Vilniaus apgultis (1660–1661)

**Vilniaus apgultis (1660–1661)** – nuo 1660 m. liepos iki 1661 m. gruodžio mėn. pradžios trukusi susirėmimų serija tarp Vilniuje įsitvirtinusio Rusijos carystės kariuomenės dalinio ir miestą apsiautusių Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės karinių pajėgų, vienos 1654–1667 m. ATR–Rusijos karo kautynių.

## Priešistorė
Po pradinės sėkmės 1654 m. prasidėjusiame kare, leidusios užimti dideles Lietuvos ir Lenkijos teritorijas, septintojo dešimtmečio pradžioje padėtis ėmė keistis. Po pralaimėjimo mūšyje prie Polonkos ATR pavyko iš centrinės Baltarusijos išstumti kunigaikščio Ivano Chovanskio vadovaujamas rusų pajėgas. Nepaisant šios ATR kariuomenės sėkmės, rusai išslaikė šiaurinėje ATR dalyje – dideliuose Lietuvos miestuose (Vilniuje, Kaune, Lietuvos Brastoje, Gardine).

Vilniaus miestą Rusijos kariuomenė buvo užėmusi 1655 m. 1660 m. Vilniaus įguloje, įvairiais duomenimis, buvo nuo 700 iki 1300 karių, įskaitant kazokus. Pakankamai pajėgų atakuoti Vilniuje įsitvirtinusiai rusų įgulai LDK pavyko surinkti tik 1660 m. Pirmasis bandymas susigrąžinti Vilnių įvyko 1660 m. balandžio 29 d. Šis bandymas užimti miestą, kuris buvo nusilpęs dėl ką tik pasibaigusio maro, nebuvo sėkmingas.

Prieš prasidedant apgulčiai vaivadai kunigaikščiui Michailui Šachovskiui pavyko gerokai sustiprinti miestą:„… ir buvo pastatytas ostrogas (medinė tvirtovė), tačiau tas ostrogas supuvo ir sugriuvo. Aš jo vietoje pastačiau nukirstų rąstų miestą su dviguba siena – pusę didžiojo miesto vietoj žemės pylimo, pagal pulkininko Tomo Belio brėžinį ir planą… ir aplink visą miestelį įrengiau vandenį (gynybinius griovius). O didžiajame mieste, kur gyvena miestiečiai, tuščias vietas užtaisiau ir aplink visą miestą įrengiau užtvaras bei jas sutvirtinau“.

## Apgultis
1660 m. liepos 13 d. prasidėjo miesto apgultis, kurią vykdė Mykolo Paco vadovaujamos žemaičių pajėgos (šiuolaikiniuose Rusijos šaltiniuose vadinamos Žemaitijos divizija) (iki 4 tūkst. karių). Rusijos pajėgoms vadovavęs kunigaikštis Daniilas Miščeckis () užsidarė Vilniaus pilyje ir įsakė padegti Vilniaus priemiesčius, kad puolantieji negalėtų jais pasinaudoti kaip priedanga.

Neturėdami apgulties artilerijos, lietuviai 1660 m. liepos 31 d. pamėgino pilį paimti šturmu. Jis baigėsi nesėkme ir kainavo apie 700 žuvusių ir sužeistų. Po šio puolimo Paco žemaičių daliniai atsitraukė susijungti su pagrindinėmis Abiejų Tautų Respublikos pajėgomis, o miestą toliau apgulė Vilniaus stalininko Kazimiero Žeromskio vadovaujamos pajėgos, sudarytos iš 2–3 tūkst. reguliariosios kariuomenės karių, remiamų Vilniaus miesto gyventojų (milicijos).

Apgultis vyko vangiai. 1660 m. rugpjūčio 17 d. rusų įgula surengė didelį išpuolį ir net įsiveržė į lietuvių pozicijas. Rugpjūčio pabaigoje prie apgulties pajėgų prisijungė privatūs Prūsijos kunigaikštystės generalinio vietininko Boguslavo Radvilos daliniai su apgulties artilerija. Sužinojęs apie sunkią apgultųjų padėtį dėl šaudmenų ir maisto trūkumo, Žeromskis 1660 m. lapkričio 8 d. surengė dar vieną šturmą, tačiau jis vėl baigėsi nesėkme. 1660 m. lapkričio 27 d. nepavyko ir bandymas padegti Vilniaus pilį (puolusiųjų nuostoliai – iki 100 žuvusių ir sužeistų). Gruodį lietuviai mėgino pakasti po pilies sienomis miną, tačiau rusų įgula, iš perbėgėlio sužinojusi apie šiuos ketinimus, sugebėjo sabotažą sužlugdyti, sugriovusi minos galerijos skliautus.

1660 m. gruodį apgulčiai ėmė vadovauti Lietuvos didysis etmonas Povilas Sapiega. Jis pradėjo derybas su D. Miščeckiu dėl tvirtovės pasidavimo, tačiau jos nedavė rezultatų.

## Rusijos pajėgų kapituliacija

Po to, kai, rusų šaltinių teigimu, Vilniaus įgula „iš priešų patyrė visokių spaudimų ir, Dievo padedama, atlaikė penkis šturmus“, Lietuvos karinių pajėgų vadovybė perėjo prie užsitęsusios apgulties, kuri truko dar vienerius metus. Nesėkmės fronte neleido rusų vadovybei suteikti pagalbos apsiaustai įgulai, o užsitęsę karo veiksmai neleido LDK surinkti didesnių pajėgų šturmui. Rusų garnizono vadas bausdavo mirtimi kiekvieną, kuris prabildavo apie kapituliaciją.

1661 m. lapkritį prie miesto atvyko karalius Jonas II Kazimieras Vaza ir ėmė ruoštis lemiamam šturmui. Tuo metu pilyje buvo likę tik 78 rusų kariai. Pamačius pasirengimo puolimui darbus, „pilyje tarp pulkininkų ir kareivių kilo didelė sumaištis, jie ėmė triukšmingai reikalauti miestą atiduoti“, ir kunigaikščiui D. Myšeckiui teko sutikti pradėti derybas. Tačiau jo sutikimas buvo apsimestinis. Kaip pats kunigaikštis rašė: „…aš nusileidau jų prašymui, išėjau pas lenkus derybų ir paprašiau vienos dienos termino, kad per tą laiką būtų galima užtaisyti vietas, kurias išgriovė patrankos.“

Sužinoję, kad kunigaikštis iš tikrųjų neketina pasiduoti, rusų karininkai ir kareiviai 1661 m. gruodžio 3 d. sukilo ir suėmė savo vaivadą ir perdavė lietuviams. Priešmirtiniame laiške D Myčeckis skundėsi, kad sukilę jo kariai pagrobė ir visą jo turtą. Įgula, išskyrus tris žmones, prisiekė Lenkijos karaliui.

Gruodžio 8 d. karališkasis teismas už nusikaltimus užimto miesto gyventojams rusų vaivadą nuteisė mirties bausme, ir 1661 m. gruodžio 10 d. Vilniaus Rotušės aikštėje D. Myšeckiui buvo įvykdyta bausmė – nukirsdinimas.

## Išnašos

## Literatūra
* Акты Московского государства. Т. III С. 125, Gaweda M. Polonka-Basia 1660. Warszawa. 2005.
* Батюшков, П. Памятник русской старины в западных губерниях, СПБ 1890, вып. VI.
* Богатырев А. А., Д. Е. Мышецкий – русский дипломат и воевода XVII века. // Военно-исторический журнал. – 2013. – № 4.
* Gaweda M. Polonka-Basia 1660. Warszawa. Bellona. – 2005.
* Касажэцкі, К. Кампанія 1660 году у Літве / Пер. з польскай. ARCHE. – 2011.
* Коялович М. О. Лекции по русской истории, Гродно: ГрГУ, 2008.
* Малов А. В. Русско-польская война 1654–1667 гг. Москва, Цейхгауз, 2006. .
* Rachuba A. Wilno pod okupacja moskiewska w latach 1655–176. // Lithuania. № 3 (12). 1994
* Власьев, Г.А.., Потомство Рюрика: материалы для составления родословий. СПб. Т. 1. Князья Черниговские. Ч. 2. Тип: Т-во Р. Голике и И. Вильборг. 1906 г.