open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Michelsbergo kultūra

**Michelsbergo kultūra** – vėlyvojo neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1884 m. tyrinėtą Michelsbergo gyvenvietę (Badeno-Viurtembergo žemė, Vokietija). Kultūrą, remdamasis keramikos dirbiniais, 1968 m. datavo Jensas Liuningas.

## Arealas
Michelsbergo kultūra 5–4 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Vidurio Europoje – Vokietija ties Reinu, Belgija, šiaurės Prancūzija, Šveicarija, Čekija. Išskirta daug Michelsbergo kultūros subkultūrų.

## Kultūra

Michelsbergo kultūros žmonės naudojo šlifuotus titnaginius makrolitinius kirvius, dalį jų gaudavo mainais iš Pietų Vokietijos, kai kurių subkultūrų žmonės gamino titnaginius lapo formos strėlių antgalius. Titnagas giliosios kasybos būdu buvo kasamas ties Reinu. Kartais įrankių gamybai naudotas varis. Keramikos dirbiniai be ornamentų, dažnai tulpės žiedo formos.

Gyventa lenktais pylimais įtvirtintose gyvenvietėse. Aptikti keli dideli namai. Buvo verčiamasi žemdirbyste (miežiai, kviečiai), gyvulininkyste (kiaulės, avys, ožkos), medžiokle (elniai, lapės).

Laidojimo paminklai reti. Mirusieji laidoti duobėse ar grioviuose. Sutinkama grupinių kapaviečių (suaugusių žmonių palaikai, apsupti vaikų palaikų), siejamų su to meto apeigomis. Kartais randama įkapių: indų, girnapusių, tauro ragų. Rosheime (Prancūzija) rasta, manoma, laidotuvių metu užmuštos moters kapavietė.

## Literatūra
* Rolf-Heiner Behrends: Ein Weg aus der Jungsteinzeit nachgewiesen? In: Archäologische Nachrichten aus Baden 58, 1998, 3-6.
* Jörg Biel, Helmut Schlichtherle, Michael Strobel u. Andrea Zeeb (ed.), Die Michelsberger Kultur und ihre Randgebiete – Probleme der Entstehung, Chronologie und des Siedlungswesens. Kolloquium Hemmenhofen 21.‒23. Februar 1997. Materialhefte zur Archäologie in Baden-Württemberg 43 (Stuttgart 1998).
* Hassler, Michael: Der Michaelsberg. Naturkunde und Geschichte des Untergrombacher Hausbergs. Beihefte zu den Veröffentlichungen für Naturschutz und Landschaftspflege in Baden-Württemberg, Bd. 90. Verlag Regionalkultur, Ubstadt-Weiher 1998. ISBN 978-3-929366-78-5
* Robert Koch: Das Erdwerk der Michelsbergerkultur auf dem Hetzenberg bei Heilbronn-Neckargartach. (Forschungen und Berichte zur Vor- und Frühgeschichte in Baden-Württemberg, Band 3/1) Stuttgart: Theiss 2005 – ISBN 3-8062-1640-1
* Jens Lüning: Die Entwicklung der Keramik beim Übergang vom Mittel- zum Jungneolithikum im süddeutschen Raum. In Berichte der Römisch-Germanischen Kommission 50, 1969 (1971) 1-95.
* Jens Lüning. Die Michelsberger Kultur. Ihre Funde in zeitlicher und raumlicher Gliederung / Berichte der Romisch–Germanischen Komission, 1971 t. 50.
* Ernst Probst: Deutschland in der Steinzeit. München 1991.
* Susanne Reiter, Die Keramik der Michelsberger Grabenanlage von Bruchsal Aue, Theiss Verlag (2002), ISBN 3-8062-1739-4.

## Šaltiniai
Mikrolitas

**Mikrolitas** – smulkūs titnago ar titnagtngų uolienų archeologiniai dirbiniai, būdingi įvairioms Europos vėlyvojo paleolito, mezolito ir neolito archeologinėms kultūroms. 

Pagal mikrolitų tipų įvairovę dažnai skiriamos mezolito kultūros ir jų raida. Mikrolitai gaminti iš siaurų ar vidutinio pločio skelčių, kartais iš nuoskalų. Dažniausiai būna geometrinių formų (lanceto, keturkampio, trikampio, rombo, trapecijos ir kt.), gaminti mikrorėžtukiniu būdu. Pavieniai mikrolitai, turintys smaigalį (lancetai, trapecijos, rombai, dalis trikampių), buvo naudojami kaip medžioklės įrankių (strėlių, iečių) antgaliai, kiti (trikampiai, keturkampiai), tarpusavyje derinami, buvo įstatomi į medžio, kaulo ar rago korpuse išrėžtus griovelius ir suklijuoti sakais sudarydavo įvairių įrankių pjaunamuosius ašmenis.

## Lietuvoje
Lietuvoje mikrolitai atsirado vėlyvojo paleolito pabaigoje (Arensburgo kultūra), apie II tūkstantmečio pr. m. e. viduryje ir išnyko neolito antroje pusėje (III tūkstantmečio pr. m. e. pradžia).

## Šaltiniai
Dienoraštis

**Dienoraštis** – chronologiniai asmens gyvenimo užrašai, kuriuose periodiškai fiksuojami dienos įvykiai, jausmai ir nurodoma kiekvieno įrašo data.

## Istorija
Dienoraščiai išpopuliarėjo XVII a. Anglijoje. 1660 m. sausio 1 d. dienoraštį pradėjo rašyti Samuel Pepys (1633–1703) – anglų laivybos valdininkas. Savo kasdienį gyvenimą dienoraštyje jis fiksavo apie 10 metų. Šio dienoraščio apimtis – apie milijonas žodžių, jis neretai laikomas garsiausiu Jungtinės Karalystės dienoraščiu.  Faktografiniai dienoraščiai (pavyzdžiui, XVIII a. jūrų keliauninko Dž Kuko) turi biografinio, istorinio, politinio, kultūrinio ar etnografinio dokumento vertę. Rašytojų dienoraščiai (V. Skoto, Stendalio, L. Tolstojaus, A. Baranausko, S. Nėries) dažniausiai pasižymi intymumu, vaizdingu stiliumi.

Dienoraščio forma nuo sentimentalizmo laikų vartojama grožinėje prozoje (L. Sterno „Sentimentali kelionė“, M. Lermontovo „Mūsų laikų herojaus“ skyrius Pečiorino dienoraštis, Šatrijos Raganos „Viktutė“).

Tarpinę vietą tarp dienoraščio, kaip dokumento, ir grožinės literatūros žanro užima rašytojų dienoraščiai, iš anksto skiriami spaudai (Ž. Renaro „Dienoraštis“, G. Petkevičaitės-Bitės „Karo meto dienoraštis“). Išpopuliarėjus informacinėms technologijoms, paplito tinklaraščiai (interneto dienoraščiai).

## Tinklaraštis

Tinklaraštis – chronologiniai asmens įrašai žiniatinklyje; interneto dienoraštis. Dauguma yra tekstiniai, tačiau gali būti ir nuotraukų tinklaraštis („fotoblogas“ arba „flogas“), vaizdaraštis („vlogas“, t. y. video tinklaraštis).

## Šaltiniai
Mogoliono kultūra

**Mogoliono kultūra** –  priešistorinė Šiaurės Amerikos pietvakarių indėnų kultūra, pavadinta pagal E. Haury 1933–1934 m. tirtą Mogoliono kalną (Naujosios Meksikos valstija).

## Arealas
Mogoliono kultūra apie 200 m. pr. m. e.–1450 m. e. m. buvo paplitusi Šiaurės Amerikos pietvakariuose. Išskiriami keli Mogoliono kultūros regioniniai variantai: Mimbreso, Blak Riverio ir kiti.

## Kultūra
Mogoliono kultūros žmonės vertėsi žemdirbyste (kukurūzai, pupelės, moliūgai), medžiokle (elniai, kalakutai, kalnų avinai, bizonai), pirmieji iš JAV indėnų – puodininkyste. Gyveno statytuose iš medžio, vėliau – iš akmens namuose, juose daugėjo kambarių (nuo 5 iki 500). Gyvenvietės iš pradžių sudarytos iš kelių pastatų, statytos lygumose, XI a. jos jau įtvirtintos akmenų sienomis ir žemės pylimais, statomos aukštumose. Hueko Tankso kalnuose išliko Mogoliono kultūros piktogramų. Gausu Mogoliono kultūros keramikos dirbinių – išskiriama 10 teritorinių rūšių (serijų). Apie 900–1100 m. Mogoliono kultūros gentys ima maišytis su anasazių gentimis. XV a. pradžioje Mogoliono kultūra sunyko.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Mogoliono kultūros radiniai
Dilgėlinė

**Dilgėlinė** () – alerginė liga, kuria sergant oda išberiama greitai atsirandančiomis ir išnykstančiomis pūkšlėmis. Dažniau dilgėline serga vaikai.

Ligos priežastis – padidėjęs organizmo jautrumas įvairioms iš išorės patenkančioms ir pačiame organizme susidarančioms medžiagoms, tokioms kaip maistas, vaistai, chemikalai, parazitinių kirmėlių, vabzdžių nuodai. Paprastai išberiamas liemuo, sėdmenys, galūnės; pūkšles niežti, jos gali susilieti, kartais atsiranda patinimas. Maži vaikai dažniau serga papuline dilgėline – išberiami papulėmis. Liga trunka ilgai. Papulės išnyksta ir vėl atsiranda. Odą niežti, todėl vaikas būna neramus, blogai miega.

Gydant dilgėlinę, stengiamasi pašalinti visas galimas ligos priežastis, duodama vaistų, mažinančių organizmo jautrumą.

## Šaltiniai
Monteoru kultūra

**Monteoru kultūra** – bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Sarata–Monteoru gyvenvietę (Rumunija).

## Arealas
Monteoru kultūra 6000–1600 m. pr. m. e. buvo paplitusi dab. Rumunijos ir Moldavijos teritorijose.

## Kultūra
Monteoru kultūros žmonės vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, gamino kaulinius, akmeninius ir žalvarinius dirbinius: durklai, strėlių antgaliai, kovos kirviai. Būdingi keraminiai indai juodu glazūruotu paviršiumi su reljefiniais ornamentais, vėlyvesni puošti spiralėmis, aukšti su dviem rankenomis ir antropomorfiniai indai.

Gyveno neįtvirtintose ir įtvirtintose (pylimai, grioviai) gyvenvietėse, namus statė ant akmeninių pagrindų. Prie gyvenviečių buvo elipsės formos akmenimis grįstos šventvietės su altoriais ir kapinynais. Mirusieji laidoti nedeginti, kartais apdėti akmenimis. Prie Monteoru gyvenvietės yra turtingas slavų kapinynas – daugiau kaip 1500 palaidotų sudegintų mirusiųjų, įkapės – segės, geležiniai peiliai, bizantiški auksiniai, sidabriniai ir stikliniai indai.

## Šaltiniai
Moščino kultūra

**Moščino kultūra** – IV a. – VII a. archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1888 m. N. Bulyčiovo tirtą Moščino piliakalnį prie Mosalsko, Kalugos sritis.

## Arealas
Moščino kultūra buvo paplitusi Rusijos Federacijos Kalugos, Oriolo ir Tulos srityse. Artima Juchnovo kultūrai.

## Kultūra
Moščino kultūros žmonės gyveno nedideliuose piliakalniuose, neįtvirtintose gyvenvietėse, stulpinės konstrukcijos pastatuose su atviru židiniu. Kartais naudodavosi Okos genčių paliktomis gyvenvietėmis. Vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, amatais, juvelyrika – gaminti spalvoto emalio saulės ir mėnulio formos pakabučiai.

Mirusieji laidoti sudeginti. Manoma, Moščino kultūros gyventojų religiniai papročiai buvo artimi žemdirbių papročiams. Moščino kultūra priskiriama baltams – rytų galindų gentims). VIII a. Moščino kultūros žmones išstūmė viatičiai.

## Šaltiniai
Domra

**Domra** – styginis rusų liaudies muzikos instrumentas, turintis pusapvalį, į viršų kiek siaurėjantį korpusą, kaklelį ir 3 ar 4 stygas. Skambinama plektru. XVIII a. pabaigoje domra buvo beišnykstanti. XIX a. pabaigoje  domra patobulinta ir imta vartoti rusų liaudies muzikos instrumentų orkestruose; ypač paplito sovietmečiu.

## Šaltiniai
Madeleine Albright

**Madlena Korbel Olbrait** (, tikrasis vardas – *Marie Jana Korbelová*, 1937 m. gegužės 15 d. – 2022 m. kovo 23 d.) – Jungtinių Valstijų politikė, diplomatė, pirmoji moteris tapusi JAV valstybės sekretore.

## Biografija
Gimė Prahoje žydų kilmės Čekoslovakijos diplomato, vėliau perėjusio į katalikybę, šeimoje. Antrojo pasaulinio karo metais Madlinos tėvai persikėlė į JAV; tėvas dėstė Denverio universitete. Po karo šeima grįžo į Čekoslovakiją, tėvas trumpai vėl dirbo diplomatinėje tarnyboje. 1948 m. tėvai persikėlė gyventi į JAV, kur dirbo *The Denver Post* dienraštyje. 1957 m. Madlina gavo JAV pilietybę. 1959 m. ji baigė politologijos studijas Wellesley koledže. Vėliau studijavo Kolumbijos universitete, kuriame apgynė magistro laipsnį ir daktaro disertaciją. Nuo 1972 m. pradėjo dirbti JAV demokratų partijoje. Nuo 1976 m. iki 1978 m. buvo JAV senatoriaus E. Muskie padėjėja teisiniais klausimais. 1978 m. pradėjo dirbti JAV prezidento Dž. Karterio administracijos Nacionalinio saugumo tarybos nare, atsakinga už ryšius su visuomene. Nuo 1982 iki 1993 m. dirbo Džordžtauno universiteto profesore, dėstė TSRS ir Rytų Europos politikos seminare, vadovavo JAV nacionalinės politikos centrui. 1992 m. paskirta JAV ambasadore prie Jungtinių Tautų.   
1996 m. gruodžio 5 d. JAV prezidentas Bilas Klintonas ją paskyrė JAV valstybės sekretore. JAV Senatas patvirtino jos kandidatūrą vienbalsiai – 99-0. Madlina buvo prisaikdinta 1997 m. sausio 23 d. Šiose pareigose M. Albright buvo JAV pozicijų stiprinimo šalininkė. 2000 m. ji apsilankė Šiaurės Korėjoje, kur susitiko su Kim Čen Iru. Ji buvo Džordžtauno universiteto profesorė, dirbo JAV tarptautinių santykių tarybos direktorių valdyboje, įvairiuose JAV politikos tyrimų centruose.

|-

## Šaltiniai
Močės kultūra

**Močės kultūra** arba **Močikos kultūra** (, ) – senovės civilizacija, gyvavusi dab. Peru teritorijos (Centrinių Andų) regione) Ramiojo vandenyno pakrantėje I a. – VIII a. Centras Močės upės žemupyje – iš čia Močės kultūros pavadinimas. 

## Kultūra
Močės kultūrai būdinga aukšto meninio lygio skulptūra ir tapyta keramika. Lipdytos įvairi dievybių, gyvulių ir žmonių skulptūros. Tapyboje naudota balta, juoda ir raudona spalvos. Joje vyravo mitologiniai siužetai ir karo scenos. Gyventojai mokėjo apdoroti metalą (auksą, sidabrą, varį), iš jo daugiausia gamino papuošalus. Ūkis rėmėsi irigacine žemdirbyste. Visuomenėje ryškėjo socialinės nelygybės požymiai. Išliko dideli laiptiniai pastatai – Saulės ir Mėnulio piramidės.

## Šaltiniai
Veronika Staskevičiūtė

**Veronika Staskevičiūtė** (g. 1932 m. Šaltėnų kaime, Punsko valsčius, Lenkija) – Lietuvos ekonomistė, poetė.

## Biografija
Gimė ir augo ūkininkų šeimoje. Pradėtą lankyti mokyklą teko palikti – prasidėjo Antrasis pasaulinis karas ir kraštą užėmusi vokiečių okupacinė kariuomenė ištrėmė šeimą į Lietuvą. Staskevičiai keletą kartų keitė gyvenamą vietą, Veronika baigė pradinę mokyklą Mikėnuose, o Kaune – vidurinę. Tuometiniame Kauno Politechnikos institute įsigijo ekonomisto išsilavinimą. Dirbo tarnautoja įvairiose Kauno pramonės įmonėse, tuometinio *Valstybinio banko* skyriuose. Nuo jaunų dienų kūrė eiles, kurias spausdino Lietuvos žurnale „Tarybinė moteris“ ir Lenkijos lietuvių leidinyje „Aušra“. 2000 m. su Poezijos pavasario dalyviais-poetais lankėsi gimtajame Punsko krašte, skaitė savo kūrybą. Jos eilėraščiai buvo spausdinti Lenkijoje „Lietuvių kūrybos antologijoje“ (2000).

## Šaltiniai
* Lietuvių kūrybos antologija, „Aušra“, Punskas, 2000/01
Mustjė kultūra

**Mustjė kultūra** – vidurinio paleolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal E. Lartet tyrinėtą *Le Moustier* gyvenvietės olą (Prancūzija).

## Arealas

Mustjė kultūra 300 000–35 000 m. pr. m. e. buvo paplitusi Pietų Europoje, Šiaurės Afrikoje, Artimuosiuose Rytuose, Vidurinėje Azijoje. Atsirado subtropinio klimato sąlygomis, kurios buvo palankios veistis drambliams, hipopotamams, raganosiams. Mustjė kultūros antroji pusė siejama su Vurmo ledynmečiu, kai Vidurio Europoje įsigalėjo tundrinis klimatas.

## Kultūra
Mustjė kultūros žmonės vertėsi medžiokle (medžiotas urvinis lokys, mamutas, kiti žvėrys), maisto rinkimu, gaminosi medžio, kaulo ir rago dirbinius. Titnago dirbiniai gaminti iš storų ir stambių nuoskalų, nuskeliamų nuo disko pavidalo skaldytinių pagal vadinamąjį Levalua metodą. Pagrindiniai dirbiniai – gremžtukai ir smaigai. Gremžtukai turėjo 5–15 cm ilgio išgaubtus ašmenis, naudotus medžiui drožti, kaului ir ragui apdirbti, odai gremžti. Smaigai buvo 6–8 cm ilgio, užaštrintais pakraščiais. Smaigu buvo galima smogti ir pjauti, iš abiejų pusių nuskeltas smaigas naudotas kaip masyvus ietigalis. Gyveno urvuose arba kaulų ir kailių būstuose. Mirusiuosius laidojo negiliose duobėse prie urvų arba urvuose. Manoma, Mustjė kultūros laikotarpiu atsirado tikėjimo pradmenų. Su šia kultūra siejamas neandertalietis.

## Šaltiniai
Maglemozės kultūra

**Maglemozės kultūra** (apie 9000–5000 m. pr. m. e.) – seniausia Šiaurės Europos archeologinė kultūra.

Sąvoka 1912 m. įvesta danų archeologo Georg L. Sarauw, kuris nuo 1900 m. vakarinėje Zelandijos saloje pakrantėje (Danija) vykdė archeologinius kasinėjimus durpyne *Magle Mose* (dan. *didžioji pelkė*). Per vėlesnį šimtmetį daug panašių gyvenviečių buvo rasta ir ištirta nuo Anglijos iki Lenkijos ir nuo Skonės Švedijoje iki Prancūzijos šiaurės.

## Arealas
Maglemozės kultūra išstūmė vėlyvojo paleolito Arensburgo kultūrą ir buvo paplitusi Šiaurės ir Vakarų Europoje - Anglijoje, šiaurės Vokietijoje, Danijoje, Pietų Švedijoje ir Baltijos šalyse (Kundos kultūra), t. p. Lenkijoje. Pagal mikrolitiniu būdu pagamintus dirbinius Maglemozės kultūra skirstoma į 5 laikotarpius: pirmasis – preborealio, kiti keturi – borealio. 

Lietuvos teritorija buvo ryčiausia šalis, patyrusi Maglemozės poveikį. Lietuvoje yra šie Maglemozės kultūros paminklai:
* Varėnos rajono savivaldybė: Maksimonių gyvenvietė – 4, Girežerio gyvenvietė – 3, Kabelių gyvenvietė – 23
* Telšių rajono savivaldybė: Janapolės gyvenvietė, Vilkaviškio gyvenvietė.

Atskirose Maglemozės poveikio zonose išsivystė lokalios mezolitinės kultūros: Nemuno kultūra, Kundos kultūra ir kt. Danijoje ir šiaurės Vokietijoje ją pakeitė Kongemozės kultūra.

## Kultūra
Preborealio laikotarpiui priskiriami lanceto formos mikrolitai, kurių nusklembtoji pusė retušuota, vėlesniems – netaisyklingi trikampio ir lygiašonio trikampio formos mikrolitai ir titnaginiai kirviai, rėžtukai, gremžtukai. Naudoti specialūs skaldytiniai siauroms ir ilgoms skeltėms atskelti. Ypač gausiai naudoti kaulo ir rago dirbiniai: žeberklai, kapliai su koto skyle, durklai, meškerių kabliukai, ietigaliai su įstatomais titnago ašmenėliais ir kiti. Dirbiniai puošti geometriniu ornamentu, tikroviškai vaizduojamomis žmonių ir gyvūnų figūromis.

Maglemosės kultūros žmonės buvo žvėrių medžiotojai, žvejai, maisto rinkėjai. Gyveno sezoninėse gyvenvietėse, pastatai siekė 4 x 6 m ploto. Mirusiuosius laidojo gulsčius, suvyniotus į beržo tošį.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Sarauw, G. F. L. En Stenaldersboplads i Maglemose ved Mullerup – sammenholdt med beslægtede fund. Aarbøger for nordisk Oldkyndighed og Historie. 1903.
* Skaarup J. und Grøn O.: Møllegabet II – A Submerged Mesolithic Settlement in Southern Denmark
* Grøn, Ole. The Maglemose culture: the reconstruction of the social organization of a mesolithic culture in Northern Europe. Oxford, BAR (International series), 1995, No. 616.
Maikopo kultūra

**Maikopo kultūra** – ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1897 m. Nikolajaus Veselovskio tyrinėtą Maikopo pilkapį.

## Arealas
Maikopo kultūra 3500–2500 m. pr. m. e. buvo paplitusi Šiaurės Kaukaze tarp Juodosios, Azovo ir Kaspijos jūrų. Centras – Kubanės regionas.

## Kultūra
Maikopo kultūros gyventojai vertėsi gyvulininkyste (kiaulės, galvijai, avys, ožkos, arkliai), žemdirbyste, medžiokle (šernai, taurieji elniai). Naudojo akmeninius kirvius su koto skyle ir strėlių antgalius, titnaginius peilių ir pjautuvų įdėklus, žalvarinius kirvius, kaplius, kaltus, peilius, durklus, ietigalius. Keramiką žiedė ant primityvaus žiedžiamojo rato.

Žinoma daugiau kaip 30 Maikopo kultūros gyvenviečių. Jų plotas nuo 1-2 iki 10 ha, kai kurios įtvirtintos akmenų sienomis iki 2 m aukščio ir 4 m pločio. Aptinkama pusiau žeminės tipo pastatų (jų gyvenvietėse būdavo 7–10 m.), t. p. apskritų statinių, manoma, rodančių Kuros-Arakso kultūros įtaką. Maikopo kultūros visuomenės narių turtinė padėtis buvo nevienoda. Gyventojai prekiavo su Mesopotamija, Anatolija, Egėjo jūros regionu ir Iranu.

Mirusieji laidoti nedeginti duobėse, suriesti, dažnai paguldyti ant šono, sulenktais keliais, apibarstyti ochra, dalis – su gausiomis ir prabangiomis įkapėmis. Mirusieji dažniausiai guldyti ant akmenų grindinio, apjuosto akmenų konstrukcijomis (vainikais ir kiti), virš jų rengti mediniai pomirtiniai nameliai. Visa ši konstrukcija būdavo užpilama žeme, vėliau – apkraunama akmenų sampilu. Vėliau laidota akmeninėse dėžėse. Įkapės: titnaginiai ir kiti akmeniniai (kirviai, strėlių antgaliai, ietigaliai, peiliai, keramika), žalvariniai, auksiniai, sidabriniai (papuošalai, ginklai, indai) dirbiniai. Metaliniai dirbiniai puošti gyvūnų (liūtų, jaučių, žirgų), gamtos (kalnų, upių) motyvais.

Išliko keli vadinamieji karališkieji palaidojimai: Nartano ir Maikopo pilkapiai. Jų aukštis apie 10–13 m, skersmuo – 100–200 m. Didžiausias jų – Maikopo pilkapis: aukštis 10 m, skersmuo 200 m, pomirtinis namelis iš trijų dalių su akmenų grindiniu ir vainiku. Ant palaidojimo pastatytas baldakimas. Mirusieji palaidoti suriesti, apibarstyti ochra, dėl cheminių reakcijų tapusia raudonos spalvos geležies oksidu. Įkapėse, be akmeninių ir titnaginių dirbinių, keramikos, rasta: žalvariniai kirvis ir durklas, auksinė diadema su rozetėmis, auksinių, karneolio ir turkio karoliukų, auksinių ir sidabrinių žiedų, indų. Keli indai puošti gamtos ir gyvūnų motyvais.

## Šaltiniai
Makrolitas

**Makrolitas** ( – didelis + *lithos* – akmuo) – stambūs titnago ar kitų rūšių akmenų grubiai apdoroti dirbiniai, dažniausiai kirviai, pleištai, kirtikliai, aptinkami akmens amžiaus gyvenvietėse. 

Makrolito terminas vartotas XX a. antrame – aštuntame dešimtmetyje, kartais kaip priešprieša smulkiajam mezolito ir neolito pradžios gyvenviečių inventoriui – mikrolitui. XX a. pabaigoje vykdant išsamesnius tyrimus ir taikant pažangesnius datavimo metodus nustatyta, kad makrolitų nei kultūriniu, nei chronologiniu požiūriu negalima aiškiau priskirti kuriai nors vienai archeologinei kultūrai, todėl šis terminas neteko reikšmės ir yra retai vartojamas.

## Lietuvoje
Archeologė Rimutė Rimantienė XX a. septintame – aštuntame dešimtmetyje Lietuvoje ir gretimuose kitų šalių regionuose pagal titnago radinius išskyrė mezolitinę Mikrolitinę-makrolitinę kultūrą, kuriai būdingi tiek smulkūs medžioklės ir žūklės (įstatomi ašmenėliai, smulkūs antgaliai), tiek stambūs darbo įrankiai (kirviai, pleištai). Vėliau ji pavadinta mezolitine Nemuno kultūra. 

## Šaltiniai
Rasa Pakutkaitė

**Rasa Pakutkaitė** (g. 1986 m. sausio 12 d. Seinuose, Lenkija) – Lenkijos lietuvių poetė, filosofė.

## Biografija
Seinuose mokėsi pagrindinėje mokykloje ir lietuviškoje gimnazijoje. 2005 m. baigusi Punsko Kovo 11-osios licėjų, studijavo filosofiją Vytauto Didžiojo universitete. Nuo mokyklinių laikų kuria eiles, kurias spausdino Lenkijos spaudoje: žurnaluose „Šaltinis“, „Aušra“, „Galdusys“. Dalyvavo Poezijos pavasarių renginiuose. 2009 m. kūryba skelbta Lenkijos lietuvių poezijos poezijos antologijoje *Miejsce w sercu* ().

## Nuorodos
* Biografija ir eilėraščiai
* .Rasa Pakutkaitė. Vaikystės išgyvenimai
Tavda

**Tavda** () – upė Rusijoje, Sverdlovsko ir Tiumenės srityse; Tobolo kairysis intakas (Obės baseinas). Susidaro susiliejus Sosvos ir Lozvos upėms, kurių ištakos yra Uralo kalnuose. Teka į pietryčius Vakarų Sibiro lyguma. Įteka į Tobolą netoli Bačelino.

Svarbesni intakai: Pelymas, Anepas, Kyrtymia, Čiornaja, Volčimia, Iksa, Karabaška. Upė būna užšalusi nuo lapkričio pabaigos iki balandžio. Laivuojama. Prie Tavdos upės įsikūręs Tavdos miestas.

## Šaltiniai
Tagilas

**Tagilas** () – upė Rusijoje, Sverdlovsko srityje; Turos dešinysis intakas (Obės baseinas). Prasideda Vidurinio Uralo kalnų rytiniame šlaite. Aukštupyje teka į šiaurę kalnų pašlaitėmis, vagoje yra slenksčių. Už Žemutinio Tagilo pasuka į šiaurės rytus ir teka Vakarų Sibiro lyguma, sudaro meandras. Įteka į Turą ties Bolotovskojės gyvenviete.

Pagrindiniai intakai: Barančia, Salda, Mugajus, Kyrtomka.

Metinis upės vandens lygio svyravimas – 3,3 m. Užšąla lapkričio pradžioje, atitirpsta balandį. Upės vagoje sudaryti 3 tvenkiniai: Aukštutinio Tagilo, Leniovo, Žemutinio Tagilo. Prie Tagilo upės įsikūrę 2 miestai – Aukštutinis Tagilas ir Žemutinis Tagilas.

## Šaltiniai
FK Krylʹâ Sovetov Moskva

**Maskvos „Krylʹâ Sovetov“** – Rusijos futbolo klubas iš Maskvos.

## Istorija

Komanda suburta 1934 m. prie aviacijos gamyklos. 1938 m. debiutavo aukščiausiojoje lygoje, kur žaidė iki 1948 m. Tais metais partinė vadovybė nusprendė, kad dviejų aviacijos pramonės komandų elitiniame divizione nereikia (dar viena ekipa buvo Kryla Sovetov Kujbysev), todėl Maskvos komanda iš jo pasitraukė. XXI a. komanda žaidžia Maskvos mėgėjų lygose.

## Pasiekimai

## Išnašos

## Nuorodos
* Footballfacts.ru
* Klisf.info
Melagėnai

:: *XX a. tarpukariu Melagėnais vadinti [[Mielagėnai]]*.

**Melagėnai** – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 6 km į šiaurės vakarus nuo Sarių, Labanoro girioje, prie vieškelio , netoli Vilniaus–Turmanto geležinkelio (prie jo yra Liūlinės pilkapynai).

## Istorija
XX a. pr. kaimas buvo Švenčionių apskrities Švenčionių valsčiuje.

Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai, Vilniaus vaivadijai, Švenčionių apskričiai, Švenčionių valsčiui.

1943 m. minima Melagėnų girininkija, kuri buvo apiplėšta.

## Gyventojai

1979 m. gyventojų surašyme Melagėnų girininkija (3 gyv.) nurodyta kaip atskira gyvenvietė nuo Melagėnų kaimo.

## Šaltiniai
Gerzos kultūra

**Gerzos kultūra** – eneolito archeologinė kultūra, pavadinta Gerzos kapinyno (Žemutinis Egiptas) vardu. Dar vadinama **Nakados II kultūra**.

## Arealas
Gerzos kultūra buvo paplitusi 3500–3200 m. pr. m. e. Egipte. Susiklostė po Amros kultūros.

## Kultūra
Gerzos kultūros žmonės gyveno didelėse, apie 2 km² dydžio gyvenvietėse, statėsi stačiakampius 7,5 x 5,5 m dydžio pastatus. Vertėsi gyvulininkyste, amatais, žemdirbyste – 4 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje pradėjo naudoti arklą, aptikta drėkinimo įrenginių liekanų.

Naudojo akmeninius, titnaginius ir varinius dirbinius (rasta daug durklų), mokėjo pasigaminti gipso ir fajanso. Keramika dažyta raudonai arba tamsiai geltonai su raudonai tapytais žmonių, gyvulių ir valčių piešiniais, gamtos vaizdais. Rasta molinių ir akmeninių moterų figūrėlių.

Mirusiuosius laidojo kapinynuose su gausiomis įkapėmis (indais, titnago ir vario dirbiniais); aptikta gentinės diduomenės kapų. Jie buvo įrengti panašiai kaip gyvenamieji kambariai, su buities reikmenimis. Rasta ritualinių reikmenų: amuletų, figūrėlių, daiktų, puoštų gyvūnų (liūtų, jaučių, galvijų, hipopotamų, sakalų) atvaizdais.

Gerzos kultūros žmonės prekiavo su Pietvakarių ir Vakarų Azijos šalimis. Gerzos kultūros vėlyvuoju laikotarpiu Aukštutiniame ir Žemutiniame Egipte susiklostė du dideli gentiniai junginiai, apie 3000 m. pr. m. e. susikūrė Egipto valstybė.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Petrie/Wainwright/Mackay: The Labyrinth, Gerzeh and Mazghuneh, British School of Archaeology in Egypt XXI. London 1912
* Alice Stevenson: Gerzeh, a cemetery shortly before History (Egyptian sites series),London 2006, ISBN 0-9550256-5-6
Vokė (reikšmės)

**Voke** yra vadinama:

* Vokės upė, kairysis Neries intakas;
* Vokės geležinkelio stotis Trakų Vokėje;
* gyvenvietės:
** Baltoji Vokė, miestas Šalčininkų rajone;
** Vilniaus mieste ir prie jo:
*** Baltoji Vokė,
*** Juodoji Vokė,
*** Kauno Vokė,
*** Metropolinė Vokė,
*** Mūrinė Vokė,
*** Trakų Vokė.
Lipeika

*Antanas Leonas Lipeika (1946–2021) – inžinierius, informatikas;
*Kęstutis Lipeika (1938–2018) – teisininkas;
*Petras Lipeika (1923–2025) – kino ir televizijos garso režisierius.
Hisaro kultūra

*Panašiai skambanti 4-2 tūkstantmečio pr. m. e. [[Iranas|Irano]] kultūra vadinama [[Hesaro kultūra]]*

**Hisaro kultūra** arba *Gisaro kultūra* – vėlyvojo neolito archeologinė kultūra, pavadinta Tadžikijos Hisaro miesto apylinkių vardu.

## Arealas
Hisaro kultūra 7-2 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Hisaro, Kafirnigano ir Vachšo slėniuose, dab. Tadžikijos pietvakarinėje dalyje. Svarbiausi paminklai – Tutkaulas į pietus nuo Dušanbės ir Kuji-Buljenas (Kulobo rajonas).

## Kultūra
Hisaro kultūros žmonės kūrėsi priekalnėse ir kalnų slėniuose. Vertėsi medžiokle ir gyvulininkyste, iš dalies žemdirbyste. Kultūrai būdingi grubiai apdirbti akmeniniai įrankiai ir ginklai bei plokšti kaulo ir rago dirbiniai. Rasta gludintų akmeninių kirvių. Kai kuriuose Hisaro kultūros paminkluose rasta rankomis lipdytų molinių indų liekanų su audinio rašto atspaudais vidinėje pusėje.

## Šaltiniai
Glazkovo kultūra

**Glazkovo kultūra** – bronzos amžiaus pradžios archeologinė kultūra, pavadinta pagal Irkutsko Glazkovo priemiestyje 1887 m. N. Vitkovskio tyrinėtą kapinyną.

## Arealas
Glazkovo kultūra 1800–1300 m. pr. m. e. buvo paplitusi Pabaikalėje.

## Kultūra
Glazkovo kultūros žmonės vertėsi žvejyba, pradėjo naudoti pirmuosius metalinius dirbinius – iš pradžių varinius, vėliau bronzinius, pagamintus pagal akmeninių ir kaulinių įrankių formas, t. p. naudojo molinius indus, akmeninius ginklus ir įrankius – ovalo formos kirvius, tiesiu pagrindu strėlių antgalius. Prekiavo su Rytų šalimis – rasta jūros kriauklių iš Japonijos jūros ir Molukų.

Klostėsi patriarchatas ir turtingųjų sluoksnis. Mene plito savita ornamentika – tiesių linijų geometriniai ornamentai, schematizuotas plokštuminis žmonių vaizdavimas. Religija – protėvių ir saulės kultas; rasta žmonių figūrėlių iš mamuto ilčių. Glazkovo kultūros kultūros gyventojai buvo Sibiro miškų genčių – evenkų ir jukagyrų tautų – protėviai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Glazkovo kultūra  rusų kalba
Licenciatas

**Licenciatas** (, nuo *licentia doctorandi* - 'leidimas dėstyti'; *lic.*) - antrosios pakopos akademinis kvalifikacinis laipsnis, suteikiamas aukštosios mokyklos absolventams, baigusiems tęstines (podiplomines) studijas (analogiškai kaip ir magistras). Licenciato studijų metu gilinamasi į jau studijuotą sritį arba pradedamos kitos, dažnai giminingos srities studijos. Paprastai suteikiama teisė studijuoti doktorantūroje. Pagal atitinkamą sritį gali būti šakinės (teisės licenciatas, teologijos licenciatas ir pan. Viduramžiais licenciatas buvo bakalauras, turintis teisę dėstyti. Kaip akademinis laipsnis yra išlikęs Europos valstybėse (pvz., tokiose kaip Italija, Šveicarija, Vokietija ir kt.)
Lanvairpulgvingilas

** Lanvairpulgvingilas** () – kaimas Velse, Anglesio saloje. 3 040 gyventojų (2001 m.). Šios gyvenvietės ilgasis pavadinimas iš 58 raidžių valų kalba ***Lanvairpulgvingilgogerichuirndrobulantisiliogogogochas*** (*Llanfairpwllgwyngyllgogerychwyrndrobwllllantysiliogogogoch*) yra ilgiausias Europos vietovardžio pavadinimas, taip pat vienas ilgiausių pasaulyje.

## Sportas
* Llanfairpwll FC

## Nuorodos
* Miestelio tinklalapis
Golasekos kultūra

**Golasekos kultūra** – vėlyvojo bronzos ir geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Golasekos vietovę (Lombardija, Italija).

## Arealas
Golasekos kultūra nuo X a. pr. m. e. iki IV a. pr. m. e. pradžios, iki keltų atėjimo, buvo paplitusi Šiaurės ir Šiaurės vakarų Italijoje (Lombardija, Pjemontas).

## Kultūra
Golasekos kultūros žmonės gyveno atvirose ir įtvirtintose gyvenvietėse, įkurtose Alpių perėjose ir prie upių. Būstai statyti ant akmeninių pamatų. Keramika – pūstašonės puodynės, puoštos linijų ir brūkšnelių ornamentu, dubenėliai.

Golasekos kultūra skiriama pagal laidoseną – mirusieji laidoti pilkapiuose, sudeginti, urnose. Kapą apdėdavo akmens luitais ar dideliais akmenimis. Pilkapiai 3–10 m skersmens, jų pagrindą juosė akmenų vainikas, akmenimis apdėdavo ir taką, vedantį į jį.

Golasekos kultūros gyventojai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, medžiojo ir žvejojo, prekiavo su etruskais, graikais, keltais (gintarą ir koralus mainė į aliejų, javus, vyną ir sūdytą mėsą), Halštato kultūros gyventojais – iš jų gaudavo druskos.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Pauli, Ludwig, 1971. Die Golaseccakultur und Mitteleuropa: Ein Beitrag zur Geschichte des Handels über die Alpen (Hamburg: Hamburger Beiträge zur Archäologie). ISBN 3-87118-085-8
* Ridgeway, Francesca, in David Ridgeway, Francesca Ridgeway, eds. Italy Before the Romans (Academic Press) 1979.
Gorodeco kultūra

**Gorodeco kultūra** () – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1898 m. V. Gorodcovo tyrinėtą Gorodeco piliakalnį prie Okos greta Riazanės Spasko kaimo (Rusija).

## Arealas
Gorodeco kultūra nuo VII a. pr. m. e. iki IV a. – V a. m. e. sandūros buvo paplitusi Volgos vidurupio, Okos vidurupio ir žemupio baseinuose. Ji susiklostė iš vietinių kultūrų, kurioms įtakos turėjo Abaševo kultūra.

## Kultūra
Gorodeco kultūrai būdingos nedidelės, grupėmis kurtos, gimininės bendruomeninės gyvenvietės – įtvirtinti 1-3 pylimais piliakalniai. Žmonės gyveno žeminėse, pusiau žeminėse ir antžeminiuose pastatuose. Iš pradžių vertėsi žvejyba ir medžiokle, jaukino laukinius arklius, juos laikė užtvaruose, vėliau – žemdirbyste ir gyvulininkyste.

Naudojo glotnią keramiką, kurios išorėje yra audeklo ir plaušų (demblio) įspaudų, akmeninius, kaulinius ir raginius dirbinius, šiek tiek bronzinių papuošalų. Rasta darbo įrankių ir ginklų (kaulinių strėlių antgalių ir žeberklų, adatų, akmeninių kirvių), bronzinių apyrankių, įvairių buities reikmenų. Pagal darbo įrankius ir ginklus skiriamos vietinės kultūros – Riazanės kultūra, Saratovo kultūra. Mirusiuosius laidojo sudegintus ir nedegintus. Rasta aukojimo vietų (ugniaviečių).

Gorodeco kultūros žmonės prekiavo su pietinėse stepėse gyvenančiais skitais, Djakovo kultūros gyventojais. Gorodeco kultūros gyventojai siejami su Vidurio Pavolgio finougrų protėviais. Gorodeco kultūros regioną I tūkstantmečio viduryje užėmė slavai.

## Šaltiniai
Kainas

**Kainas** (, , , ) – Biblijos personažas. Pagal žydų ir krikščionybės mitologiją – pirmųjų žmonių Adomo ir Ievos vyresnysis sūnus bei Abelio brolis. Pirmasis žemėje gimęs žmogus (Pr 4:1-2) ir pirmasis žudikas. Buvo žemdirbys. Henocho tėvas. Kainas kartu su Abeliu taip pat yra minimi Korane. 

Kartu su savo broliu piemeniu Abeliu aukojo Dievui (Kainas – žemės derliaus atnašas, Abelis – avys). Dievas priėmė tik Abelio aukurą, kas nuliūdino ir supykdė Kainą. Nužudęs savo brolį Abelį, Kainas tapo pirmuoju žmogžudžiu. Tai padaręs, Kainas neatgailavo dėl savo nuodėmės, todėl Dievas už tai jį nubaudė: Kainas turėjo iki mirties klajoti po žemę ir niekur negalėjo rasti sau ramybės.

## Taip pat skaitykite

* Kainas ir Abelis

## Šaltiniai
Gorbunovo durpynas

**Gorbunovo durpynas** – akmens ir bronzos amžiaus archeologinis paminklas, 4 km į šiaurę nuo Nižnij Tagilo (Sverdlovsko sritis, Rusija).

## Tyrimai
Gorbunovo durpynas atrastas 1908 m. 1926–1939 m. tyrinėjo D. Edingas, 1948–1949 m. V. Raušenbachas, 1963 m. A. Briusovas. Aptiktos 8 gyvenvietės, datuojamos nuo 3 tūkstantmečio pr. m. e. iki X–IX a. pr. m. e.

Rasta medinių pastatų grindų liekanų, ant kurių buvo daug buities reikmenų: keramikos, medinių ir akmeninių įrankių, tinklų pasvarų ir plūdžių, kaulinių žeberklų, kaplių raginių antgalių, titnaginių strėlių antgalių. Rasta medinių dirbinių (briedžio ir vandens paukščių pavidalo indų, skulptūrų), rogių su viena pavaža liekanų, irklų, bumerangas. Žmonės vertėsi medžiokle ir žvejyba, t. p. primityviąja žemdirbyste. Pagal Gorbunovo durpyno radinius Vidurio Urale skiriama vietinė *Gorbunovo kultūra*.

## Šaltiniai
Laimantas Jonušys

**Laimantas Jonušys** (g. 1957 m. birželio 18 d. Kupiškyje) – vertėjas, literatūros kritikas.

## Biografija
1964 m. su tėvais mokytojais iš Kupiškio persikėlė gyventi į Druskininkus, kur 1975 m. baigė I vidurinę mokyklą; 1980 m. – Vilniaus universiteto filologijos fakultetą (anglistiką). 1981-1990 m. dirbo Užsienio literatūros knygyne Vilniuje, 1990-1998 m. savaitraštyje “Šiaurės Atėnai”, 1998-2000 m. “Laisvosios Europos radijuje” Prahoje; vėliau – savarankiškai dirbantis vertėjas.

## Kūryba
Į lietuvių kalbą išvertė daugiau kaip 25 grožinės literatūros, filosofijos, kultūrologijos, politologijos knygas (daugiausia iš anglų k.). Vertimų taip pat publikuota antologijose, žurnaluose, savaitraščiuose. Įvairiuose periodiniuose leidiniuose paskelbta straipsnių apie literatūrą, esė, knygų recenzijų, t. p. užsienyje. Įvairiais laikotarpiais publicistikos straipsnius reguliariai publikavo savaitraštyje „Atgimimas“, žurnale „Ekstra“, portaluose „Balsas“, „Alfa“, skelbė per LRT radiją.

## Kai kurie vertimai
*George Steiner. *Heideggeris*. Aidai, 1995.
*Truman Capote. *Kiti balsai, kiti kambariai*. Alma littera, 1996.
*George Steiner. *Tikrosios esatys*. Aidai, 1998.
*Salman Rushdie. *Paskutinis Mauro atodūsis*. Alma littera, 1998.
*John Updike. *Poros*. Tyto alba, 2003.
*Michael Ferber. *Literatūros simbolių žodynas*. Mintis, 2004.
*Paul Auster. *Niujorko trilogija*. Tyto alba, 2006.
*Vladimir Nabokov. *Tikrasis Sebastiano Naito gyvenimas*. LRS leidykla, 2008.
*Juri Slezkine. *Žydų šimtmetis*. Tyto alba, 2010
*Virginia Woolf. *Į švyturį*. Vaga, 2011
*David Mitchell. *Debesų atlasas*. Tyto alba, 2014

## Autorius
**Laisvės šiokiadienis* (esė ir straipsniai apie politiką ir kultūrą; Aidai, 2007)
** Rūmas virš bedugnės* (esė ir straipsniai apie literatūrą; Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 2008).

## Sudarytojas
**Amerikiečių apysakos*. Vaga,1993
**Café Tabac* [lietuvių literatūrinės eseistikos rinkinys]. Stockholm: Tranen, 2006
**Pokalbiai su Sigitu Parulskiu*. Alma littera, 2009

## Apdovanojimai
* Lietuvių PEN centro premija – Metų vertėjo krėslas (už John Banville romano "Parodymų knyga" vertimą), 2002 m.
* Šv. Jeronimo premija (už ilgametį reikšmingos šiuolaikinės literatūros skleidimą Lietuvoje, už išradingą vertimo uždavinių sprendimą ir atidumą lietuvių kalbai, už indėlį į vertimo kritiką), 2009 m..
* Vyriausybės kultūros ir meno premija, 2012 m.
* Vytauto Kubiliaus premija už literatūros kritiką, 2015 m.https://www.lrt.lt/naujienos/kultura/26/120716/v-kubiliaus-premija-l-jonusiui-uz-geranoriska-kritiskuma-ir-placia-perspektyva

## Šaltiniai

## Nuorodos

* [L. Jonušys. Vertimo mįslė leidybos mįslė („[Gyvulių ūkis|Gyvulių ūkio]“ 1991 m. ir 2005 m. vertimų kritika)]
Gumelnicos kultūra

**Gumelnicos kultūra** – eneolito archeologinė kultūra, pavadinta 1925 m. archeologo V. Dumitresku prie Dunojaus kairiojo kranto atrastos Gumelnicos gyvenvietės (Rumunija) vardu.

## Arealas
Gumelnicos kultūra 5 tūkstantmetyje pr. m. e. – 3 tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje buvo paplitusi Balkanų pusiasalyje, dab. Bulgarijos, Rumunijos Moldavijos ir Ukrainos Odesos srities teritorijose. Ji nuo Juodosios jūros pakrančių plito į rytus, iš Vidurio Bulgarijos – į vakarus, nuo Dunojaus deltos – į šiaurę, nuo Trakijos – į pietus.

## Kultūra
Gumelnicos kultūros žmonės gyveno vadinamosiose *teli* tipo (Karanovas, Harspva, Bordušani), kartais įtvirtintose gyvenvietėse. Kai kuriose jų kultūrinio sluoksnio storis siekia 6 m. Žinoma apie 1000 Gumelnicos kultūros gyvenviečių. Statėsi stačiakampius namus.

Vertėsi žemdirbyste. Naudojo varinius kirvius ir ylas, titnaginius strėlių antgalius, akmeninius plokščius gludintus kirvius, kaulinius (ylas, kaltus) įrankius ir ginklus, pilkai juodą gludintą ir raudonai rudą bei pilkai žalią grubią keramiką. Šiuo laikotarpiu pasirodė pirmieji auksiniai dirbiniai – daugiausia papuošalai, paplito molinės gyvūnų ir moterų statulėlės. Gyvenvietėse rasta daug įvairių keraminių dirbinių, puoštų raižiniais, smulkiais lipdiniais, dažytų ar pieštų grafiti, antropomorfinių pavidalų indų, molinių dievukų, gausiai iš kaulo ar briedžio rago darytų įrankių.

Mirusieji laidoti po vieną, dažniausiai paguldyti ant šono. Varnos nekropolyje (Bulgarija) rasta turtingų kapų, kurie rodo buvus socialinę diferenciaciją. Ilgainiui teritorijoje į pietus nuo Balkanų (Dikili Taše, Sitagoris) iki Karpatų iš Bojano kultūros, Maritos kultūros ir Karanovo kultūros susiklostė lokalinė Gumelnicos–Karanovo kultūrinė grupė, kartais laikoma Karanovo kultūros šeštuoju periodu.

## Šaltiniai
Fisharmonija

**Fisharmonija** yra klavišinis, laisvo liežuvėlio instrumentas, 1848 m. Paryžiuje užpatentuotas Debeno (*Debain*). Nors primena vargonėlius ir dažnai naudojama kaip jų pakaitalas, fisharmonija yra tiesiogiai gimininga laisvo liežuvėlio lūpiniams vargonėliams. Ji susideda iš laisvų liežuvėlių rinkinio, kurių ilgis apibrėžia jų garso aukštį. Juos į darbą paleidžia koja valdomų suspaudžiamų dumplių tiekiamas oras, o kontroliuoja klaviatūra.
Lygioji keramika

**Lygioji keramika** – lipdyta lygiu paviršiumi keramika iš molio su grūsto granito ar smėlio priemaišomis. Indų paviršius gali būti šiurkštus, išlygintas ar nugludintas. 

## Kultūros
Lygioji keramika būdinga į rytus nuo dab. Lietuvos esančioms baltų kultūroms – Dniepro-Dauguvos kultūrai, Bancerovo–Tušemlios kultūrai ir ankstyvųjų slavų Prahos kultūrai. 

Lietuvoje lygioji keramika pradėta naudoti neolite, paplito nuo m. e. I tūkstantmečio vidurio. Brūkšniuotosios keramikos kultūros laikotarpio gyvenvietėse lygiosios keramikos randama nedaug, tik keli procentai visos randamos keramikos. Daugiau jos aptinkama nuo II a. – III a. plintant grublėtajai keramikai. 

Lygioji keramika – dažniausiai lipdyti įvairaus dydžio žemais kakleliais mažai profiliuoti ar kibiro pavidalo puodai platesne už dugną anga, kartais viršutinėje dalyje puošti duobučių eilėmis, gnaibymu. Lygioji keramika dažniausiai aptinkama Rytų Lietuvos pilkapių kultūros paminkluose – vyrauja neaukšti dubenėliai, puodynės.

Tam tikrą grupę sudaro juodu ar rudu gludintu paviršiumi lipdyta keramika, kuri Lietuvoje atsirado I tūkstantmetyje pr. m. e. , plačiau paplito nuo III a. – V a. m. e.

## Kiti straipsniai
* Brūkšniuotoji keramika
* Grublėtoji keramika
* Lipdytinė keramika
* Miniatiūrinė keramika

## Šaltiniai
Lipdytinė keramika

**Lipdytinė keramika** – rankomis lipdyti moliniai indai, jų gamybos technologija. 

## Technologija
Lipdytinė keramika atsirado neolito laikotarpiu. Iki žiedžiamojo rato išradimo (išrastas 4 tūkstantmetyje pr. m. e. Egipte) ir jo panaudojimo buvo pagrindinė keramikos gamybos technologija. Lipdymo technika labai įvairi – indo formos gali būti išspaudžiamos iš vieno molio gabalo arba jos lipdomos prie padaryto dugno jungiant molio juostas, spirales ar lopinius. Lietuvoje lipdytinė keramika pradėta naudoti 4–3 tūkstantmetyje pr. m. e. X a. – XI a. pradėjus naudoti žiedžiamąjį ratą ją išstūmė žiestoji keramika. Lipdytinę keramiką dar gamina tautodailininkai.

## Kultūros
Archeologiniuose paminkluose rasta lipdytinė keramika tiriama. Pagal žaliavos (molis) ir jos liesintojo (grūstas granitas, smėlis, organika) pasirinkimą, savitą indo (puodas, taurė, amfora) formavimo techniką, paviršiaus apdailos būdus ir puošybą mokslininkai sprendžia apie tam tikrai teritorijai ir epochai būdingą tradiciją. Lipdytinė keramika – svarbus materialiosios kultūros elementas, ja remiantis išskiriamos archeologinės kultūros – brūkšniuotosios keramikos kultūra, virvelinės keramikos kultūra, rutulinių amforų kultūra ir kt., nagrinėjamos etninės istorijos problemos.

## Kiti straipsniai
* Brūkšniuotoji keramika
* Grublėtoji keramika
* Lygioji keramika
* Miniatiūrinė keramika

## Šaltiniai
Lialovo kultūra

**Lialovo kultūra** – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1923 m. tyrinėtą senovinę gyvenvietę prie Lialovo kaimo (Maskvos sritis).

## Arealas
Lialovo kultūra 5–3 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi dab. Rusijoje, Kliazmos aukštupyje, Volgos ir Okos baseinuose.

## Kultūra
Lialovo kultūrai būdinga duobelinė–šukinė keramika. Indai puošti mažomis ir giliomis duobutėmis. Žmonės gyvenvietes kūrė prie upių ir ežerų. Vertėsi žvejyba, medžiokle, rinko augalinį maistą. Naudojo grubiai apdirbtus akmeninius kirvius, įvairius titnaginius dirbinius (ietigalius, strėlių antgalius, gremžtukus). Lialovo kultūros veikiama susiklostė Desnos kultūra.

## Šaltiniai
APUD

**APUD** () – difuzinės neuroendokrininės sistemos dalis - įvairiose organizmo vietose paplitusios ląstelės, kurioms būdingas gerai išvystytas Goldžio kompleksas, plonos endoplazminio tinklo membranos, sekrecinės granulės ir apvalios mitochonodrijos.

Visai sistemai priskiriamos šios bendros funkcijos: 
#Visos APUD ląstelės kilusios iš nervinės keteros.
#Nepriklauso nuo hipofizės veiklos.
#Gamina baltyminius hormonus.
#Neturi ryšio su organizmo ertmėmis.
#Pasižymi parakrininiu (vietiniu) arba veikimu per kraują.
#Sugeba įsisavinti aminus ar jų pirmtakus ir juos dekarboksilinti.

APUD ląstelių paplitimas:
*Kvėpavimo takų epitelyje.
*Šlapimo takuose.
*Aortoje, miego arterijoje.
*Virškinimo kanalo epitelyje.
*Kasos Langerhansos ląstelės.
*Skydliaukės C ląstelės.
*Hipofizės adenokortikotropocitai.

Iš šios sistemos ląstelių kartais formuojasi navikai - apudomos.
Portatyvas

**Portatyvas** arba **portatyviniai vargonai** ( – nešti) – miniatiūriniai, pernešami vargonai, Europoje paplitę XII–XV amžiuje.

Jais grodavo vienas žmogus, kaire ranka valdęs dumples, o dešine – klavišus. Visi jų vamzdžiai buvo liežuvėliniai.
Gravetės kultūra

**Gravetės kultūra** () – vėlyvojo paleolito archeologinė kultūra, pavadinta *La Gravette* urvo (Dordonės departamentas, Prancūzija), kuriame 1880 m. aptikta senovės gyvenvietė, vardu.

## Arealas
Gravetės kultūra prieš 30 000 – 20 000 metų buvo paplitusi Europoje. La Gravette urve rasta daug įvairių titnaginių įrankių. Gravetės kultūra susiklostė po Orinjako kultūros pabaigoje, kartais laikoma Perigordo kultūros trečiuoju periodu. Skiriami du Gravetės kultūros arealai: vakarų ir rytų.

## Kultūra

Vakarų Gravetės kultūra plito Prancūzijoje, rytų – Vidurio (Moravija) ir Rytų (Rusija) Europoje. Vakarų Gravetės kultūros žmonės gyveno urvuose ir uolų priedangose, rytų – atvirose gyvenvietėse (pastatai – žeminės ir pusiau žeminės), rinko maistą, vertėsi medžiokle – medžioti stumbrai, arkliai, mamutai, šiauriniai elniai.

Kultūrai būdingi ploni ir siauri vadinamieji La Gravetės smaigai/antgaliai, kurių vienas kraštas aštrus, kitas – bukas, ir akmeninės moters statulėlės (Veneros); jų rasta apie 100 (Grimaldis, Savinjanas, Sirejus, Tursakas, Abri Pato, Tru Magritas, Vilendorfas, Brasempui, Lespugas, Dolni Vestonicė, Predmostis, Avdejevas, Kostenkai ir Gagarinas). Gyvenvietėse rasta titnaginių dirbinių (gremžtukų, rėžtukų, antgalių, mikrolitų), kaulinių papuošalų iš pragręžtų žvėrių dantų, antropomorfinių ir zoomorfinių figūrėlių iš mamuto ilčių. Ant uolų sienų rasta piešinių – schemiškų moters, mamuto, stumbro, arklio atvaizdų. Skiriamos Gravetės kultūros lokalinės kultūros – Pavlovo kultūra ir Vilendorfo kultūra.

## Šaltiniai
Lungšano kultūra

**Lungšano kultūra** – vėlyvojo neolito archeologinė kultūra, pavadinta C. T. Vu kasinėtos Lungšano gyvenvietės (Šandongo provincija, Kinija), kurioje aptikti pirmieji kultūrai būdingi radiniai, vardu.

## Arealas
Lungšano kultūra 3 tūkstantmetyje – 2 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje buvo paplitusi Šiaurės Kinijoje, Huanghės upės baseine ir Geltonosios jūros pakrantėje. Susiklostė iš Jangšao kultūros.

## Kultūra
Lungšano kultūros žmonės gyveno žemės pylimais ir grioviais įtvirtintose gyvenvietėse. Vertėsi žemdirbyste – auginti ryžiai, soros ir gyvulininkyste – laikytos kiaulės, galvijai, avys, ožkos. Naudojo gludintus akmeninius įrankius.

Kultūrai būdinga įvairių formų ir dydžių lipdyta ir žiesta juoda glazūruota keramika. Rasta aukšta kojele vazų, indų su trimis kojelėmis, puodų. Pagal keramikos gamybos būdą skiriamas ankstyvasis (3000–2600 m. pr. m. e.) ir vėlyvasis (2600–2000 m. pr. m. e.) laikotarpiai. Vėlyvuoju laikotarpiu plito žiesta keramika. Lungšano kultūros juodosios keramikos aptinkama ir Jangdzės, Gandziango bei Sidziango upių slėniuose, Taivane. Lungšano kultūros gyvavimo laikotarpiu prasidėjo socialinis visuomenės skaidymasis.

## Šaltiniai
Diplomuotas teisininkas

**Diplomuotas teisininkas** – pirmosios pakopos akademinis kvalifikacinis laipsnis, suteikiamas aukštosios mokyklos absolventams, baigusiems vienpakopes (diplomines) teisės studijas.

## Lietuva
Lietuvoje (VU TF) sovietiniais metais buvo suteikiama teisininko kvalifikacija, baigus diplomines (vienpakopes) teisės studijas, apgynus diplominį darbą, atlikus diplominę praktiką ir įvykdžius kitus reikalavimus. Šiuo metu šias studijas pakeitė teisės magistro studijos (išliko vientisosios studijos).
 
## Vokietija
Vokietijoje diplomuotas teisininkas yra akademinis laipsnis (, 'diplomuotas juristas', sutr. *Dipl.-Jur.*), suteikiamas daugumoje Teisės fakultetų arba Teisės studijų padalinių () įvairiose aukštosiose mokyklose, kai yra išlaikomas pirmasis valstybinis egzaminas arba baigiamasis aukštosios mokyklos egzaminas (kai kur - tik kai yra pateikiamas absolvento prašymas jį suteikti). Daugumoje fakultetų suteikia papildomai visiems, anksčiau išlaikiusiems pirmąjį valst. egzaminą.

Kai kuriuose fakultetuose po pirmojo valst. egzamino alternatyviai yra suteikiamas teisės magistras (, *Mag. jur.*) arba universitetinį išsilavinimą turinčio teisininko vardas (). Hamburgo universitete teisės magistro laipsnis () gali būti suteikiamas ir nelaikius pirmojo valst. egzamino, remiantis universitete studijuotais dalykais bei išlaikytas egzaminais.

Vokietijos taikomųjų mokslų aukštosiose mokyklose () bei kai kuriuose universitetuose (pvz., Erlangeno/Niurnbergo u.) taip pat yra suteikiamas kitas akademinis laipsnis - diplomuotas verslo teisininkas (, Dipl. jur. oec.)  Diplomuotų specialistų vardų suteikimą pakoregavo Bolonijos procesas: baigus diplomines studijas, atitinkami vardai suteikiami, laikantis pereinamųjų nuostatų (vėliau Vokietijoje ketinama visiškai pereiti prie bakalauro bei magistro studijų).

Pažymėtina, kad norint įsidarbinti aukščiausio rango valstybės tarnyboje (), tapti advokatu arba notaru, būtina baigti podiplominę praktiką (žr. *[[Teisės referendariatas]]*).

## Šaltiniai
Kankinimas

**Kankinimas** – sąmoningas, nežmoniškas elgesys, sukeliantis dideles kančias. Draudžia įstatymai, tarptautiniai aktai. Pvz., 1950 m. Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencija (*Niekas negali būti kankinamas, su niekuo neturi būti žiauriai, nežmoniškai ar žeminantį jo orumą elgiamasi, ar jis baudžiamas*, EŽTPLAK 3 str.). Prieglobsčio teisėje kankinimų draudimas ir apsauga nuo grąžinimo – tai papildoma pabėgėlių apsauga, kurios pagrindas išplaukia iš Konvencijos 3 straipsnio, draudžiančio kankinimus..

## Lietuva
*Draudžiama žmogų kankinti, žaloti, žeminti jo orumą, žiauriai su juo elgtis, taip pat nustatyti tokias bausmes* (Lietuvos Respublikos Konstitucijos 21 str. 3 d.). Baudžiamąją atsakomybę numato LR BK.

## Šaltiniai