Malekai

**Malekai** (sav. *maléku*, „žmogus“), dar žinomi kaip **gvatusai** () – indėnų tauta, gyvenanti šiaurinėje Kosta Rikoje, daugiausia Gvatusų rezervacijoje, esančioje netoli San Rafael de Gvatuso miestelio (Alachuelos provincija). Populiacija – ~600 žmonių ((163–1972 m.), gyvena 3 kaimuose. Kalba čibčų kalbų šeimai priklausančia malekų kalba bei ispaniškai. Paplitusi katalikybė, yra protestantų.

## Teritorija ir istorija

Ikikolumbiniais laikais malekų gyvenamosios teritorijos apėmė visą Frijo upės (*Ucúrinh*) baseiną į pietryčius nuo Nikaragvos ežero. Jos driekėsi iki Rinkon de la Vjechos vakaruose, apėmė Arenalio ugnikalnį, Selestės upę. Iš viso teritorija siekė apie 1100 km². Šis regionas, sudarantis 6,6 % Kosta Rikos teritorijos, pasižymi didžiulę biologine įvairove. Ji suteikė maleku pagrindinius išteklius, reikalingus drabužių, maisto, vaistų bei pastogės poreikiams patenkinti.

Šiaurės rytuose malekų kaimynai buvo ramai, pietryčiuose – botai. Pietvakariuose ribojosi su korobisiais, (vėliau Nikojos karalyste). Šiaurės rytuose vėlyvuoju ikikolumbiniu laikotarpiu kovojo su nikarao, kurie bandė kolonizuoti jų kraštą.

XVI a. ispanams užkariavus uetarų karalystes Kosta Rikos aukštumose, sunkiai prieinamos malekų teritorijos liko nekolonizuotos, ir jie buvo žinomi kaip „karingieji Frío upės indėnai“ (). Čia nesėkmingai krikščionybę bandė skleisti pranciškonai. 1750 m. vienuolis Francisco Zepeda paminėjo 500 jų gyvenviečių egzistavimą palei San Chuano upės intakus, o 1778 m. Tomás López aprašė vietinius gyventojus, gyvenusius Río Frío pakrantėse.

Susidomėjimas regionu išaugo XIX a., po Kosta Rikos nepriklausomybės paskelbimo, kai džiunglėse pradėta kaučiuko gavyba. Nuo 1870 iki 1910 m. Maleku populiacija sparčiai mažėjo dėl kovų su kolonizatoriais ir infekcinių ligų. Dokumentuotas 1868 m. mūšis tarp kolonizatorių ir maleku, per kurį žuvo jų karo vadas Urochua (*Urojua*).

Nuo XIX a. vykęs miškų kirtimas, pelkių sausinimas privertė maleku keisti gyvenimo būdą. XIX a. buvo priskaičiuojami 23 kaimai (palenkės), iki dabar išliko tik 3. Nuo 1977 m. malekų tradicinės žemės paskelbtos „indėnų žeme“.

## Kultūra

Gyvenvietės gatvinio plano. Tradicinis būstas kūgiškas, iš šiaudų ir žardžių, su stogu iki pat žemės, bendruomeninis. Nuo XX a. vid. būstas stačiakampio plano, skydinis, dengtas cinkuota geležimi. Miega hamakuose.

Tradicinis verslas – rankinė lydiminė žemdirbystė: auginami kukurūzai, manijokai, pupelės, batatai, ryžiai, bananai, kakava (pardavimui), papaja, mangai, apelsinai, palmės slyvenės. Taip pat žvejoja, medžioja (tradiciškai su lanku ir strėlėmis), rankioja. Negausiai laiko kiaules (pusiau palaidas), arklius, vištas, šunis, bites. Raguočių nelaiko, nes tikima, kad raguoti gyviai yra piktosios dvasios. Valgo kukurūzų papločius, virtą arba kiaulės taukuose keptą mėsą, geria palmių vyną.

Malekai verčiasi amatais (drožyba, piešimu, keramika), rengia pasirodymus turistams ir kt. Dabar rūbai kreoliški.

Šeima branduolinė arba išplėstinė, santuoka matrilokalinė. Giminę veda pagal motinos liniją (bendruomenės viduje) arba pagal tėvo (bendraujant su baltaisiais). Santuoka lengvai nutraukiama, lytinis gyvenimas gan laisvas. Veikia vyrų draugijos (kompadrijos).

Malekų religijoje yra daug dievų, vadinamų *tócu maráma*, kurie siejami su daugybe upių, tekančių per jų teritoriją. Frío upės (*Ucúrinh*) baseinas buvo užėmė centrinę reikšmę mitologijoje. Buvo garbinamos ir Venado, Cucaracha, La Muerte, Pataste, Buenavista bei Samen upės. Vanduo jų įsitikinimuose turi didelę religinę reikšmę. Pagrindiniai dievai buvo Nharíne Cha Cónhe, Aóre Cha Cónhe ir Jáfara. Taip pat buvo demonų (*maíca maráma*), tarp kurių svarbiausi – Orónhcafa ir Jára. Išlikusios senosios laidojimo apeigos, senieji dievai sumišę su krikščioniškąja mitologija.

Maleku skilt.jpg|Gvatusų bendruomenės ženklas
Costa Rica - Malekus 05.jpg|Malekų dirbiniai
Tambor tradicional maleku (guatuso). Costa Rica.JPG|Gvatusų būgnas
Kart maleku.png|Gvatusų gyvenamoji vieta


## Šaltiniai