviai, strėlių antgaliai,
* kario ir žirgo aprangos reikmenys – sagtys, žąslai, balnakilpės, pentinai, kamanų skirstikliai, medinių arba odinių skydų antskydžiai. 

## Šaltiniai
Jonijos salų periferija

**Jonijos salų periferija** () – viena iš trylikos Graikijos periferijų, vienas iš dešimties senųjų regionų, kurios sostinė – Kerkyra.

Periferija beveik sutampa su geografiniu Jonijos salynu. Kitaip salos tradiciškai vadinamos *„Eptanisa“* ('Septynios salos', , arba *Επτάνησος, Heptanēsos*; ), bet Jonijos saloms priklauso ir daug mažų salų ne tik septynios didžiosios.

Periferijai priklauso pagrindinė Jonijos salų grupė, išskyrus pietines, prie Peloponeso esančias salas.

## Demai
Bažnyčios generolas kapitonas

**Bažnyčios generolas kapitonas** () – faktinis viduramžių Popiežiaus valstybės kariuomenės vadas. Šias pareigas paprastai pavesdavo eiti italų kilmingajam su profesionalaus kariškio reputacija arba vėliau – popiežiaus giminaičiui.

Bažnyčios generolas kapitonas paprastai gaudavo vado lazdą, palaimintą popiežiaus.

Kitos pareigos Popiežiaus valstybės kariuomenėje buvo *Bažnyčios gonfalonjeras* ( 'vėliavnešys'), bet tai buvo daugiau formalios ceremoninės pareigos, neapimančios taktinio vadovavimo.

## Nuorodos