Vilniaus katedros varpinė

**Vilniaus katedros varpinė** - svarbus Vilniaus arkikatedros bazilikos, Žemutinės ir Aukštutinės pilių elementas, stovinti Katedros aikštėje, viena iš Vilniaus senamiesčio vertikaliųjų dominančių, tapusi miesto simboliu.  Lankytojai gali užlipti į 45 metrų aukštyje esančią apžvalgos aikštelę ir pasigrožėti unikalia Vilniaus senamiesčio panorama.  

## Istorija

Žemutinės pilies teritorijoje pastačius Vilniaus katedrą, XV a. pradžioje prie jos buvo prijungtas pilies gynybinės sienos vienas vakarinių bokštų ir jame įrengta katedros varpinė.  Seniausioji varpinės dalis siekia XIII a. vidurį. Ji keturkampė. Išmūryta Vilnios senvagės dugne. Tai kraštinis vakarinis Žemutinės pilies gynybinės sienos bastionas.

XVI a. pabaigoje bokštas prarado savo tiesioginę gynybinę funkciją ir buvo pritaikytas katedros reikmėms – tapo varpine. Buvo pristatyti papildomi aštuoniakampiai tarpsniai.
  
1610 m. miestą nusiaubė gaisras, po kurio teko atstatyti medines varpinės konstrukcijas. Per gaisrą sudegė didžiulis varpas, kuriam išskambinti reikėję net dvidešimties vyrų.

XVII a. viduryje varpinėje sumontuotas pirmasis mechaninis laikrodis, tapęs svarbiu miesto laiko orientyru, bokšte pakabinta keletas Jono Delamarso nulietų varpų.

XVIII a. bokštas  buvo ne kartą remontuojamas, jam suteikiant barokinių bruožų. 1893 m. suformuotas varpinės stogas, kuris savo formos nepakeitė iki šiol.

Dabartinę klasicistinio stiliaus išvaizdą varpinė įgavo XIX a. pradžioje, po beveik 20 metų vykusios rekonstrukcijos pagal Mykolo Šulco projektą. Šulcas viršutinę varpinės konsignaciją kiek išplėtė, įtaisė laikrodžių ciferblatus, iškėlė virš kupolo obeliską, žemesnes kondignacijas papuošė dekoratyviniais ankstyvojo klasicizmo lipdiniais.

1931 m. Vilnių ištiko didžiulis Neries  potvynis, kurio metu buvo užlieti Vilniaus katedros požemiai. Tai paskatino didelio masto tyrimus ir restauraciją: buvo stiprinami varpinės pamatai, nes drėgmė kėlė grėsmę konstrukcijų stabilumui. Tuo metu varpinėje tebeveikė senasis mechaninis laikrodis, varpai skelbė svarbiausias religines šventes. 

Karo metais varpinė stebuklingai išvengė tiesioginių bombų smūgių, nors aplinkiniai pastatai ir pati Katedros aikštė nukentėjo. Bokštas buvo naudojamas kaip strateginis stebėjimo punktas, vokiečių okupacijos metais kai kurie varpai buvo pavojuje būti konfiskuotiems ir perlydytiems į ginklus (metalo rekvizicija), tačiau didžiąją dalį pavyko išsaugoti.

Po karo, 1950 m., sovietų valdžia Vilniaus katedrą uždarė ir pavertė Paveikslų galerija, tačiau varpinė išlaikė savo vizualinį statusą aikštėje. 1967 m. buvo atlikta kapitalinė varpinės restauracija (architektas S. Lasavickas), kurios metu atidengtos autentiškos gynybinės šaudymo angos ir gotikinio mūro fragmentai. Senasis mechaninis laikrodis buvo kruopščiai prižiūrimas kaip technikos paminklas, tačiau varpų gaudesys buvo griežtai ribojamas arba naudojamas tik kaip muziejinis eksponatas, o ne religinis simbolis. 

1989 m. vasario 5 d. Vilniaus katedra buvo grąžinta tikintiesiems ir atšventinta, virš varpinės atkurtas kryžius.

2002 m. į bokštą įkelti šeši nauji, Vokietijoje nulieti bronziniai varpai, 2014 m. po dar vienos rekonstrukcijos varpinė buvo oficialiai atverta lankytojams kaip turizmo objektas.

## Eksterjeras

Vilniaus katedros varpinės eksterjeras pasižymi stilistine sluoksniuote, atspindinčia pastato istorinę raidą nuo gynybinio bokšto iki klasicistinio sakralinio objekto. Dabartinis 52 metrų aukščio (su kryžiumi – 57 m) statinys yra suskaidytas į keturis skirtingų laikotarpių tarpsnius, kurie vizualiai skiriasi savo forma, angų išdėstymu ir dekoru.

Katedros varpinės požeminė keturkampė dalis viena seniausių mūro liekanų Lietuvoje. Ji prasideda 1,2 m žemiau žemės paviršiaus. Požeminės dalies mūro paviršiuje plytos surištos baltiškuoju būdu.

Antžeminė varpinės dalis yra 52 m aukščio (su 2.8 m kryžiumi — 57 m), keturaukštė, palaipsniui į viršų siaurėjanti.
Varpinės apatinė apvalioji dalis keturių aukštų, 15 metrų. Pirmo aukšto sienų storis — nuo 4 iki 2,8 m. Trečio aukšto šiaurinėje sienoje išliko išėjimo į gynybinį sienos tiltelį anga. Viršutiniuose apvaliosios dalies trijuose aukštuose buvo šaudymo angos, išeinančios į pilies išorę. Tarpuaukščių perdangos medinės, tik virš ketvirtojo aukšto perdanga monolitinio gelžbetonio. Pirmųjų trijų aukštų sienų išorė iš lauko akmenų, kas 3—4 jų eiles įsiterpia siauros 1—2 plytų mūro juostos. Ketvirto aukšto mūro paviršiuje vien plytos, rištos gotiškai.

Viršutinė aštuoniasienė bokšto dalis yra iš trijų tarpsnių, kuriuos skiria karnizai. Sienų kampus pabrėžia mentės, viršutinio žemiausio tarpsnio — piliastrai. Virš jų ir karnizo stovi dekoratyvinės varinės vazos.

Viršutinė dalis pasižymi didelėmis arkinėmis angomis, skirtomis varpų garsui sklisti. XIX a. pradžios rekonstrukcijos metu šis tarpsnis įgavo griežtas klasicistines formas: fasadus puošia keturi laikrodžių ciferblatai, orientuoti į visas pasaulio puses.

Varpinę vainikuoja barokinių formų šalmas, dengtas skardos lakštais, viršuje smailė. Smailės viršūnė baigiasi geležiniu vietos meistro darbo kryžiumi, 1893 įtvirtintu ant paauksuoto būgno. 

## Interjeras

Vilniaus katedros varpinės interjeras pasižymi asketiškumu, būdingu gynybiniams ir technologiniams statiniams. Viduje dominuoja atviros istorinio mūro konstrukcijos, ekspozicinės erdvės ir sudėtingi mechanizmai. 

Bokšto vidus suskaidytas į kelis aukštus (tarpsnius), sujungtus laiptais ir galerijomis. Apatiniuose aukštuose matomas masyvus akmenų ir plytų mūras, kurio sienų storis vietomis siekia iki 2,8 metro. Interjere aiškiai matomos skirtingų epochų žymės: gotikinio mūro fragmentai, gaisrų pėdsakai (apdegusios, aptirpusios plytos) bei vėlesnių rekonstrukcijų metu sutvirtintos perdangos. 

Viršutiniame bokšto tarpsnyje sumontuotas unikalus XVII a. pabaigos mechaninis laikrodis. Jo vidinė dalis – sudėtinga krumpliaračių, svertų ir svarmenų sistema, kuri iki šiol reguliuoja laiko rodymą bei varpų dūžius. Nors tiksli pagaminimo data nežinoma, manoma, kad mechanizmas sukurtas XVII a. pabaigoje. Jis pakeitė dar senesnį, XVI a. pr. čia veikusį laikrodį. 

Tai retas mechanizmas, kuris neturi minučių rodyklės. Valandas rodo keturiuose bokšto ciferblatuose esančios rodyklės, o laikas skelbiamas per varpų dūžius: vienas varpas muša valandas, kitas – ketvirčius. Mechanizmas veikia svarmenų pagalba. Iš didelių krumpliaračių sistemos per visą bokšto aukštį leidžiasi trosai su sunkiais akmeniniais ar metaliniais svarmenimis. Seniau juos kasdien rankomis užsukdavo laikrodininkas, dabar procesas yra automatizuotas, tačiau patys senieji krumpliaračiai tebeatlieka savo funkciją. Per kelis šimtus metų mechanizmas buvo ne kartą remontuotas (didžiausia restauracija atlikta XIX a. pr. kartu su visu bokštu), tačiau pagrindinės konstrukcijos išliko autentiškos. Šis laikrodis yra vienas iš nedaugelio Europoje išlikusių tokio tipo mechanizmų, kurie vis dar naudojami pagal paskirtį. 

Aukščiausioje lankytojams prieinamoje dalyje įrengta erdvi patalpa su medinėmis sijomis, ant kurių pakabinti istoriniai ir naujieji varpai. Čia atsiveria vaizdas į varpų liežuvio valdymo mechanizmus.
Per visus aukštus išdėstyta Bažnytinio paveldo muziejaus ekspozicija, kurioje pristatomi archeologiniai radiniai, rasti tiriant varpinės pamatus, bei senosios architektūrinės detalės.
Šiuolaikiniame interjere integruoti ekranai ir vaizdo projekcijos, leidžiančios pamatyti bokšto raidą bei vaizdus, kurie nėra tiesiogiai matomi pro siauras šaudymo angas.

## Varpai

Vilniaus katedros varpinės varpų galerija – viena svarbiausių bokšto interjero dalių, kurioje saugomas ir eksponuojamas šimtmečius kauptas dvasinis bei istorinis paveldas. Bokšte saugomi skirtingų laikotarpių varpai, pradedant nuo XVI a. iki moderniųjų laikų. Seniausi istoriniai varpai šiandien eksponuojami kaip muziejinės vertybės, o naujausias šešių varpų ansamblis, 2002 m. nulietas Vokietijoje ir padovanotas Kelno arkivyskupo, tebenaudojamas liturginėms reikmėms. Varpai pakabinti ant masyvių, horizontalių medinių sijų, kurios perima milžinišką apkrovą ir vibracijas. Nuotraukoje matoma eilė mažesnių varpų yra skirta valandų ketvirčiams skelbti arba melodingam skambinimui.

Po 2014 m. atliktos rekonstrukcijos varpai buvo nuvalyti, o patalpa pritaikyta lankytojams – įrengtas saugus grindinys bei apšvietimas, išryškinantis metalo tekstūrą ir istorinius įrašus ant varpų korpusų.

Didžiausias Vilniaus katedros varpinės varpas, sveriantis beveik  2,5 tonos, šiandien skamba tik pačiomis iškilmingiausiomis progomis. Varpas gaudžia per Velykas, Kalėdas bei per šv. Kazimiero (Lietuvos globėjo) ir šv. Stanislovo (Katedros globėjo) iškilmes. Jo balsas girdimas Vasario 16-ąją (Valstybės atkūrimo dieną) ir Kovo 11-ąją (Nepriklausomybės atkūrimo dieną).

Varpai skamba per iškilių valstybės ar Bažnyčios asmenybių laidotuves, popiežiaus vizitus arba minint tragiškas tautos sukaktis (pvz., Sausio 13-ąją). Nors didysis varpas skamba rečiau, kiti varpinės varpai kartu su laikrodžio mechanizmu muša kas valandą bei kas 15 minučių (ketvirčius).

2002 m. įkeltas šešių varpų ansamblis turi šiuos vardus: šv. Kazimiero, šv. Stanislovo, šv. Onos ir šv. Joachimo, šv. Juozapo, šv. Petro ir šv. Povilo bei šv. Mikalojaus. Šie vardai parinkti pagerbiant Katedros bei Vilniaus globėjus. Visi šeši varpai buvo nulieti garsioje „Glockengießerei Rudolf Perner“ lieykloje Pasau mieste (Vokietija). Tai buvo Kelno arkivyskupo kardinolo Joachimo Meisnerio dovana Vilniaus arkivyskupijai. Didžiausias ansamblio varpas sveria 2595 kg, o mažiausias – 475 kg. 

Nors daugelis senųjų katedros varpų buvo prarasti per karus ar gaisrus, šiandien varpinėje tebėra du senieji varpai, kurie yra tiesiogiai sujungti su laikrodžio mechanizmu ir skelbia valandas bei ketvirčius. Vienas jų priskiriamas J. Delamarso kūrybai. 



Vilniaus Katedros varpinės interjeras (22).jpg|thumb|Vilniaus Katedros varpinės interjeras
Varpai.jpg|thumb|Varpai
Vilniaus katedros varpinės interjeras 12.jpg|thumb|Vilniaus katedros varpinės interjeras
Vilniaus katedros varpinės interjeras 11.jpg|thumb|Vilniaus katedros varpinės interjeras



## Šaltiniai