open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Arminijus

**Arminijus** (, šiuolaikinėje vokiečių kalboje *Hermann*; gimė 16 m. pr. m. e. – mirė 21 m.) – germanų karvedys ir didvyris, 9 mūsų eros metais netoli Detmoldo, Teutoburgo miške, nugalėjęs tris romėnų legionus ir išlaisvinęs germanus (tuometinę cheruskų gentį) nuo romėnų valdžios.

Turėjo romėnišką karybos išsilavinimą ir pilietybę.
Liublinas

**Liùblinas**  () – miestas-apskritis pietryčių Lenkijoje, Liublino vaivadijos centras. Geležinkelio mazgas ir pramonės centras. Išvystyta automobilių, žemės ūkio reikmenų, chemikalų gamyba, maisto perdirbimas. Liublino katalikiškasis universitetas įkurtas 1918 m., pakartotinai – 1944 m. ir pervadintas Marijos Kiuri-Sklodovskos universitetu. Stovi XVI a. katedra, XIV a. rotušė (perstatyta 1787 m.), pilis, kurioje Lietuvos ir Lenkijos bajorai prisiekė būti ištikimais naujai sukurtai Abiejų Tautų Respublikai – buvo sudaryta Liublino unija.

## Istorija

Liublinas – vienas seniausių Lenkijos miestų. 1474 m. jis tapo vaivadijos centru, nuo 1578 m. – tribunolo būstinė. 1569 m. jame pasirašyta Liublino unija. 1795 m. miestas pateko Austrijos, o 1815 m. (po Vienos kongreso) – Rusijos valdžion. XIX a. miestas buvo Liublino gubernijos ir Liublino apskrities centras.

1918 m. jame buvo laikinoji Lenkijos socialistų vyriausybė. 1941 m. nacių Vokietija Liublino priemiestyje Maidaneke įrengė koncentracijos stovyklą.

## Sportas
* RKS Motor Lublin (futbolas)

## Galerija

Plan Lublina 2008.png|Miesto planas
Lublin, Plac Po Farze, ruiny kościoła św. Michała, kamienice, 04-2009.JPG|Jotvingių sugriautos šv. Mikalojaus bažnyčios pamatai
Trybynał koronny w lublinie pogon.jpg|Lietuvos-Lenkijos herbas virš buv. Tribunolo rūmų
Lublin Old Town Skyline.jpg|Senamiesčio panorama


## Šaltiniai
Mekongas

**Mekongas** (, , , ) – viena iš didžiausių pasaulio upių, tekanti Pietryčių Azijoje. Prasideda Kinijai priklausančiame Tibeto regione, Tibeto kalnyno Tanglos kalnagūbryje. Aukštupyje teka į pietryčius tarpekliais per Sino-Tibeto kalnus, Junano provincijoje (kur vadinamas Lakangu) – per Junano kalnyną. Toliau sudaro Mianmaro-Laoso sieną, teka Čyongšono kalnyno vakariniu pakraščiu. Teka pro Laosą, sudaro Laoso-Tailando sieną. Už Kono slenksčių patenka į Kambodžos lygumą ir teka Kambodžos teritorija. Įteka į Pietų Kinijos jūrą Vietname, sudaro 70 000 km² užimančią pelkėtą deltą.

Mekongo baseinas užima 795 000 km² teritoriją. Didžiausi intakai – Munas, Tonlesapas (dešinieji). Vidutinis upės debitas ties Pnompeniu 15 000 m³/s. Vasaros-rudens poplūdžių metu vandens lygis pakyla 10–15 m, debitas siekia 30 000 m³/s. Dažni potvyniai. Vandens lygį natūraliai reguliuoja baseine esantis Tonlesapo ežeras, be to, Kinijoje ant Mekongo įrengta eilė užtvankų. Neša daug nešmenų. Mekongo vanduo naudojamas ryžių laukų drėkinimui. 90 mln. žmonių priklauso nuo upės išteklių. Upė laivuojama 700 km ruože, poplūdžių metu – 1600 km. Jūriniai laivai įplaukia į Mekongą 350 km. Sezoniniai pokyčiai, Mekongo slenksčiai, sraunuma ir kriokliai daro navigaciją upe labai sudėtinga.

Prie Mekongo įsikūrę didmiesčiai: Luangprabangas, Vientianas, Savanakhetas, Paksė (Laosas), Nongkhajus, Nakhonphanomas (Tailandas), Pnompenis (Kambodža), Longsujenas (Vietnamas).

Junane Mekongas įeina į Trijų paralelinių upių teritoriją, įtrauktą į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą. Mekongo vidurupyje stebimas paslaptingas fenomenas, vadinamas Nagos ugnies kamuoliais, kuomet naktį iš upės dugno į paviršių kyla šviečiantys kiaušinio dydžio burbulai.

## Išnašos
 

## Nuorodos
* Apybraiža apie Mekongo upę  (anglų kalba)
* Mekongo žiotys (anglų kalba)
Gyvybės vanduo

**Gyvybės vanduo** – lietuvių tautosakoje plačiai žinomas vadinamasis gyvybės vanduo, apgaubtas paslaptingumo, sakrališkumo, magijos, laikomas gyvybės pradu. Pirminė gyvybės vandens buveinė buvusi po stovinčiu prie Kosminio medžio didžiuliu akmeniu, iš kur išteka viso pasaulio vandens šaltiniai. Žmones, norinčius paimti gyvybės vandens, puola žvėrys, trigalvis žaltys, kraugerys varnas, milžinai. Gyvybės vandeniu palaistyti augalai labai gerai auga. Greta mitų apie gyvybės vandenį žmonės buvo sukūrę vaizdinių dar apie gyvąjį, sveikatos, stiprybės, greitumo, jaunystės, taip pat ir apie mirties vandenį. Vaizdiniai apie jį susiklostė žiloje senovėje, patyrus, kad vanduo atgaivina apalpusius ar mirštančius žmones. Kur jo surasti paprasti žmonės nežinojo. Buvo manoma, kad Šiaurės Vėjas pasineriantis į marias ir atnešantis gyvybės vandens. Kai kada to vandens iš nežinomo šaltinio atnešantis varnas, juo atgaivinantis užmuštus savo vaikus ir žmogų. Meškos paliepimu gyvybės vandens atnešantis kiškis. Šiuo vandeniu galima atgaivinti ne tik mirusius, bet ir žmones, paverstus akmenimis. Taigi gyvybės vanduo yra nežinomoje vietoje, marių dugne, šaltinyje, kūdroje ar kitur.

## Legendos
Žmogui, ieškančiam gyvybės vandens, kalbantis vilkas pasakydavęs, kad gyvybės vandenį žino prie marių gulintis mėlynas jautis. Jautis savo ruožtu pasakydavęs, kad vanduo yra „kitoje karalystėje“, į kurią žmogų gali nunešti vilkas.
Bangpūtys

**Bangpūtys** (dar atstatomas kaip *Bangputis, Bangputys*, ) – vakarų lietuvių ir senųjų prūsų jūros dievas. Laikytas piktąja vandenų dvasia.

## Šaltiniai
Matas Pretorijus (apie 1690 m.) pirmą kartą minėjo *bangputtys – ein Gott des Sturms* („audros dievas“). Vėliau keletas žodynų – 1747 m. Ruigio, 1800 m. Mylkės – kartojo ir įvairino ši teiginį. Pretorijus, remdamasis Jonu Bretkūnu, teigė, esą žvejai Bangpūčio garbei tam tikru metu maudydavosi, o pavasarį žvejodami mariose, kepa pirmąją lydeką, taip pat jo garbei esą laikė kelis vaidilučius, vadinamus naručiais (*naruttes*), kurie nerdavę į vandenį ir bendraudavę su vandeniais. Bangpūčiui tai pat būdavo aukojamas šaukštas.

Minimas 1825 m. Liudviko Rėzos 32-oje dainoje nuo Klaipėdos. L. Rėza prilygino Bangpūtį Neptūnui. Dainoje, prasidedančioje *Išbėg’ išbėgo / Iš Rusnės kiemo* yra tokios eilutės, nusakančios Bangpūčio rūstybę už tai, kad žvejai sugavo jo „jūrų veršius“:
O ir supyko
Bangų dievatis –
Pakilo šiaurys vėjatis.

– Ai drauge, drauge,
Tavorščiau mano,
Mesk aukso inkarėlį!

Tegul terita
Bangputys valtį
Ant aukso inkarėlio!

– Ai drauge, drauge,
Tavorščiau mano,
Lipk masto viršūnėlėn!


XIX a. viduryje šis vardas iš žmonių atminties jau buvo išblėsęs. Vilius Kalvaitis 1888–1894 m. Klaipėdos krašte dar užfiksavo Rėzos užrašytos dainos variantą su minimu Bangpūčiu.

## Tyrimai
Tyrinėtojai nesutaria, ar Bangpūtys tapatus kitiems žinomiems pajūrio vėjų dievams – Vėjopačiui bei Bardaičiui ar Gardaičiui. Hermanas Useneris, Jonas Basanavičius, Jonas Šliūpas ir kiti Vėjopatį skiria nuo Bangpūčio ir laiko pirmąjį vėjo dievu. Kiti Pranė Dundulienė, Gintaras Beresnevičius, Libertas Klimka Vėjopatį tapatina su Bangpūčiu. Algirdas Julius Greimas svarsto, kad Bangpūtys nebūtinai tik pajūrio dievas, žinomas Lietuvos vakaruose, o gaivališka dievybė, lengvai supykinama, bangiai (t. y. „smarkiai, stipriai, baisiai") pasireiškianti audromis ir vėtromis, ant vandens ir ant žemės, lietumis ir sniegu, tačiau šaltiniai byloja, kad Bangpūtys buvo žinomas tik Pamario žvejams. Dainius Razauskas pastebi, jog patikimiau būtų Bangpūtį laikyti viena Vėjopačio, kaip visų vėjų Viešpačio, apraiškos ar funkcijų personifikacija, „taip pripažįstant dalinę, arba sąlygišką, tapatybę". Anot Rimanto Balsio, hipotetiškai galima teigti, jog Bardaitis ir Vėjopatis (Bangpūtys) – tas
pats dievas, tik prūsų ir vakarinių lietuvių skirtingai vadintas.

Kasmetinėje šventėje „Palangos stinta“ prie jūros sutinkamas jūrų dievas Bangpūtys.

## Literatūra
Upinis

**Upinis** – senovės lietuvių upių dievas. Jam buvo aukojami balti paršeliai, kad vanduo būtų skaidrus. T. Narbutas be reikalo Upinį pakeičia moteriškos lyties Upine. Upinis gretinamas su Ežeriniu.

## Literatūra
Jumpira

**Jumpira** (**Jumpyra**) – Bangpūčio palydovė. Paminėta labai vėlai 1964 m. Ji pranašauja Bangpūčio pasirodymą.

Jumpira - marių deivė, dvasia moters pavidalu. Valdė audras ir vėjus. Jumpira buvo vaizduojama moters pavidalu – pusiau žuvis, pusiau moteris. Tai klastinga ir pikta dvasia, pavojinga žvejams. Jos pagalbininkai aubyliai sukeldavo vėjus, skandindavo žvejų laivus.

## Literatūra
Jūratė

**Jūratė** – literatūrinė veikėja, įvardijama esanti jūrų deivė, vyriausioji iš visų undinių.

Nors ir labai populiari yra legenda apie Jūratės ir Kastyčio meilę, tikėtina, kad ji atsirado dėl romantinės literatūros ir Maironio poemos įtakos, ir jos autentiškumas neaiškus. Tą patvirtina ir Norbertas Vėlius, kuris pastebi, kad undinės lietuvių tautosakoje itin retos.

Pirmasis pasakojimą apie Jūratę ir Kastytį išleido Adomas Jucevičius 1842 m. knygoje „Žemaitijos atsiminimai“.

Minima, kad žydrose Baltijos jūros gelmėse stovėjo puikūs Jūratės rūmai. Rūmų sienos buvo iš gryno baltojo gintaro, slenksčiai iš aukso, stogas iš žuvų žvynų, viskas tyriausiais deimantais puošta.

Veneroje deivės garbei pavadintos Jūratės kalvos.

Pagal dievybę sukurtas dažnas lietuviškas vardas Jūratė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* „Jūratė ir Kastytis“ (Kostas Ostrauskas) PDF formatu
Undinė

**Undinės** (**Nėrovės**, **Vandenės**) – mitinės vandens būtybės, sutinkamos daugelio pasaulio tautų folklore.

Undinės vardas kilęs iš žodžio *vanduo* (tarmiškai vanduo vadintas *undeniu*) arba yra perimtas iš tą pačią reikšmę turinčio lotynų žodžio *undine*. Mitų apie gražias mergeles undines nuo seno turėjo ne tik aisčiai, bet ir graikai, albanai, rumunai, rytų ir pietų slavai. Panašios būtybės yra graikų nimfos, , germanų *Nixe*, slavų *Rusalka*. Jos dažniausiai buvo kildinamos iš paskendusių jaunų merginų ar jaunamarčių vėlių, tik Baltarusijoje kartais jas laikydavo senomis ir vadindavo „vandens bobomis“.

Undinės dar buvo vadinamos *upių martelėmis*. Senovėje manyta, kad tai merginos, nusiskandinusios dėl nelaimingos meilės ir dievų paverstos undinėmis, kad galėtų keršyti jauniems vyrams už savo likimą ir būti upių bei ežerų globėjomis.

Prie undinių priskiriamos ir *deltinyčios*, gyvenusios Baltijos jūroje. Tai buvo moterų pavidalo nepaprasto grožio būtybės, apsirengusios drabužiais, panašiais į žuvų žvynus, padabintais perlais. Ant galvos turėjo mažytę gintaro karūną.

Panašus bruožus turi ir lietuvių *laimės*.

## Lietuvių tautosakoje
Lietuvių legendose undinės dažnai būdavo vaizduojamos nuogos, kartais su baltais drabužiais, ilgais plaukais, su karūnomis ar gėlių vainikais. Jos gyveno jūroje, upėse, ežeruose, o naktį mėnesienoje, išplaukusios iš vandens, pievose žaisdavo, šokdavo ir labai gražiai dainuodavo. Jos buvo aršiausios jaunų, gražių vyrų priešės. Kai tik kurį gražuolė pamatydavo ant jūros kranto, stengdavosi dainomis ir kitais žavesiais pavilioti pas save. Vargas tam, kuris paklausydavo klastingų undinių vilionių. Iš pradžių jos būdavo labai meilios, myluodavo paviliotus vyrus, kol šie sutikdavo nusileisti į vandenų dugną, o ten savo glėbyje undinės juos pasmaugdavo.

Šioms dievaitėms undinėms kas metai buvo aukojama po vieną iš visų rūšių žuvų, sugautų jūroje, maldaujant, kad nekenktų jauniems žvejams. Undinės net akimis galėdavo nužudyti ar pavergti žmogų. Jų akys spindėjo kaip žvaigždės, o palaidi plaukai skambėjo kaip tolima muzika, kuri užburdavo žmones. Ši muzika negalėdavo paveikti tik tų, kurie turėdavo paparčio žiedą. Vyriausioji iš undinių buvo Jūratė.

#### Legenda
Neišbrendamose klampynėse gyveno undinė, tų liūnų valdovė. Nė vienas mirtingasis ten įėjęs, nelikdavo nenubaustas. Jei kas iš smalsumo peržengdavo uždraustą ribą ir pamatydavo stebuklingą valdovės veidą, tas amžinai turėdavęs klaidžioti po mišką, girdėti iš visų pusių pajuoką ir patyčias. Kartą undinės priviliojo jauną vaikiną, kuris dažnai eidavo prie jūros ir grožėdavosi ja. Jam taip bestovint, iš vandens pakilo merginų būrys ir jį apsupo. Vaikinas pasijuto krintantis į bedugnę ir ėmė šauktis pagalbos. Tuomet atsirado dievas Bangpūtys – jūros prižiūrėtojas ir pasakė vaikinui, kad šis atsidurs požemio pasaulyje, kur ras nepaprastus turtus. Vaikiną įsimylės ir piršis trys karalaitės, o jis turi pasirinkti jauniausiąją. Kai ves ir grįš į namus, tegul su ja negula galva prie galvos, o tik taip, kad vieno būtų kojos, kito galva ir tris dienas neturintis nė kiek užmigti. Pamokytas vaikinas laimingai grįžo į savo žemę.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Skiemonys

::*Apie to paties pavadinimo kaimą, išsidėsčiusį aplink miestelį, žr. [[Skiemonys (kaimas)]]*

**Skiemonys** – miestelis Anykščių rajono savivaldybėje, prie kelio , 2 km piečiau kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Skiemonių Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (pastatyta 1884 m.), veikia paštas (LT-29012), biblioteka (nuo 1941 m.), Skiemonių pagrindinė mokykla. Skiemonyse yra susikūrusios dvi nevyriausybinės organizacijos: Skiemonių kaimo bendruomenė ir Anykščių rajono Moterų klubo Skiemonių skyrius.

## Etimologija

Skiemonių vardas kildinamas iš žodžio „skemas“, kas reiškia miško kirtimą. Iš šio žodžio galėjusi kilti atitinkama pavardė su *-onis* priesaga, o nuo jos daugiskaitos ir gyvenvietės pavadinimas. Iki XX a. vidurio norminė vietovardžio lytis buvo ***Skemonys***.

## Geografija

Prateka Lukna, įtekanti į Nevėžos ežerą, yra paplūdimys prie Dusyno ežero. Į šiaurės vakarus nuo miestelio yra Skiemonių kaimas, vakaruose stūkso Melėnų piliakalnis.

## Istorija

Minimi nuo XV a. Pirmoji Skiemonių bažnyčia (ar koplyčia) pastatyta apie 1500 m. 1571 m. suteikta privilegija steigti miestelį. 1677 m. įsteigtas atgailos kanauninkų vienuolynas, uždarytas po sukilimo 1832 m. XVIII a. pradžioje minimas Skiemonių dvaras, priklausęs Maleckiams. 1777 m. įkurta parapinė mokykla. XIX a. Skiemonys buvo kaimas Vilkmergės apskrities Kurklių valsčiuje.

Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos Liūto partizanų rinktinės Lietuvos partizanai.

2011 m. patvirtintas Skiemonių herbas.

|}

## Gyventojai

## Galerija

Skiemonys, malūnas.JPG|Buvęs malūnas
Skiemonys, paštas.JPG|Paštas
Skiemonys, Lukna (Nevėža).JPG|Lukna


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Skiemonių kaimo bendruomenė
* 
*
Naujasis Daugėliškis

**Naujasis Daugėliškis** – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 10 km į šiaurės rytus nuo Ignalinos, šalia kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Naujojo Daugėliškio Šv. Joakimo ir Onos bažnyčia (pastatyta 1889 m.), Daugėliškio biblioteka. 2009 m. rugsėjį įkurtas N. Daugėliškio šeimos veiklos centras.

Kaimas radialinio plano.

## Etimologija

Naujasis Daugėliškis įsikūrė šalia Senojo Daugėliškio kaimą – pagal jį ir pavadintas. Vietovardis *Daugėliškis* kildinamas nuo asmenvardžio *Daugėla(s)*.

## Istorija

Senasis Daugėliškis žinomas dar nuo XIV a., kuris buvo pagrindinė Daugėliškio gyvenvietė iki XIX a. pabaigos. Naujasis Daugėliškis atsirado XIX a., kai iš Senojo Daugėliškio buvo perkeltas dvaras, sukurtas parkas. Čia buvo įsteigta 15 tūkst. knygų biblioteka. 1889 m. naujoje vietoje pastatyta Daugėliškio bažnyčia, todėl Naujasis Daugėliškis ilgainiui nustelbė Senąjį. XIX a. pab. buvo kaimas Švenčionių apskrities Daugėliškio valsčiuje, veikė mokykla, vargšų prieglauda.

Kaimas tapo valsčiaus centru, įsteigtas paštas, rusiška mokykla (nuo 1892 m.), vaistinė, apsigyveno žydų amatininkų ir pirklių. 1912 m. pastatyta mūrinė mokykla. 1918 m. įkurta lietuviška mokykla.

XX a. tarpukariu buvo Lenkijos teritorijoje. Buvo įkurta „Ryto“ draugijos lietuviška mokykla, 1933–1936 m. veikė draugijos „Rytas“ skaitykla.

Po sovietų okupacijos, 1939 m. spalį prijungtas prie Baltarusijos TSR, o 1941 m. sausį – prie Lietuvos TSR. Prasidėjus II pasauliniam karui, 1941 m. birželio 24 d. Naująjį Daugėliškį pasiekė pirmieji Vokietijos armijos daliniai. 1941 m. rudenį vietos policininkai ir buvę baltaraiščiai surinko miestelio žydus (apie 40–50 žmonių) ir nuvarė į Švenčionėlius, kur jie buvo nužudyti kartu su kitais Švenčionių apskrities žydais.

1943 m. vasarą miestelyje buvo įsikūręs didelis generolo Povilo Plechavičiaus armijos garnizonas. 1944 m. liepą miestelį okupavo Sovietų armijos daliniai.

Nuo 1950 m. – Ignalinos rajono Naujojo Daugėliškio apylinkės centras. Veikė paštas, kultūros namai, biblioteka, Naujojo Daugėliškio mokykla (1949–1954 m. septynmetė, 1957–2020 m. vidurinė), medicinos punktas, gaisrinė.

|}

## Gyventojai

;Žymūs žmonės
* Leonas Saulis (g. 1941 m.), fizikos-matematikos habil. dr., profesorius.

## Šaltiniai

* 

## Nuorodos
* Miesteliai.lt
Ceikiniai

**Ceikiniai** – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 12 km į pietryčius nuo Ignalinos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Ceikinių Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia (pastatyta po I pasaulinio karo; liaudies architektūros paminklas), Ignalinos Česlovo Kudabos pagrindinės mokyklos Ceikinių skyrius.

## Etimologija

Kaimo vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Ceikinės upelio. Kitur teigiama, kad kilęs iš asmenvardžio *Ceikà*. Šis kilęs iš baltarusiškų pavardžių *Цейка, Цэйка*.

XVII a. kaimas vadinosi ***Keiziai, Keizai***, o dvarvietė vadinta Ceikiniais. Vėliau kaimas imtas vadinti Didžiaisiais Ceikiniais, o dvaras – Mažaisiais Ceikiniais, kol galiausiai 1954 m. dvarvietė priskirta kaimui. Vietovė dar vadinta ir suslavintais vardais – *Ceikin-Kozičyn, Lipovčizna, Jakovščizna*, Keizai minimi iki XIX a. pabaigos.

## Geografija

Kaimas įsikūręs Ceikinės ir Švintės santakoje. Jį supa pušynai, kalvos. 4 km į šiaurę nuo miestelio yra 288,9 m Nevaišių kalva, penktoji pagal aukštį Lietuvoje.

Pro Ceikinius eina keliai , , .

## Istorija

Ceikiniai minimi 1510 m. Tada čia buvo Ceikinių dvaras, kuriame gyveno ir pats dvaro savininkas Andriejus Butrimas Nemierovičius. Po dvarininko mirties Ceikiniai testamentu buvo užrašyti Švenčionių bažnyčiai. LDK Žygimantas Augustas šį dovanojimą patvirtino. 1542 m. Stanislovas Dovaina nusipirko Ceikinius iš Švenčionių dvasininkų už keturias baudžiauninkų šeimas ir 10 kapų grašių.

1621–1700 m. prie evangelikų reformatų bažnyčios veikė pradžios mokykla. 1773 m. pastatyta medinė Ceikinių bažnyčia, kuri 2016 m. balandžio 5 d. visiškai sudegė. 1831 m. kunigas A. Labutis suorganizavo sukilėlių būrį ir puolė Rusijos imperijos kariuomenės įgulą Švenčionyse. XIX a. Ceikiniai – miestelis Švenčionių apskrityje, Zablatiškės valsčiaus Ceikinių seniūnijos centras.

1921 m. įsteigta parapija. Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos Tigro partizanų rinktinės partizanai. 1947 m. įsteigta biblioteka, 1961 m. pastatyti kultūros namai.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

* Ceikiniuose gimė dainininkas Kipras Petrauskas (1885–1968). Namas, kuriame jis gyveno, pažymėtas paminkline lenta.
* Ceikiniuose taip pat gimė Vilniaus krašto patriotas Mykolas Šimkūnas (1907–1931).
* Bažnyčios šventoriuje palaidotas kunigas, Helsinkio žmogaus teisių gynimo komiteto narys ir vienas jo kūrėjų Lietuvoje Karolis Garuckas. Ant jo kapo – tautodailininko Juozo Jakšto iš medžio išdrožtas paminklas.

## Šaltiniai

*
Kazitiškis

**Kazitiškis** – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 11 km į šiaurę nuo Ignalinos, šalia kelio . Seniūnijos, parapijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Kazitiškio šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia (nuo 1908 m.), biblioteka (nuo 1949 m.), kultūros centras (nuo 1980 m.), medicinos punktas, paštas (LT-30033). Anksčiau veikė Kazitiškio pagrindinė mokykla. Yra išlikę Kazitiškio dvaro svirnas, klėtis, kluonas ir parkas, kuriame yra saugomas Kazitiškio ąžuolas.

Prie Švoginos upės ir Gilučio ežero, netoli Aukštaitijos nacionalinio parko. 

## Istorija

Kaime rasta romėniška II a. Aurelijaus moneta.

Kazitiškio dvaras žinomas nuo XVII a., XVIII a. priklausė Butleriams, 1745 m. jie čia įkūrė bazilijonų vienuolyną ir pastatė bažnyčią. Greta kaimo 1728–1755 m. veikė sentikių Gudiškių vienuolynas. 1864 m. carinės valdžios įsakymu bažnyčia uždaryta ir paversta cerkve. 1877 m. susekta slapta lietuviška mokykla. XIX a. Kazitiškis – Zarasų apskrities miestelis, kaimas ir dvaras Salako valsčiuje.

1922–1939 m. Kazitiškį buvo okupavusi Lenkija. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Kaime gimė:
* Vytautas Sakalauskas (1961–), Ignalinos rajono politinis ir visuomenės veikėjas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Kazitiškio kaimo svetainė
Mindūnai

**Mindūnai** – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, prie kelio , Labanoro regioniniame parke. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia biblioteka, paštas (LT-33004), ežerų žvejybos muziejus.

## Geografija

Mindūnai išsidėstę Stirnių ežero pietvakarinėje pakrantėje, yra kempingas, pietuose plyti Mindūnų miškas, stovi vienas aukščiausių šalyje Mindūnų apžvalgos bokštas. Mindūnų apylinkėse gausu ežerų, miškų, į kuriuos vasarą susirenka labai daug poilsiautojų. Mėgstamas poilsiautojų Stirnių ežeras. Jis yra už 10 km į rytus nuo Molėtų. Toliau palei kelią į Labanorą yra du Tramio ežerai. Čia prasideda Aukštaitijos nacionalinis parkas.

## Istorija

Mindūnai minimi 1661 m. Alantos parapijos santuokų metrikų ir 1669 m. Videniškių parapijos krikšto metrikų knygose. Jie su Papiškių kaimu XVIII a. priklausė Pabaisko klebonui. 1695 m. Molėtų parapijos krikšto metrikų knygoje užrašyta Kotryna Mindunyčia (Mundunyčia) iš Mindūnų. XIX a. pabaigoje minimas Mindūnų kaimas Vilniaus apskrityje.

1913–2004 m. veikė Mindūnų mokykla. 1950 m. įkurta biblioteka. Tarybiniais metais Mindūnuose pastatyti kultūros namai (projektas eksponuotas pasaulinėje parodoje), tačiau vėliau dėl savo dydžio ir nepraktiškumo sunyko. Sovietinės okupacijos metais kaimas buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

## Muziejus

Mindūnuose 1988 m. įkurtame Ežerų žvejybos muziejuje saugomi vietos gyventojų naudoti žvejybos prietaisai. Šio muziejaus ekspozicija įrengta dviejuose pastatuose, kuriuos jungia lauko ekspozicija ir senovinė eglišakių tvora. Čia galima pamatyti įvairius žvejybos įrankius, kuriais žvejojo Rytų Lietuvos žmonės XIX a. pabaigoje ir kaip šis verslas kito. Muziejuje yra įspūdingas 4 metrų ilgio luotas. Labai svarbus šio radinio amžiaus nustatymas, todėl luotu susidomėjo Lietuvos ir Norvegijos archeologai.

## Galerija

Mindunai001.JPG|Mindūnai atvažiuojant nuo Labanoro
Mindūnai, seniūnija.JPG|Prie seniūnijos
Mindūnai, buvusi mokykla.JPG|Buvusi mokykla
Mindūnų bokštas.jpg|Mindūnų apžvalgos bokštas


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė 
* Nuotraukos
Videniškiai

**Videniškiai** – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, prie kelio , Siesarties kairiajame krante. Seniūnijos, Videniškių I ir II seniūnaitijų centras. Stovi Videniškių Šv. Lauryno bažnyčia (pastatyta 1620 m.), išlikęs buvęs Videniškių atgailos kanauninkų vienuolynas, veikia Videniškių pagrindinė mokykla, biblioteka, girininkija, paštas (LT-33031), medicinos punktas, parduotuvė, Vaineikio veterinarijos individuali įmonė, UAB „Žižmauka”, D. Pumpučio individuali įmonė „Žvejys”. Netoli kaimo išlikę Mūrinių Videniškių dvaro – Baltadvario pilies griuvėsių liekanos.

Kaimas planas – radialinis. Pagrindiniai keliai sueina į trikampę aikštę, pastatai išdėstyti palei kelius į Molėtus, Želvą, Balninkus.

## Etimologija

Kaimo vardas – asmenvardinis vietovardis, siejamas su asmenvardžiu *Videnis*.

## Istorija

Videniškiai pirmą kartą minimi Vartbergės kronikoje 1373 m., Ldk Algirdo ir Kęstučio sutartyje su Livonijos ordinu. Miestelis du kartus (1373 m. ir 1375 m.) nukentėjo nuo kryžiuočių. XIII a. Videniškiai priklausė Nalšios sričiai, kurią tada valdė kunigaikštis Daumantas. Spėjama, kad čia Daumantas buvo pastatęs pilį. Per Videniškius, ties vieškeliu Ryga-Vilnius ėjo taikos zona pirkliams.

Kunigaikštis Motiejus Giedraitis dvaro centru pasirinko sodybą šalia Liesėnų piliakalnio. Kunigaikštis Martynas Giedraitis 1620 m. Videniškiuose pastatė Šv. Lauryno bažnyčią ir pavedė ją vienuoliams augustinams (vadinamiems reguliniems kanauninkams). Vienuolynas veikė 1618–1783 m., uždarytas 1832 m. XVIII a. prie vienuolyno veikė parapinė mokykla, noviciatas, gyveno pats ordino generolas, dirbo religinių raštų rengėjas Mykolas Olševskis.

XIX a. pabaigoje Videniškiai – miestelis Vilniaus apskrities Molėtų valsčiuje. Miestelio apylinkės per dvarus ir aplenkėjusius klebonus buvo aplenkintos. Atkaklus lenkintojas buvo klebonas Gžybovskis (). XX a. pradžioje Videniškiuose dirbo energingas tautinio atgimimo šalininkas kunigas Petras Valiušis.

Kovų dėl Lietuvos nepriklausomybės metu prie Videniškių Lietuvos kariuomenė kovėsi su lenkais. 1920 m. spalio 28 d. miestelį buvo užėmę lenkai, bet lietuviai jį atsiėmė.

Sovietmečiu Videniškiai buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2018 m. patvirtintas Videniškių herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Videniškiuose gimė poetas, režisierius, aktorius, scenaristas Alvydas Šlepikas (1966–).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Tėvų žemė
Čiulėnai

**Čiulėnai** – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, į šiaurės rytus nuo Molėtų, šalia Molėtų-Utenos kelio. Čiulėnų pagrindinė mokykla ir paštas yra Toliejuose. Šalia stūkso Čiulėnų piliakalnis (Juodasis kalnas).

Kaimas yra Labanoro regioninio parko vakariniame pakraštyje, jį supa trys ežerai: Ilgynas šiaurės rytuose, Virintai šiaurės vakaruose ir Susiedas pietuose. Čiulėnuose išlikęs XX a pr. statytas vandens malūnas ir malūnininko namas (kodas Kultūros vertybių registre 4493).

## Istorija

Balninkų seniūnijos 1554 m. inventoriuje Minutėnai. Per XVII a. vidurio nelaimes, matyt, visiškai nusiaubtas, kad net neliko gyventojų ir pasikeitė pavadinimas. Molėtų parapijos metrikų knygoje Nr. 1 (4 p.) užrašyta lietuviška lytis *de Czułenu* (1683). XVIII a. priklausė Toliejų seniūnijai. 1765 m. 5 ūkiai. 1812 m. prancūzmečiu Napoleono žygio metu vienas žygio dalyvis nupiešė Čiulėnų kaimo vaizdą: matosi aukštaitiška klėtelė ant kalno, Virintos upės slėnis (garsioji Čiulėnų pakalnė) ir už jo Gečių kaimo laukai aukštumoje.

Tarpukariu veikė Čiulėnų mokykla.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Nuotraukos
Luokesa

**Luokesa** – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Molėtų, Luokesų ežero pietinėje pakrantėje. Seniūnaitijos centras. Praeina kelias, jungiantis plentus  ir .

## Istorija

Tarybiniais metais Luokesa buvo „Ždanovo“ kolūkio centrinė gyvenvietė, Luokesos apylinkės centras. Veikė felčerių ir akušerių punktas, kultūros namai, biblioteka.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Suviekas

**Suviekas** – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 18 km į šiaurės vakarus nuo Zarasų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Veikia Suvieko pagrindinė mokykla, vaikų darželis, biblioteka, paštas (LT-32022), Suvieko šv. Onos koplyčia (nuo 2005 m.), vaistinė, kultūros namai, susibūrusi kaimo kapela. Į pietus nuo kaimo telkšo Čičirys, rytiniame pakraštyje – Suvieko ežeras. Yra dvaro sodyba, netoliese stūkso Suvieko piliakalnis.

Pro kaimą eina vieškelis , atsišakoja .

## Istorija

XV a. rašytiniuose šaltiniuose minimas kaip stambi gyvenvietė (1533 m. – kaip miestelis). 1596 m. minimas Suvieko dvaras, Suvieko bažnyčia, 1617 m. unitų vienuolynas, 700 namų, 1744 m. koplyčia. Šiaurės karo metu Suviekas buvo visai sugriautas. Po Respublikos padalinimo atiteko Rusijos imperijai ir tapo Kauno gubernijos dalimi. 1863 m. bažnyčia nugriauta. XIX a. Suviekas – kaimas ir dvaras Zarasų apskrityje, priklausęs Aleksandravėlės parapijai.

1915 m. miestelyje įsitvirtino vokiečiai, dvare įrengtas vokiečių kariuomenės štabas. Per I pasaulinį karą buvo Suvieko valsčiaus centras. XX a. tarpukariu Nepriklausomybės metais veikė šaulių sąjunga. 1949 m. įkurtas Kalinino kolūkis. 1961 m. sujungus kelis kolūkius įkurtas Suvieko tarybinis ūkis. Dabartinis kaimas sudarytas 1968 m. spalio 23 d., kai buvo sujungti Suviekas I ir Suviekas II.

2016 m. patvirtintas Suvieko herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Imbradas

:: *Apie ežerą Zarasų rajone žr. [[Imbradas (ežeras)]].*

**Imbradas** – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, pietvakariau kelio , Imbrado ežero šiauriniame krante. Seniūnijos centras. Stovi Imbrado Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia (pastatyta 1787 m.), veikia Antazavės mokyklos pradinio ugdymo skyrius, biblioteka, paštas (LT-32025). Saugomas Imbrado ąžuolas.

## Etimologija

Imbradas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo greta telkšančio Imbrado ežero. Pastarojo vardas tikriausiai susijęs su tarminiu veiksmažodžiu *imbristi* (t. y. *įbristi*).

## Istorija

Apylinkėse rasta Marko Aurelijaus moneta.

1677 m. šaltiniuose minimas Imbrado dvaras, priklausęs dvarponiams Moliams. Pirmoji Imbrado bažnyčia pastatyta 1787 m. XIX a. Imbradas – Zarasų apskrities miestelis ir dvaras Antazavės valsčiuje.

1920 m. įkurta pradžios mokykla. Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos, Lokio partizanų rinktinės partizanai. Sovietmečiu buvo Stelmužės tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2016 m. patvirtintas Imbrado herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

* 

## Nuorodos
* Miesteliai.lt
Rimšė

**Rimšė** – miestelis Ignalinos rajono savivaldybėje, 8 km į rytus nuo Dūkšto. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Rimšės Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1803 m.), veikia Rimšės pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-30045).

## Etimologija

XIX a. miestelis vadinosi ***Janavu***, vėliau prigijo ***Rimšės*** vardas. Pastarasis yra asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo asmenvardžio *Rimša*.

## Geografija

Šalia miestelio telkšo Ilgių ežeras, piečiau – Alksnas.

## Istorija

Rimšės vietovė senoka, raštuose paminėta 1514 m., kai minimas Rimšės dvaras, kuris priklausė Goštautams, XVI a. – karaliui, Zabžeziniškiams, vėliau XVIII a. pabaigoje – XIX a. pradžioje Pliateriams. Dvare buvo apsistoję 1831 m. sukilėliai. Vietovė augo lėtai, neturėjo privilegijų. XIX a. pabaigoje Rimšė – Zarasų apskrities miestelis, valsčiaus centras.

XX a. tarpukariu Rimšę okupavo lenkai.

Rimšėje senos švietimo tradicijos. Mokykla čia yra nuo XIX a. vidurio. Šiame krašte ilgai dirbo knygnešys Antanas Paukštė.

Pokario metais apylinkėse veikė Vytauto apygardos Lokio partizanų rinktinės Lietuvos partizanai. Sovietmečiu Rimšė buvo V. Rylovo (kilęs iš Kirovo, palaidotas miestelio karių kapinėse) kolūkio gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

## Galerija

Rimšė, Lithuania - panoramio (8).jpg|Medinė architektūra
Rimšė, Lithuania - panoramio (4).jpg|Rimšė Ilgių pakrantėje
Rimšė, Lithuania - panoramio (9).jpg|Stogastulpis


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Miesteliai.lt 
* Žemėlapiai 
* Prieškarinės nuotraukos
Degučiai

**Degučiais** vadinama daug Lietuvos gyvenviečių:

* Joniškio rajone;
* Kazlų Rūdos seniūnijoje;
* Kelmės rajone;
* Marijampolės mieste;
* Pakruojo rajone;
* Plungės rajone;
* Rokiškio rajone:
** Degučiai I,
** Degučiai II;
* Šakių rajone;
* Šalčininkų rajone;
* Šilalės rajone:
** Degučiai I,
** Degučiai II;
* Šilutės rajone;
* Širvintų rajone;
* Telšių rajone:
** Ryškėnų seniūnijoje,
** Upynos seniūnijoje;
* Utenos rajone;
* Vilkaviškio rajone;
* Zarasų rajone (seniūnijos centras).
Herodotas

**Herodotas** (iš Halikarnaso, : Herodotos; 484 m. pr. m. e. – 425 m. pr. m. e.) – pirmasis pasaulyje istorikas, gyvenęs V a. pr. m. e., žymus savo aprašymais apie konfliktus tarp Graikijos ir Persijos, taip pat aprašymais apie skirtingas vietas ir žmones, kuriuos jis sutiko keliaudamas.

Herodotas parašė savo mamai istoriją apie persų invaziją į Skitiją, Graikiją, graikų-persų karus V a. pr. m. e. Šis kūrinys vadinamas tiesiog Herodoto *„Istorija“*. Herodotas buvo ne tik pirmas, aprašęs praeities įvykius, bet ir pirmas laikęs tuos įvykius filosofine problema, tyrimų objektu, galinčiu atskleisti išmanymą apie žmogaus elgesį.

Herodoto vardas užrašytas ant trijų marmuro skulptūrų: ant hermos, esančios Neapolyje, ant hermos Niujorke ir ant vienos porinės hermos Neopolyje, kur jis vaizduojamas drauge su Tukididu. Anksčiau manyta, kad šių ir kitų kopijų originalai esą imiginaciniai istoriko atvaizdai, sukurti vėlyvesniųjų laikų autorių. Tačiau ši nuomonė klaidinga jau vien todėl, kad bent vienas Herodoto portretas turėjo būti sukurtas dar jam gyvam esant. Šis istorikas Graikijoje buvo labai gerbiamas: žmonės mokėjo tinkamai įvertinti naujovišką Herodoto veiklą. Ištraukos iš jo istorijos apie persų karus, skaitomos per šventes Olimpijoje ir Atėnuose, plačiai pagarsino jų autorių. Istorikas bičiuliavosi su Sofokliu bei Perikliu. Iš kai kurių Herodoto portretų detalių matyti, jog menininkas puikiai pažinojo savo portretuojamąjį. Plaukai su sklastymu, į dvi dalis padalinta barzda, geraširdiška veido išraiška – tai, be abejo, autentiški portreto bruožai. Per vidurį perskirti plaukus ant kaktos mėgo ir Heraklitas, o į dvi dalis savo barzda šukuodavo Sofoklis. Tačiau Herodoto sruogos itin raiškios, jo barzda primena rytietišką.

Norėdamas kuo tiksliau pateikti graikų praeitį, jis išstudijavo Homero „Iliadą“ ir „Odisėją“, kitų autorių kūrinius. Herodotui stigo žinių apie persų praeitį, todėl jis leidosi į tolimą kelionę po Persijos imperiją: aplankė Egiptą, Babiloną, Mesopotamiją ir net skitų kraštus. Visur rinko medžiagą savo pirmajam istoriniam veikalui: šalių gyventojų pasakojimus apie graikų – persų karą, aprašė svečių šalių papročius, gyvenimą, lygino graikus su barbarais. Visus kelionės užrašus jis sudėjo į knygą ir pavadino „Istorija“.

## Nuorodos
* Herodotas  (anglų kalba);
* Herodoto istorija (anglų kalba);
* Herodotus „Istorijos“  (anglų kalba);
* Herodoto tyrinėjimai (anglų kalba).
Valensija

**Valensija** (, senovėje *Valentia*), seniau žinomas kaip **Edetanija**, **Balansija** – miestas rytų Ispanijoje prie Viduržemio jūros, trečiasis pagal dydį šalies miestas. Valensijos autonominio regiono sostinė ir provincijos centras. Miestas įsikūręs derlingoje lygumoje, šalia Turijos (*Turia*) upės žiočių. Žemės ūkio, prekybos, komunikacijų centras. Išvystyta audinių, chemijos pramonė, metalo apdirbimas, laivų statyba, aludarystė. Yra arkivyskupija. 1499 m. čia įkurtas Valensijos universitetas, 1968 m. – Politechnikos universitetas. 1988 m. atidarytas metropolitenas.

## Istorija

Valensija buvo įkurta 137 m. pr. m. e. romėnų ir buvo vienas svarbiausių tuometinės Tarakono Ispanijos miestų. Vėliau mieste ir regione šeimininkavo vizigotai.

714 m. miestą užkariavo maurai, vėliau čia valdė musulmoniškas Kordobos kalifatas. Šiam suirus XI a. pradžioje susikūrė nepriklausomas Valensijos emyratas (taifa). XI a. pabaigoje jis trumpam buvo užkariautas ispanų didvyrio Sido, kuris čia pradėjo plėsti krikščionybę. Tačiau netrukus Almoravidai iš naujo paėmė Valensiją ir ją prijungė prie savo imperijos.

XII a. Valensija vėl iškovojo nepriklausomybę, bet buvo užimta almohadų. Po XIII a. nepriklausomybės laikotarpio buvo prijungta prie Aragono, o vėliau inkorporuota į Ispanijos karalystę. Po XVII a. pr. įvykusio maurų išvarymo, miestas nusmuko. Nuo 1812 m. iki 1813 m. miestą buvo užėmusi Prancūzijos kariuomenė. Vykstant Ispanijos pilietiniam karui, 1936 m. lapkričio 6 d., Respublikonų vyriausybė iš Madrido į Valensiją perkėlė Ispanijos sostinę.

1957 m. miestas smarkiai nukentėjo nuo Turijos potvynio. 2024 m. miesto apylinkes siaubė potvyniai.

## Turizmas
Garsėja vietiniu festivaliu *Falles* (), vykstančiu kasmet kovo mėn. ir firminiu ryžių patiekalu *paella*, o pastaruoju metu – žymaus architekto Santiago Calatrava kūriniu Meno ir mokslo miesteliu. Veikia meno muziejus ir meno mokykla. Nuo XIV a. išlikę miesto vartai, pastatyti ant romėnų laikų statinio liekanų. Taip pat yra gotikinė Valensijos katedra (XIII–XV a.), kurioje, kaip tikima, saugomas Šventasis Gralis.

## Sportas
2008 m. rugpjūčio 24 d. Valensijos trasoje vyko Formulės-1 bandomieji važiavimai.

### Futbolas
Mieste 1982 m. vyko XII pasaulio futbolo čempionatas. Žymiausi klubai:
* Valencia CF
* Levante UD

## Galerija

Valencijos_katedra.JPG|Valensijos katedra
Ciudad de las ciencias noche.JPG|Meno ir mokslo miestas
PaellaValenciana.JPG|Tradicinis regiono patiekalas – Valensijietiška paelja
Consulado Lituano en Valencia Capital 01.jpg|Lietuvos Respublikos konsulatas
Vaizdas:Valensija de Pavia.jpeg|Vaizdas į namą de Pavia gatvėje
Vaizdas:Valensija archtektura de Colon.jpeg|Architektūra de Colon gatvėje
Vaizdas:Valensija architektura Padró Municipal de València.jpeg|Valensijos savivaldybių registras
Vaizdas:Valensija stadionas.jpeg|FC Valensija stadionas
Vaizdas:Valensija buliu arena.jpeg|Bulių arena
Vaizdas:Valensija Eugenia Vines.jpeg|Eugenia Vines gatvės architektūra


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficialus Valensijos tinklalapis
* Miesto gidas 
* Valensijos oro uostas
Kraujiniai sporagyviai

**Kraujiniai sporagyviai** () – protistų būrys, kuriam priklauso **maliariniai plazmodijai**, sukeliantys roplių, paukščių ir daugelio žinduolių maliariją. Žmogui patogeniškos yra 4 rūšys:
* *Plasmodium vivax* – tridienės maliarijos sukėlėjas,
* *Plasmodium malariae* – keturdienės maliarijos sukėlėjas,
* *Plasmodium falciparum* – tropikinės maliarijos sukėlėjas,
* *Plasmodium ovale* – tridienės tipo maliarijos sukėlėjas.
Šios maliarinių plazmodijų rūšys skiriasi morfologinėmis ir biologinėmis savybėmis, vystymosi žmogaus organizme trukme ir ligos požymiais. Jų galutinis šeimininkas yra maliariniai uodai (*Anopheles*), o tarpinis šeimininkas – žmogus. Žmogus apsikrečia įgėlus apsikrėtusiam uodui. Kartu su uodo seilėmis į žmogaus kraują patenka plazmodijai, kurie išnešiojami po visą kūną ir įsikverbia į kepenų ląsteles. Šiose ląstelėse vyksta jų vystymosi ciklas.
Kraujinės siurbikės

**Kraujinės siurbikės** arba **šistosomos** (*Schistosoma*) – siurbikių (*Trematoda*) klasės plokščiosios kirmėlės, šistosomozės sukėlėjai.

Jos gyvena kraujagyslėse (venose). Aptinkamos kai kuriose tropinio ir subtropinio klimato šalyse. Skirtalytės. Patinėlių kūnas platesnis ir trumpesnis – 10-15 mm, patelių – iki 20 mm. Patinėlio pilvinėje pusėje yra vagelė, kurioje tūno patelė.

Žmogų parazituojančių kraujinių siurbikių yra šios rūšys:
* *Schistosoma haematobium* – urogenitalinės šistosomozės sukėlėja,
* *Schistosoma mansoni* – žarnyno šistosomozės sukėlėja,
* *Schistosoma japoncum* – japoniškosios šistosomozės sukėlėja.
Rusijos rublis

**Rusijos rublis** (rus. *рубль*) – Rusijos federacijos valiuta.
Tarptautinis kodas **RUB**.

Smulkesnis Rusijos piniginis vienetas – kapeika ().
Šimtas kapeikų sudaro rublį.

## Istorija
Dabartinių pinigų prototipai buvo sidabro liejinio juostelės. Jų vertė buvo nurodoma įkertant tam tikrą kiekį įkirtų. Žodis **rublis** (nuo slaviško *рубить* – „kirsti, kapoti“) atsirado XIII amžiuje Novgorode ir reiškė pusę grivinos, tai yra, apie 200 gramų sidabro. 1704 m. Petras I įvedė kaldintas rublio monetas ir nustatė nuolatinę jos vertę – 28 g. sidabro. 1769 m. pradėtos naudoti rublio asignacijos – popierinis vekselis su ranka įrašyta paskolos verte rubliais. 1849 m. asignacijos pradėtos spausdinti iš karto nurodant jų vertę sidabru. Nuo 1897 m. pagrindine Rusijos valiuta tapo auksinis rublis.

Nuo 1919 m. tarybinis rublis buvo leidžiamas tik kaip popierinis kredito bilietas. 1961 m. į TSRS vidaus apyvartą buvo išleisti aukso atsargomis dengti TSRS valstybinio banko bilietai (nuo 25 rublių nominalo), kuriuos keitimui priimdavo ir užsienio bankai. Kartu išleista ir vario, alavo ir nikelio lydinio rublio moneta. Vėliau pasirodė ir jubiliejinės metalinės rublio monetos.

Rusijos federacija 1991 m. pradėjo leisti įvairaus nominalo banko bilietus ir kalti metalines rublio monetas. Tačiau vidaus apyvartoje plačiau buvo naudojamas vadinamasis „sąlyginis vienetas“ – dolerio atitikmuo. 2006 m. gegužės 24 d. Rusijos Valstybės Dūma priėmė įstatymą, draudžiantį vidaus apyvartoje ir įmonių bei biudžetinėje buhalterijoje naudoti kitas valiutas. Valdininkui, žiniasklaidoje pavartojusiam sąlyginio vieneto sąvoką, gresia nuo 40 iki 50 MPOT bauda. (MPOT = 100 rublių).

Rublio šimtosios dalies pavadinimas **kapeika** kilęs iš ilgą laiką ant šių monetų vaizduoto kario su ietimi ().

## Galerija

Ekaterina I ruble.jpg| 1 rublio moneta (1727 m.) 
Russian Empire-1899-Coin-5-Reverse.jpg|Auksinės 5 rublių monetos reversas (1899 m.)
5 копеек РФ 1997 г.jpg|5 kapeikų moneta (1997 m.)
10 рублей 2013.jpg|10 rublių moneta (2013 m.)
2000 rubles 2017 obverse.jpg|2000 rublių banknotas (2017 m.)
5000_rubles_obverse_2023.jpg|5000 rublių banknotas (2023 m.)


## Šaltiniai

## Nuorodos
*Rusijos Federacijos Centrinis bankas
*Rusijos Federacijos banknotų spausdintojas 
*Maskvos monetų rūmai
Gilučiai

:: *Apie kaimą Joniškio rajone žr. [[Gilučiai (Joniškis)]]*.

**Gilučiai** – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Elektrėnų, 2 km į šiaurę nuo autostrados . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Elektrėnų pradinės mokyklos Gilučių skyrius, biblioteka.

## Etimologija

Vietovardis kildinamas nuo asmenvardžio *[[Gilutis]]* (palyginimui, pavardės *Gilucevičius, Gilius*).

Liaudies etimologija pavadinimą sieja su posakiu „gilu čia“ – taip šią vietą pavadino nuo maro bėgantys žmonės, kurie tikėjosi būti saugesni miško glūdumoje.

Pagal kitą versiją pavadinimas kilęs nuo žodžio „gilė“ mažybinės daugiskaitos – gilės yra pavaizduotos ir kaimo herbe.

## Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose paminėti 1590 m. Miškų apsupti Gilučiai priklausė Žaslių parapijai. 1741 m. surašymo duomenimis čia buvo 12 sodybų. 1863 m. sukilimo metu apylinkėse veikė aktyvūs sukilėlių būriai. Per Gilučius ėjo knygnešių kelias iš Prūsų į Vilnių. XIX a. minimi kaip kaimas Trakų apskrityje, įsikūręs tarp kelio Žasliai–Kietaviškės.

1928 m. įkurta pradžios mokykla, vėliau septynmetė mokykla. XX a. pokariu apylinkių gyventojų dalyvavo pasipriešinimo judėjime, ilgą laiką veikė „Žaliojo velnio“ partizanų būrys. 1950–1992 m. Gilučių kolūkio centrinė gyvenvietė.

2006 m. patvirtinas Gilučių herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Kaime gimė:
* Petras Gudelis, knygnešys.
* Albertas Lakštauskas, pedagogas, visuomenės veikėjas.

## Šaltiniai
Pastrėvys

:: *Apie kaimą Kaišiadorių rajone žr. [[Pastrėvys (Kaišiadorys)]]*.

**Pastrėvys** – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 9 km į pietus nuo Elektrėnų. Išsidėstęs Elektrėnų marių pietinėje pakrantėje, netoli Strėvos upės. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Yra Pastrėvio pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1952 m.), paštas (LT-21049).

## Etimologija

Kaimo vardas yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Strėvos upės.

## Istorija

1850 m. dvaras su palivarkais ir kaimas buvo Semeliškių parapijoje. XIX a. pabaigoje minimas Pastrėvio kaimas ir smuklė Trakų apskrityje. Gyvenvietė išaugo XX a. 2006 m. patvirtintas Pastrėvio herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kazokiškės

:: *Apie kaimą Trakų rajone žr. [[Kazokiškės (Trakai)]]*.

**Kazokiškės** – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, prie kelio , 5 km į šiaurės vakarus nuo Vievio. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Kazokiškių Švč. Mergelės Marijos Nugalėtojos bažnyčia (pastatyta 1790 m.), yra paštas (LT-21055), Kazokiškių pagrindinė mokykla, biblioteka (nuo 1947 m.). Netoli gyvenvietės yra regioninis Vilniaus apskrities sąvartynas.

Elektrėnų savivaldybės administracija 2013 m. įsteigė Kazokiškėse universalų daugiafunkcį centrą. Po atliktos Vievio pradinės mokyklos Kazokiškių skyriaus pastato rekonstrukcijos, Kazokiškių UDC po vienu stogu įsikūrė: pradinės mokyklos skyrius, Kazokiškių vaikų dienos centras, Elektrėnų savivaldybės viešosios bibliotekos Kazokiškių skyrius, Kazokiškių seniūnija, VšĮ Vievio PSPC, Kazokiškių bendruomenė.

## Etimologija

Manoma, kad kaimo vardas kilęs nuo asmenvardžio *Kazokas* arba nuo žodžio *[[kazokai|kazokas]]* („karių luomo žmogus Rusijoje, už lengvatinį naudojimąsi žeme įpareigotas tarnauti kariuomenėje arba tarnaujantis joje raiteliu“).

## Geografija

Apylinkėse plyti Kazokiškių-Kaugonių miškai, įkurtas Neries regioninis parkas.

## Istorija

Kazokiškės – buvęs karališkasis kaimas. 1609 m. LDK iždininkas Stanislovas Beinartas nupirko dvarą ir padovanojo Paparčių vienuoliams dominikonams, kurie Kazokiškėse įkūrė palivarką su ūkiniais pastatais. 1609 m. ant kalvelės pastatyta Kazokiškių bažnyčia.

1649–1864 m. kaimas priklausė Paparčių dominikonų vienuolynui. 1864 m. Rusijos imperijos administracijai uždarius Paparčių vienuolyną, bažnyčia prijungta prie Žaslių parapijos. 1790 m. šalia senosios bažnyčios pastatyta naujoji Kazokiškių Švč. Mergelės Marijos Nugalėtojos bažnyčia. XIX a. Kazokiškės – miestelis Trakų apskrities Paparčių valsčiuje.

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2005 m. patvirtintas Kazokiškių herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

* Kazokiškės: seniūnija ir apylinkės (sud. Laimutė Valantavičiūtė, Vladislava Valantavičienė, Angelė Jankūnienė). – Vilnius: Margi raštai, 2009. – 262 p.: iliustr. – ISBN 978-9986-09-374-9
*
Naujosios Kietaviškės

**Naujosios Kietaviškės** (arba tiesiog ***Kietaviškės***) – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Elektrėnų. Seniūnijos centras, kartu su Senosiomis Kietaviškėmis sudaro Kietaviškių seniūnaitiją. Stovi Naujųjų Kietaviškių Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1915 m.), veikia biblioteka (nuo 1948 m.), paštas (LT-21069). Kietaviškių pagrindinė mokykla įsikūrusi gretimame Kareivonių kaime.

## Geografija

Kaimas įsikūręs prie Spenglos ir Skersės upių, apsuptas ežerų. Šiaurės rytuose įsikūrusios Senosios Kietaviškės (prie Skersės). Atsiveria Zabarijos šaltinis (laikomas stebuklingu). 1 km į šiaurę nuo Naujųjų Kietaviškių yra Ilgio ežeras, 2 km į rytus – Elektrėnų tvenkinys.

## Istorija

Kaimas minimas nuo 1504 m., kai čia buvo pastatyta pirmoji Kietaviškių bažnyčia. 1680 m. Strėvos upės krante prie Kietaviškių rastas vadinamasis Gedimino skeptras, viduramžių Lietuvos saulinis-mėnulinis kalendorius. XVIII a. viduryje buvo Kietaviškių dvaras (valdė Giedraičiai, Oginskiai, Pociejai – dabar iš dvaro telikęs apgriuvęs rūsys). Iki 1831 m. kaimas priklausė Pociejams.

Nuo XIX a. pradžios veikė vandens malūnas, bravoras, keletas parduotuvių ir amatų dirbtuvių. XIX a. pabaigoje tai miestelis Trakų apskrities Semeliškių valsčiuje. 1915–1918 m. per vokiečių okupaciją kunigas K. Čeponis Kietaviškių parapijos kaimuose įkūrė apie 30 lietuviškų mokyklų.

1940–1954 sovietų valdžia ištrėmė 7 Naujųjų Kietaviškių gyventojus. Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Didžiosios Kovos apygardos lietuvių partizanai. Nuo 1975 m. buvo Kietaviškių žuvininkystės ūkio (dabar bendrovė „Bartžuvė“) centrinė gyvenvietė.

2002 m. patvirtintas Kietaviškių herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Kietaviškės (sud. Danutė Gudelienė). – Vilnius: Jandrija, 2004. – 24 p.: iliustr. – ISBN 9955-431-18-0
Beižionys

**Beižionys** – kaimas Elektrėnų savivaldybėje, prie kelio Kietaviškės–Kalviai, 14 km į pietvakarius nuo Elektrėnų, į vakarus nuo Semeliškių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Beižionių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia (nuo 1926 m.), veikia Beižionių mokykla-daugiafunkcis centras, biblioteka, vaikų globos namai, medicinos punktas, paštas (LT-21046).

Beižionys įsikūrę kalvotoje vietovėje, Beižionių moreniniame masyve (Dzūkų aukštuma). Kaimo pietvakariuose stūkso Beižionių piliakalnis (Birutės kalnas). Kaimo prieigose iš rytų pusės stovi Beižionių akmuo.

## Etimologija

Beižionys – asmenvardinis vietovardis, kilęs iš asmenvardžio *[[Beižionis]]*.

## Istorija

Beižionių apylinkėse gyventa nuo senovės, 1 km į pietvakarius nuo kaimo yra Beižionių piliakalnis ir VI–VIII a. Beižionių pilkapynas, kuriame apie 50 pilkapių. Apylinkių pilys buvo dalis Trakų ir Vilniaus gynybiniam žiedui.

XIX a. įsikūrė Beižionių dvaras. 1812 m. prancūzmečiu čia praėjusi Napoleono kariuomenė. XIX a. pabaigoje minimas kaimas ir palivarkas Trakų apskrityje. 1903 m. įsteigta pradžios mokykla. 1926 m. pastatyta medinė Beižionių Šv. Kryžiaus Išaukštinimo bažnyčia, įkurta parapija. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1958 m. įsteigti kultūros namai.

2006 m. patvirtintas Beižionių herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

* 

## Literatūra
* Elektrėnai: Beižionys, Gilučiai, Kazokiškės, Kietaviškės, Pastrėvys, Semeliškės, Vievis: fotografijų albumas / sud. Jonas Endrijaitis, fotogr. Vytautas Suslavičius. – Vilnius: Jandrija, 2002. – 64 p.: iliustr. – ISBN 9955-431-11-3
* Elektrėnai: Vievis, Semeliškės, Kietaviškės, Pastrėvys, Beižionys, Kazokiškės, Gilučiai / Vytautas Mizeras, Augustinas Ickevičius, Danutė Gudelienė, Laima Tidikienė, Vilmantas Palčiauskas, Elvyra Valiukienė, Veronika Tamošiūnienė, sud. Jonas Endrijaitis. – Vilnius: Jandrija, 2006. – 498 p.: iliustr. – ISBN 9955-431-28-8
Akmenynė

**Akmenynė** – kaimas Šalčininkų rajono savivaldybės rytuose, prie kelio Šalčininkai–Turgeliai, 11 km į šiaurės rytus nuo Šalčininkų. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Akmenynės Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia (pastatyta 1928 m.), veikia Akmenynės mokykla-daugiafunkcis centras, Turgelių vid. mokyklos pagrindinio ugdymo skyrius, biblioteka, kultūros namai, paštas (LT-17047).

## Etimologija

Kaimo vardas siejamas su bendrinės kalbos žodžiu *[[akmuo]]*.

## Istorija

XIX a. Akmenynė buvo palivarkas ir kaimas Vilniaus apskrities Šalčininkų valsčiuje, priklausė Turgelių parapijai.

Sovietinės okupacijos metais Akmenynė buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai