open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vazajis

**Vazajis** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Rokiškio rajone, 5 km į pietvakarius nuo Jūžintų. Nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,3 km, plotis siekia iki 0,78 km. Altitudė 141,8 m. Gylis – iki 6 m. Kranto linija vingiuota, pietvakariuose įsiterpia pusiasalis. Būdingi žemi, medžiais apaugę krantai, pietvakarinis krantas supelkėjęs. Pakrantės kalvotos, plyti pievos, auga miškeliai ir krūmynai. Iš pietryčių į pietvakarius ežerą prateka Vazajos upelis (Uosijos intakas, Jaros-Šetekšnos baseinas). Ežero pratakumas 42 % per metus.

Greta Vazajo įsikūrę kaimai: Poškonys, Ščiurys, Nečiūnai, Kalučiškės. Kiek toliau rytuose telkšo Vazajėlis. Pietiniu ir pietvakariniu krantu eina riba su Utenos rajonu.

Vandenvardis *Vãzajis* (*Vazajỹs, Vazãjus*) laikomas sėlišku, siejamas su lt. šaknimi *važ-* (*vežti, važiuoti* ir kt.).

## Šaltiniai
Vasaknas

**Vasaknas** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, 5,5 km į šiaurės vakarus nuo Antalieptės. Išsidriekęs iš šiaurės rytų į pietvakarius 2,04 km, plotis siekia 0,77 km. Altitudė 108,1 m. Gylis – iki 7,6 m. Krantai daugiausia aukšti. Kranto linija labai vingiuota. Iš šiaurės vakarų supa Vasaknų miškas, kitose pakrantėse plyti pievos, rytinėje pakrantėje stūkso miškelis, įsikūrusi buvusio Vasaknų dvaro sodyba. Šiaurės rytuose iš ežero išteka upelis, Sniūtės intakas, kuris 1956 m. patvenktas, o jo vanduo nukreiptas į Vasaknų žuvininkystės ūkio tvenkinius (Šventosios upės baseinas).

Prie Vasakno įsikūrę kaimai: Vasaknos, Siratava, Jurkiškės. Veikia 4 kaimo turizmo sodybos. Šiaurrytine pakrante eina kelias .

Vandenvardžio *Vãsaknas* šaknis gretinama su  'grunto drėgnumas', *vass* 'pilkšvai molingas', sen. vok. aukšt. *waso* 'drėgnas gruntas', *wasal* 'vanduo, upė',  'drėgnumas, sultys',  'tarpiai augti, klestėti'.

## Šaltiniai
Vartišys

**Vartišys** – ežeras šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų rajone, 4 km į rytus nuo Antalieptės. Išsidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 1,04 km, plotis siekia 0,33 km. Altitudė 156,9 m. Vakarinis krantas aukštas, kiti žemesni, sausi, apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Pietinėje pakrantėje stūkso Gudelių giria, kitose pakrantėse daugiausia plyti pievos, vietomis dirbami laukai. Rytuose yra sala, įteka upelis. Pietryčiuose išteka upelis link Stromio ežero (Šventosios intako Stromelės baseinas).

Prie Vartišio įsikūrę kaimai: Vartišiai, Svidžiai.

Vandenvardis kildinamas iš žodžių *varyti, versti*.

## Šaltiniai
Varniškių ežeras

**Varniškių ežeras** – ežeras rytų Lietuvoje, Vilniaus rajone, 10 km į šiaurės rytus nuo Paberžės. Ilgis šiaurės–pietų kryptimi 0,83 km, plotis iki 0,53 km. Altitudė 181,6 m. Krantai žemi, vietomis pelkėti, šiaurinis ir rytinis – aukšti. Krantai apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Į šiaurę nuo ežero dunkso šlapias Palabinės miškas, į pietryčius – telkšo ežeras Nemenčėlis. Šiaurės vakaruose išteka Širvintos baseino Baronėlės upelis (Akmenos intakas).

Prie Varniškių ežero įsikūrę kaimai: Varniškės, Paežeriai, Senkai.

## Šaltiniai
Varluvos–Babtų miškai

**Varluvos–Babtų miškai** – miškų masyvas vidurio Lietuvoje, Kauno rajono šiaurėje, į pietryčius nuo Babtų. Driekiasi iš šiaurės į pietus 13 km, tarp automagistralės  vakaruose ir kelio  rytuose. Plotas – 46,5 km². 2004 m. čia įsteigtas Babtų-Varluvos miškų biosferos poligonas.

## Geografija

Miškų masyvą sudaro Babtų, Varluvos, Sitkūnų, Muniškių, Gailiušių miškai. Paviršius lygus. Mišku teka Gynios baseino upės – Skraudupis, Daugupis, Alksnupis, Verupis, vakaruose – Nevėžio intakai – Kiaunupis ir Sausinė. Upelių vagos sureguliuotos. Miškai daugiausia nusausinti. Būdingi vėlėniniai glėjiški sujaurėję priemoliai, velėniniai karbonatiniai sujaurėję moliai, vietomis yra jaurinių pelkinių dirvožemių.

Greta miško ar jame esančios gyvenvietės: Babtai, Padaugupis, Sitkūnai, Paparčiai, Sausinė, Žemaitkiemis, Varluva, Eigirgala, Kėkštynė. Šiaurės vakarinį miško pakraštį kerta kelias A8.

## Medynai
  
Miško medynų rūšinė sudėtis:
* beržynai – 35 %
* eglynai – 27 %
* baltalksnynai – 12 %
* juodalksnynai – 9 %
* drebulynai – 7 %
* uosynai – 5 %
* ąžuolynai – 4 %
* skroblynai – 1 %

Sudėtis pagal amžių: jaunuolynai – 12 %, pusamžiai medžiai – 53 %, pribręstantys – 25 %, brandūs medynai – 10 %. Medynų vidutinis amžius – 52 metai.

## Gyvūnai

Varluvos–Babtų miškuose gausu stambiųjų kanopinių gyvūnų – šernų, elnių, stirnų, briedžių. Taip pat yra lapių, kiškių, kiaunių, usūrinių šunų, voverių, ondatrų, bebrų, jerubių, slankų ir kt.

## Šaltiniai
Beržynas

**Beržynas** (arba ***biržtvynas, biržė***) – miškas, medynas, kuriame vyrauja karpotieji ir plaukuotieji beržai, t. p. šių rūšių hibridai.

2001 m. beržynai sudarė 20,0% (385,4 tūkst. ha) visų Lietuvos medynų ploto. Daugiausia beržynų yra Lietuvos vidurinėje, šiaurinėje, šiaurės rytų dalyse. Beveik visi beržynai yra savaiminės kilmės, dirbtinai želdoma mažai. Grynų būna retai, dažniausiai auga mišrūs karpotųjų beržų medynai su eglėmis, drebulėmis, uosiais, juodalksniais, pušimis.

Beržynų vidutinis amžius 49 m., bonitetas 1,4, skalsumas 0,70, medienos vidutinis tūris 169 m³/ha, vidutinis metinis tūrio prieaugis 5,4 m /ha. Gamtinės brandos amžius 90 m. Ūkinės paskirties miškuose kertami nuo 61 metų. Auga įvairaus turtingumo ir drėgnumo augavietėse, dažniausiai išplautžemiuose, balkšvažemiuose ir jauražemiuose. Karpotųjų beržų medynai labiau paplitę sausesnėse, o plaukuotųjų beržų – užmirkusiose ir pelkinėse augavietėse.

Skiriami du pagrindiniai beržynų miško tipai: lendrūninis (paraisčio) ir viksvinis (raisto). Antriniai miško tipai gali susiformuoti visose Lietuvos miško augavietėse, iš jų labiausiai paplitę mėlyniniai, kiškiakopūstiniai, plačialapiai, brukniniai beržynai. 

## Šaltiniai
Varnabūdės giria

**Varnabūdės giria, Varnabūdės miškai** – miškų masyvas Lietuvoje, Kazlų Rūdos ir Marijampolės savivaldybių teritorijose, 9 km į pietus nuo Kazlų Rūdos. Užima 52,9 km² teritoriją.

## Geografija

Masyvą sudaro Varnabūdės, Klevinės ir Mikališkės miškai. Masyvas netaisyklingos formos, išskaidytas įsiterpiančių gyvenviečių, laukų ruožų. Pietiniu pakraščiu teka Jiesia (su intakais Egliniu, Mergašiliu), vakaruose išteka Sasna (su intakais Utalina, Santaka), šiaurėje – Vabalkšnė (su Asiniu). Upelių vagos sureguliuotos.

Būdingi vėlėniniai glėjiški ir glėjiniai sujaurėję priemoliai ir moliai. Paviršius lygus.

31-ajame miško kvartale yra archeologinis paminklas – Grabavos pilkapynas. Taip pat įsteigtas Varnabūdės pedologinis draustinis. Miške ar greta jo įsikūrusios gyvenvietės: Obelinė, Klevinė, Smalinyčia, Beržinbūdė, Mergašilis, Veselava, Mačiuliškės, Elniakalnis, Šarabūdė, Plutiškės, Utalinka, Gluškabūdė, Varnabūdė.

## Medynai

Medynų sudėtis:
* eglynai – 36 %
* beržynai – 34 %
* juodalksnynai – 22 %
* drebulynai – 5 %
* skroblynai – 2 %
* pušynai – 2 %

Pagal amžių medynus sudaro: jaunuolynai – 19 %, pusamžiai medžiai – 43 %, pribręstantys – 26 %, brandūs medynai – 12 %. Vidutinis medynų amžius – 49 metai.

## Gyvūnija

Varnabūdės girioje sutinkami stambieji kanopiniai žinduoliai – šernai, stirnos, briedžiai, elniai. Yra usūrinių šunų, lapių, kiškių, kiaunių, voverių, ondatrų, bebrų. Sutinkamos jerubės, slankos, juodieji gandrai, plėšrieji paukščiai.

## Šaltiniai
Jablonka Košcelnos Naujosios žydų kapinės

**Jablonka Košcelnos Naujosios žydų kapinės** () – žydų kapinės, egzistavusios Jablonka Košcelnos kaime, *ul. Strażacki* gatvėje. Kapinės buvo sunaikintos per II pasaulinį karą. Šiuo metu kapinių vietoje įsikūrusi gaisrinė.

## Literatūra

* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990 m., s. 66.
 
## Nuorodos

* Kapinių aprašymas (lenk.) .
Sodas (reikšmės)

**Sodas** – ši sąvoka turi įvairias reikšmes:

* Sodas – žemės plotas, apsodintas vaismedžiais, vaiskrūmiais, kitais medžiais ar augalais;
* Sodas (etnografija) – etnografinis, iš šiaudelių sukurtas papuošalas (vestuvių proga).

**Susiję**:

* Edeno sodas – Biblijoje aprašytas sodas, kuriame buvo apgyvendinti pirmieji žmonės Adomas ir Ieva; 
* Kolektyvinis sodas – nedidelis žemės plotas, priklausantis fiziniam asmeniui ir paprastai naudojamas žemės ūkio reikmėms;
* Botanikos sodas – sklypas, kur mokslo ir pažintiniais tikslais auginami įvairūs augalai;
** Linėjaus sodas – sodas prie Upsalos universiteto Švedijoje;
** Mažorelio sodas – sodas Marakeše, Maroke;
* Japoniškas sodas – neatsiejama japonų kultūros dalis, pvz., Kairaku-en sodas;
* Zoologijos sodas – vieta, kur gamtinei aplinkai pritaikytuose aptvaruose laikomi ir veisiami gyvūnai pažinimo, gamtosaugos, mokslo tikslais;
* Velnio sodas – tam tikra Amazonijos miško rūšis;
* Kabantieji Babilono sodai – vienas iš septynių pasaulio stebuklų;
* Žiemos sodas – oranžerija, šildomas pastatas su tropiniais augalais;
* **Miesto sodas** – medžiais apsodintas plotas, parkas;
* **„Vyšnių sodas“** – garsi Antono Čechovo pjesė. 

## Šaltiniai
Olenegorskas

**Olenegorskas** () – miestas Rusijoje, Murmansko srityje, Kolos pusiasalyje, 112 km į pietus nuo Murmansko. Miesto apygardos centras. Geležinkelio stotis prie Murmansko–Sankt Peterburgo linijos, greta praeina Kolos plentas (E105). Kasama ir apdirbama geležies rūda. Mechaninių įrengimų gamyba. Yra koledžas, muzikos, menų mokyklos.

## Istorija

1949 m. greta kasyklos pradėjo kurtis gyvenvietė, pavadinta ***Olenia*** (*Оленья*). 1957 m. suteiktas miesto statusas, o pavadinimas pakeistas į Olenegorską.

## Šaltiniai
Kola (miestas)

**Kola** () – miestas Rusijoje, Murmansko srityje, prie Kolos ir Tulomos upių santakos, greta jų žiočių Kolos įlankoje, 12 km į pietus nuo Murmansko centro. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Murmansko–Sankt Peterburgo linijos. Maisto (alaus, makaronų) pramonė. Yra 1804 m. pastatyta cerkvė, 1807 m. apskrities iždo pastatas.

## Istorija

Kola yra istorinis Kolos pusiasalio centras. Miesto vardas kilo nuo Kolos upės, kurios pavadinimas kildinamas iš samių *Koljok*, reškiančio „aukso upė“. Tiksli Kolos įkūrimo data nežinoma, dabar plačiausiai pripažįstama versija kad miestas įkurtas 1517 m., nors seniau spėta, kad įkūrimo data buvusi 1264 m. (tačiau to nepatvirtina joks šaltinis). Senovėje tai buvo svarbus prekybos ir žvejybos centras, čia lankėsi švedų, olandų, norvegų pirkliai. Mieste buvo ostrogas, didelis medinis Kristaus Prisikėlimo soboras. 1700 m. prasidėjus Šiaurės karui, tvirtovė sustiprinta. 1780 m. Kolai oficialiai suteiktas miesto statusas, ji buvo apskrities centru Archangelsko gubernijoje. XIX a. pr. pastatyta mūrinė cerkvė.

1854 m. anglų laivynas suniokojo Kolos tvirtovę ir cerkvę. Miestas patyrė nuosmukį, buvo prijungtas prie Kemės apskrities. Vėliau miestas atsikūrė, 1883 m. vėl tapo apskrities centru. XX a. pr. Kolą nustelbė besikuriantis Murmanskas. 1965 m. Kolai oficialiai grąžintas miesto statusas.
   

Image:Воскресенский собор (Кола).jpg|Prisikėlimo soboras XVII a.
Image:Здание уездного казначейства постройки 1807 года в городе Коле..jpg|Buvusi apskrities iždinė (pastatyta 1807).
Image:Торговый дом "Пассаж" в Коле..jpg|Prekybos rūmai (buvę kultūros namai)
Image:Мурманск, Кола, Мурмаши.jpg|Murmanskas (pietinė dalis) ir Kola. Kolos įlanka ir Tulomos upė.  


## Šaltiniai
Jeilio teisės mokykla

**Jeilio teisės mokykla** (, *Yale Law*, **YLS**) – privati JAV teisės aukštoji mokykla, struktūrinis Jeilio universiteto padalinys. Seniausia JAV teisės mokykla.

Studijuoja 635 studentų (2008 m.); pagal studijų programas – 600 teisės daktaro (JD), 25 teisės magistro (LL.M.) ir 10 teisių daktaro (*Doctor of Laws, S.J.D.*).

## Nuorodos

* Oficialus Jeilio teisės mokyklos tinklalapis 
* Jeilio universitetas
Mandatinė teritorija

**Mandatinė teritorija** – teritorijos, kurias valdyti, remdamasi Versalio sutarties 22 straipsniu, Tautų Sąjunga suteikė teisę valstybėms – Pirmojo pasaulinio karo nugalėtojoms. Po Antrojo pasaulinio karo daliai šių teritorijų suteikta Jungtinių Tautų tarptautinė globa.

## Istorija
Visas teritorijas, kurioms buvo suteiktas mandatinės teritorijos statusas, iki Pirmojo pasaulinio karo valdė kare pralaimėjusios valstybės – Vokietijos imperija ir Osmanų imperija. Tautų Sąjungos priskirtoje mandatinės teritorijos gyventojų atžvilgiu, ją valdžiusi valstybė privalėjo laikytis tam tikrų reikalavimų. Mandatinėje teritorijoje buvo draudžiama prekyba vergais, ginklais ir alkoholiu, karinių bazių įrengimas bei kariuomenių, sudarytų iš vietos gyventojų, kūrimas. Pagal išsivystymo lygį mandatinės teritorijos buvo suskirstytos į tris grupes: A, B ir C.

## A grupė
Mandatinių teritorijų A grupę sudarė buvusios Osmanų imperijos valdos Artimuosiuose Rytuose, kuriose veikė administracinės institucijos, pilietybės statusas bei kurios po kelerių metų galėjo tapti nepriklausomomis valstybėmis. Šiai grupei priklausė:
* Mesopotamijos mandatas (kontroliuojamas Britų imperijos): 1920–1932;
* Palestinos mandatas (kontroliuojamas Britų imperijos): 1923–1948;
* Sirijos ir Libano mandatas (kontroliuojamas Prancūzijos imperijos): 1923–1944;

Iki Antrojo pasaulinio karo nepriklausomomis valstybėmis tapo Sirija ir Irakas.

## B grupė
Mandatinių teritorijų B grupę sudarė buvusios Vokietijos imperijos kolonijos Centrinėje ir Vakarų Afrikoje. Jose nebuvo numatyta greitai susikurti nepriklausomoms valstybėms. Šios mandatinės teritorijos buvo:
* Tanganikos mandatas (kontroliuojamas Britų imperijos): 1922–1946;
* Ruanda-Burundis (kontroliuojamas Belgijos): 1922–1946;
* Britų Kamerūnas (kontroliuojamas Britų imperijos): 1922–1946;
* Prancūzijos Kamerūnas (kontroliuojamas Prancūzijos imperijos): 1922–1946;
* Britų Togolandas (kontroliuojamas Britų imperijos): 1922–1946;
* Prancūzijos Togolandas (kontroliuojamas Prancūzijos imperijos): 1922–1946;

Šie mandatai 1946 m. tapo Jungtinių Tautų Globojamosiomis teritorijomis. Nepriklausomomis valstybėmis tapo tik po 1960 m.

## C grupė
C grupei priskirtos buvusios Vokietijos imperijos kolonijos pietvakarių Afrikoje ir Okeanijoje. Šios teritorijos įėjo į mandatą gavusių valstybių sudėtį, o daliai jų po Antrojo pasaulinio karo paskirta tarptautinė globa. Į C grupę įėjo:
* Naujosios Gvinėjos teritorija (kontroliuojama Australijos ir Britų imperijos): 1920–1946;
* Nauru (kontroliuojamas Australijos): 1920–1946;
* Vakarų Samoa (kontroliuojamas Naujosios Zelandijos ir Britų imperijos): 1920–1946;
* Pietų Ramiojo Vandenyno mandatas (kontroliuojamas Japonijos): 1920–1946;
* Pietvakarių Afrika (kontroliuojamas Pietų Afrikos ir Britų imperijos): 1920–1946;

Šie mandatatai 1946 m. tapo Jungtinių Tautų Globojamosiomis teritorijomis. Nepriklausomomis valstybėmis tapo tik po 1960 m.

## Šaltiniai
Laisvoji kuopa

**Laisvoji kuopa** – vėlyvųjų viduramžių laikų samdinių organizacijų pavadinimas. Laisvosios kuopos nepriklausė jokiai valstybei ar monarchui ir kariaudavo pasamdytos už materialų atlygį. Kai nebūdavo darbdavių, jos dažniausiai versdavosi plėšikavimu.

Iš pradžių šiuo vardu būdavo vadinamos tik prancūzų samdinių gvardijos, susiformavusios po pirmojo šimtamečio karo etapo. Jos dažniausiai kariavo prancūzų pusėje ir veikė pačioje Prancūzijoje. Vėliau šį pavadinimą pradėta taikyti ir kitur – Šventosios Romos Imperijoje bei Italijoje kariavusiems samdiniams, katalonų kuopai ir kt.
Liudas Jakavičius-Grimalauskas

**Liudas Jakavičius-Grimalauskas** (1910 m. rugpjūčio 10 d. Rygoje – 1998 m. liepos 3 d. Buenos Airėse, Argentina) – Lietuvos pianistas, kompozitorius ir teatro režisierius.

## Išsilavinimas
* Lietuvos muzikos ir teatro akademija (Kaunas)

## Orkestrai
* Kauno filharmonija
* Orkestras pomeranco Konrado kavinė Kaune
* Hofmeklerio orkestras „Metropolio“ viešbutyje (Kaunas)
* Orkestras concert capella (Kaunas)
* Lietuvos nacionalinis operos ir baleto orkestras (Vilnius)
* „Splendid“ radijo simfoninis orkestras (Buenos Airės, Argentina)
* „El Mundo“ radijo filharmonijos orkestras (Buenos Airės, Argentina)
* „Rivadavia“ radijo filharmonijos orkestras (Buenos Airės, Argentina)

## Menininkai, su kuriais dirbo (muzikos ir teatro)
* Dmitrijus Kabalevskis
* Nadežda Dukstulskaitė
* Jurgis Karnavičius (1912)
* Donatas Bronislovas Jakavičius-Grimalauskas
* Juras Arnas Šaltenis
* Juozas Stanulis
* Liudvikas Jakavičius
* Pranas Ožinskas
* Faustas Kirša
* Gražina Jakavičiūtė-Šaltenienė

## Šaltiniai
* Pasaulio anykštėnų bendrija – Liudas Jakavičius – Grimalauskas (2012)
* L. Peleckis. Baltas lapas – lyg altorius. – Varpai, 1995. – p. 242–247 – ISBN 9986-499-25-9

## Nuorodos
* Sutemos tango (primasis lietuviškas tango), 1933 m.
Folinjas

**Folinjas** () – miestas Italijoje, Umbrijoje, Perudžos provincijoje, prie Topino upės, kur ji palieka Apeninus ir įteka į Klituno upės sistemą. Miestas yra 40 km į pietryčius nuo Perudžijos.

Folinjo traukinių stotis yra tarpinis punktas geležinkelyje iš Romos į Ankoną, be to yra geležinkelio mazgas į Perudžiją. Kadangi tai vienas svarbiausių geležinkelių centrų Centrinėje Italijoje, miestas buvo smarkiai bombarduotas Sąjungininkų, tad išliko mažai senovinių paminklų, o dauguma pastatų modernūs. Be miesto išplanavimo nieko neišliko iš romėnų laikų. 2 km nuo miesto centro yra Folinjo oro uostas.

## Istorija

Folinją tikriausiai įkūrė umbrai VIII a. pr. m. e. Romėnai užėmė miestą po Sentino mūšio 295 m. pr. m. e. ir pavadino *Fulginiae* pagal deivę Fulginiją. Romėnų laikais miestas augo, gavo savivaldą, tapo prefektūros centru ir *Statio principalis* Via Flaminia kelyje.

Miestas pradėjo smukti paskutiniais Romos imperijos metais. Po jos žlugimo miestas tapo Spoleto kunigaikštystės dalimi, buvo nusiaubtas saracėnų 881 m. ir vengrų 915 ir 924 m. Todėl gyventojai nusprendė persikelti prie *Civitas Sancti Feliciani*, sienomis sustiprintos bažnyčios, kur buvo palaidotas vyskupas ir kankinys Felicianas III a. Ši išsiplėtusi gyvenvietė pritraukė ir gretimo miesto *Forum Flaminii*, kurį sugriovė lombardai, gyventojus.

Folinjas atsigavo ir pradėjo augti, imperatorius Frydrichas I Barbarosa jam suteikė laisvo miesto statusą 1165 m. Iš pradžių miestas palaikė gvelfus, bet Frydrichas II kapitonui Corrado Guiscardo užėmus Folinją, perėjo į gibelinų pusę kaip aršus gvelfų Perudžijos priešas. Mieste valdžia dažnai keitėsi iki 1305 m., kai Folinją užėmė galinga gvelfų Trinči šeima, kuri veikė kaip beveik nepriklausomi Šventojo Sosto atstovai. Tuo metu miestas klestėjo, ypač XV a., nes Trinči šeima rėmė menus. Ji valdė aplinkines žemes įskaitant Asyžių, Bevanją, Džianą, Montefalką, Nočerą ir Spelą.

Kai Koradas Trinči stojo prieš popiežių, Eugenijus IV pasiuntė kardinolą Džiovanis Vitelečį su armija į Folinją 1439 m. Gyventojai atvėrė vartus ir Koradui buvo nukirsta galva Soriano pilyje 1441 m. Po to miestas priklausė popiežiaus valstybei iki 1860 m., išskyrus Napoleono laikus, kai Folinjas priklausė Romos respublikai (1799 m.) ir Italijos karalystei (1809-1814 m.). 1860 m. rugsėjo 14 d. Savoja prijungė miestą prie Italijos karalystės.

Folinjas nukentėjo nuo keleto žemės drebėjimų, ypač 1832 ir 1997 m.

## Galerija


Image:Foligno Cattedrale.jpg|Folinjo katedra
Image:Foligno, commedia di dante, edizione stampata da johann numeister, 1472, d'elci 867, c 2r.JPG|Pirmas Dieviškosios komedijos leidimas, atspausdintas Folinjo mieste 1472 m.
Image:PalazzoTrinci001.jpg|Trinči rūmų vidinis kiemas
Image:Foligno new rw.jpg|Folinjo oro uostas


## Miestai partneriai
* Gemona del Friulis, Italija
* La Luvjeras, Belgija
* Šibukava, Japonija
Apijaus kelias

**Apijaus kelias** – vienas pirmųjų ir strategiškai svarbiausias romėnų kelias Romos respublikos laikais. Šis kelias jungė Romą su Brindiziu Apulijoje. Jo reikšmę rodo Stacijaus žodžai:

Apijaus kelias pavadintas Apijaus Klaudijaus Ceko, kuris buvo cenzoriumi ir pabaigė pirmą karinio kelio dalį 312 m. pr. m. e. per Samnitų karus, vardu.

## Svarbūs istoriniai įvykiai Apijaus kelyje

73 m. pr. m. e. sukilo Spartako, buvusio Kapujos gladiatoriaus, vadovaujami vergai. Tuo metu kas trečias respublikos gyventojas buvo vergas. Spartakas nugalėjo daug romėnų armijų ir konfliktas užsitęsė dvejus metus. Po nesėkmingo atsitraukimo iš Italijos per Brindizį, vergai buvo apsupti Pietų Italijoje ir nugalėti. Romėnai nusprendė, kad sukilę vergai atsisakė teisės gyventi ir 71 m. pr. m. e. 6000 jų buvo nukryžiuota 200 km Apijaus kelio atkarpoje tarp Romos ir Kapujos.

## Susiję pasaulio paveldo objektai
* : Kamino Real de Tiera Adentras (2010);
* , , , , , : ''Qhapaq Ñan'', Andų kelių sistema (2014);
* : Panamos kolonijinis kelias per sąsmauką (2025).

## Išnašos
Plunksninė pliusnė

**Plunksninė pliusnė** (*Neckera pennata*) – pliusninių (*Neckeraceae*) šeimos samanų rūšis, priklausanti pliusnės (*Neckera*) genčiai.

## Aprašymas
Stiebas 3–6 cm ilgio, 1–3 kartus plunksniškai šakotas. Šakutės išsidėsčiusios vienoje plokštumoje. Lapai skersai banguoti. Vienanamė samana. Sporinė pasislėpusi tarp pericheto lapelių. Sporos subręsta vasarą. Šaltojo klimato juostoje ir kalnuose aptinkama ant uolų, vėsaus klimato juostoje – ant drebulių, vidutinio – ant plačialapių medžių, ypač uosių, kamienų.

Rūšiai gyvuoti svarbus mikroklimatas (pavėsis, drėgmė), todėl nunyksta dėl miškų retinimo (pavienių senų ar ligotų medžių naikinimas). Taip pat samana jautri ir užterštam orui, rūgštiems lietums.

## Paplitimas
Aptinkama Europoje, Šiaurės Amerikoje, Azijoje, Naujojoje Zelandijoje. Europoje šio rūšies gausumas mažėja.

Lietuvoje populiacijos įvairaus gausumo. Vietomis aptinkamos ant daugybės medžių, dažniau – ant pavienių. Dažnesnė Šiaurės Lietuvoje. Nors plunksninės pliusnės ir gana plačiai paplitusios, tačiau dėl kertamų miškų mažėja jų populiacijų kiekis, dydis ir gyvybingumas. Įrašytą į Lietuvos raudonąją knygą kaip pažeidžiama rūšis.

## Nuotraukos

Vaizdas:Neckera pennata on tree.JPG|Plunksninė pliusnė ant medžio kamieno.
Vaizdas:Neckera pennata.JPG|Plunksninė pliusnė iš arti.
Neckera pennata, 2.JPG|Ant drebulės (Rūdninkų giria)


## Šaltiniai
Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė“, 2007. psl. 361. ISBN 978-9955-692-71-3
Varduvos pelkė

**Varduvos pelkė** – pelkė šiaurės vakarų Lietuvoje, Plungės ir Skuodo rajonuose, 4,5 km į pietryčius nuo Barstyčių. Apima 3,34 km² teritoriją. Tai žemapelkinis plynraistis, vingiuotais pakraščiais, supamas miško. Priklauso Varduvos baseinui.

Pelkėje daug vidaus sausmių. Būdingos viksvinės ir žemapelkinės medieninės durpės, kurių klodo vidutinis storis 1,7 m (didžiausias – 5,0 m). Durpių vidutinis peleningumas 15,9 %, drėgnumas 88 %, susiskaidymas 32 %. Po durpių sluoksniu glūdi 9,5 m storio sapropelio sluoksnis, po juo – smėlis ir priemolis. Dalis Varduvos pelkės sukultūrinta.

## Šaltiniai
Folksblat

**Folksblat** () – Lietuvos žydų švietimo draugijos dienraštis, ėjęs 1929 m. – 1940 m. gruodžio 5 d. Kaune jidiš kalba.

## Istorija

Nuo 1936 m. kairiųjų pažiūrų laikraštis. Nuo 1938 m. rugsėjo iki 1940 m. kovo leido priedą „Ovnt-blat“. Bendradarbiavo Aronas Garonas, Leiba Šausas, Elijošius Zeifas, Emanuelis Vaserdamas, Leiba Zelanskis ir Genrikas Zimanas.

## Redaktoriai

* Mendelis Sudarskis – 1929–1937 m.
* Aronas Kolodnas – 1937–1940 m.

## Šaltiniai
Retažiedė miglė

**Retažiedė miglė** (*Poa remota*) – miglių (*Poa*) genties augalų rūšis.
## Aprašymas
Daugiametis šakniastiebis žolinis augalas. Stiebas stačias arba kylantis, 60 – 120 cm aukščio, suplotas. Lapai šviesiai žali; apatinių lapų makštys plačios, plokščios. Šluotelė reta; ilgakotės šakelės beviek stačiai atsilenkusios nuo žiedyno ašies, į visas puses išsiskėtusios. Pražysta birželio pabaigoje ir liepos mėnesį. Žiedus apdulkina vėjas. Dauginasi palaipomis ir sėklomis. Paprastai auga trąšiuose puveninguose arba durpinguose drėgnuose ir šlapiuose dirvožemiuose. Aptinkamas ūksminguose šaltiniuotuose miškuose, miškingose upelių pakrantėse, drėgnose pakrūmėse. 

Populiacijos dažniausiai negausios, augalai auga paveiniais kereliais arba nedidelėmis grupėmis. Retkarčiais sudaro kelių kvadratinių metrų ploto sąžalynus. Dėl miškų kirtimo ir sausinimo tinkamos buveinės nyksta. Taip pat augavietės kartais yra užtvindomos, ypač bebrų.

Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

## Paplitimas
Arealas apima Šiaurės, Rytų ir Vidurio Europą, Centrinę Aziją, Vakarų Sibirą. Atskiros radimvietės žinomos Rytų Sibire ir Tolimuosiuose Rytuose.

Aptinkama visoje Lietuvoje, retesnė vakarų ir šiaurės rajonuose. 

## Šaltiniai
* Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė“, 2007. psl. 615. ISBN 978-9955-692-71-3
Vaitiekūnų tvenkinys

**Vaitiekūnų tvenkinys** – tvenkinys vidurio Lietuvoje, Radviliškio rajone, į pietus nuo Grinkiškio gyvenvietės. Susidaręs patvenkus Šušvės upę (Nevėžio intakas) 60,4 km nuo jos žiočių. Ilgis (iš šiaurės į pietus) 7,8 km, plotis iki 0,31 km. Altitudė 96,5 m. Šiaurinis tvenkinio galas užpelkėjęs, yra 2 pelkėtos salos (1,03 ha ir 0,26 ha). Krantai aukštoki, kai kur statūs, daugiausia apaugę siauru medžių ir krūmų ruožu. Aplink tvenkinį daugiausia plyti dirbami laukai, vietomis auga sodai. Vakarinėje pakrantėje stūkso Vaitiekūnų piliakalnis.

Debitas:
* Upės: 5,1 m³/s
* Užtvankos skaičiuotinis: 252 m³/s

Užtvanka 300 m ilgio, 10 m pločio. Vandens pralaida – šachtinė. Įrengta 1979 m. Tvenkinys skirtas laukų drėkinimui. 2001 m. pastatyta 370 kW galios mažoji hidroelektrinė. Prie jo įsikūrusios gyvenvietės: Vaitiekūnai, Pypliai, Geručiai, Kairėnai, Kairėnėliai, Noručiai, Grinkiškis. Tvenkinio šiaurinį galą kerta kelias , rytine pakrante eina kelias , vakarine ir užtvanka – .

## Šaltiniai
* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Fakel kommunizma

**Fakel kommunizma** () – komunistinis žurnalas, ėjęs 1919 m. Vilniuje ir Minske rusų kalba.

## Istorija

Leido Lietuvos ir Baltarusijos komunistinės jaunimo sąjungos CK ir Vilniaus komitetas. Nr. 1 išleistas Vilniuje, o Nr. 2 ir Nr. 3 – Minske. Redaktorius Juozas Greifenbergeris.

## Šaltiniai
Lady Gaga koncertiniai turai

Amerikiečių superžvaigždė Lady Gaga jau pabaigė 2 koncertinius turus *The Fame Ball* ir *The Monster Ball*. 2012 metais atlikėja pradės trečiąsias savo gastroles *The Born This Way Ball*, kuriame skambės kūriniai iš antrojo studijinio atlikėjos albumo *Born This Way* bei iš ankstesnių, tokių kaip *[[The Fame]]* ir *[[The Fame Monster]]*. "Born This Way" albumas sulaukė didelės sėkmės ne tik Jungtinėse Valstijose, bet ir visame pasaulyje. "The Monster Ball" turas atlikėjai buvo ypatingai sėkmingas, jis uždirbo 227,4 mln. JAV Dolerių ir jis įtrauktas į pelningiausių visų laikų koncertinių turų sąrašą. Iš naujausių atlikėjos gastrolių tikimasi taip pat labai daug, gal net daugiau negu iš "The Monster Ball" turo. "The Born This Way Ball" turas yra vienas laukiamiausių turų pasaulyje. Atlikėjos koncertines gastroles kritikai vertina labai gerai, jiems paliko didelį įspūdį scenografija, muzika, profesionalus dainų atlikimas gyvai, bei pasirodymų apranga. 
 
## Turai

## Legenda

## Šaltiniai
Filosofija (leidinys)

**Filosofija** – tęstinis filosofijos leidinys, ėjęs 1960–1968 m. Vilniuje.

## Istorija
Leido LSSR aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo komitetas. Išėjo aštuoni tomai. Redagavo Eugenijus Meškauskas, Irmija Zaksas ir Juozas Barzdaitis.

## Šaltiniai
Lady Gaga Presents the Monster Ball Tour: At Madison Square Garden

*Lady Gaga Presents the Monster Ball Tour: At Madison Square Garden* - tai specialiai išleistas Video albumas, kuriame nufilmuotas Lady Gagos pasaulinis turas The Monster Ball. 

## Filmavimas

Filmavimas vyko Vasario 21 - 22 dienomis, 2011 metais, Madison Square Garden Arenos aikštėje, esančioje Niujorke. *[[The Monster Ball Tour|The Monster Ball]]* turas kritikų įvertintas labai pankiai: jiems paliko įspūdį koncerto  scenografija, atlikta muzika, ektravagantiški sceniniai atlikėjos drabužiai, kuriuos sukūrė visame pasaulyje garsus dizaineris Geogrio Armani, bet labiausiai jiems patiko profesionalus dainininkės dainų atlikimas gyvai. Atlikėja šiuo turu uždirbo per 227,4 mln. JAV Dolerių ir šis koncertinis turas  pateko į pelningiausių koncertinių turų dvidešimtuką muzikos istorijoje.

## Albume skambančios dainos

## Pozicijos

## Sertifikatai
Raciborų geležinkelio stotis

**Raciborų geležinkelio stotis** () – geležinkelio stotis Nove Raciborų kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Sokolų valsčiuje. Per stotį eina Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija. Nuo stoties iki Jablon Košcielna geležinkelio stotelės yra 4,6 km ir iki Zdrody Nove geležinkelio stotelės 5,6 km.
 

## Nuorodos
* Aprašymas apie stotį (lenk.).
Tridantė bazanija

**Tridantė bazanija** (*Bazzania trilobata*) – lepidozijinių (*Lepidoziaceae*) šeimos kerpsamanių rūšis.
## Aprašymas
Stambi stuomeninė kerpsamanė. Stiebas status arba gulsčias, iki 10 cm ilgio, dvišakas, tankiai ir lygiai lapuotas. Lapai dideli, plačiai ovalūs, baigiasi tridante viršūne. Sporogonai aptinkami retai. Dažniausiai dauginasi vegetatyviniu būdu, trapiomis šakelėmis. Auga patiesalais, rečiau pavieniais stiebeliais tarp kitų samanų pavėsingose vietose: juodalksnynuose, eglynuose ar mišriuose miškuose apie medžių kamienus, medžių kamienų apatinėje dalyje, ant žemių sluoksniu apneštų akmenų ar pūvančių kelmų ir rąstų. Ant kalningų substratų neauga, todėl aptinkama tik ant storu humuso sluoksniu padengtų kalkingų uolų.

## Paplitimas
Auga Šiaurės pusrutulio vidutinio klimato juostoje. Šiaurinėje Europos dalyje reta.

Lietuvoje aptinkama įvairiuose regionuose, dažnesnė Šiaurės ir Vidurio Lietuvoje. Populiacijos įvairaus gausumo, Daugiausia žinomos pavienės negausios radimvietės. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

## Nuotraukos

Vaizdas:Bazzania trilobata kupstas.JPG|Tridantės bazanijos kolonija Punios šile.
Vaizdas:BazzaniatriRed1.jpg|Tridantės bazanijos kolonija ant smiltainio Kentukyje, Daniel Boone nacionaliniame miške.
Vaizdas:BazzaniatriDolly2.JPG|Tridantės bazanijos kolonija ant uolų, cūgų miške, Vakarų Virdžinijoje.
Vaizdas:Bazzania trilobata 4075.jpg|Tridantės bazanijos stiebas.


## Šaltiniai
Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė“, 2007. psl. 301. ISBN 978-9955-692-71-3
Žalsvoji kežytė

**Žalsvoji kežytė** (*Cetrelia olivetorum*) – kežinių (*Parmeliaceae*) šeimos kerpių rūšis.

## Aprašymas
Auga ant lapuočių medžių kamienų ir šakų senuose mišriuose miškuose. Neaptinkama jaunuose ir vidutinio amžiaus miškuose. Šiai kerpei būdingas stambus (iki 10 cm skersmens) lapiškas gniužulas. Lapų pakraščiai suapvalėję, banguoti, kraštai pakilę, senesnių lakštų kraštai padengti ištisine miltiškų darinių – soredžių juostele. Viršutinė pusė melsvai žalsva, su gausiomis smulkiomis balsvomis dėmelėmis. Apatinė – juoda, raukšlėta. Šią kerpę labai lengva supainioti su labai dažna melsvąją kerpenuote (*Platismatia glauca*), kurios lakštų pakraščiuose niekada nebūna miltiškos juostelės, tačiau dažnai gausu smulkių išaugėlių – izidžių, o viršutiniame lakštų paviršiuje nebūna balsvų dėmelių.

## Paplitimas
Randama Europoje, Pietryčių Azijoje, Šiaurės Amerikos rytuose ir Ramiojo vandenyno pakrantėse, Naujojoje Gvinėjoje, Australijoje, nuo borealinės zonos pietinės dalies iki subtropikų.

Lietuvoje retoka, žinoma 30 radimviečių. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

## Nuotraukos

Cetrelia olivetorum-3.jpg
Cetrelia olivetorum.jpg
Cetrelia olivetorum-2.jpg


## Šaltiniai
* Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė“, 2007. psl. 754. ISBN 978-9955-692-71-3
Žalsvoji žiovenė

**Žalsvoji žiovenė** (*Chaenotheca chlorella*) – brylūninių (*Coniocybaceae*) šeimos kerpių rūšis.

## Aprašymas
Auga ant įvairių medžių (dažniau lapuočių) pūvančios stačių stuobrių ir drevių medienos natūralios kilmės, dažniausiai senuose ir drėgnuose miškuose. Neaptinkama jaunuose miškuose ir miškuose, iš kurių pašalinama negyva mediena. Kerpei būdingas grūdiškai karpotas, pilkai žalsvas žiauberiškas gniužulas ir 0,4 – 0,8 mm aukščio vaisiakūniai apoteciai, kurių kotelis juodas, o galvutė su geltona apnaša. Sporos rutuliškos ir pailgai elipsidinės. Panašiausia yra rudagalvė žiovenė (*Chaenotheca phaeocephala*), kuri auga ant medžių žievės ir ne tokiose pavėsingose vietose, o jos aukšliasporės būna tik rutuliškos. Labai dažnos auksagalvės žiovenės (*Chaenotheca chrysocephala*) apoteciai taip pat būna su geltona apnaša, tačiau jos gniužulas visada ryškiai geltonas, o ne pilkas.

## Paplitimas
Kosmopolitinė rūšis, randama įvairiuose žemynuose (išskyrus Afriką) borealinėje ir vidutinių platumų zonose. Šiltesnio klimato juostuose – kalnuose.

Lietuvoje žinomos 29 radimvietės. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

## Literatūra
Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė“, 2007. psl. 743. ISBN 978-9955-692-71-3
Trianguliacija

**Trianguliacija** (, 'trikampis') – tai geodezinių punktų padėties radimas, sudarant matuojamos žemės  plotų trikampių grandines.

Garsiausia yra beveik 3000 km ilgio Struvės geodezinio lanko trianguliacijos grandinė, skirta tiksliam Žemės dienovidinio lanko ilgiui nustatyti. Grandinė tęsiasi nuo Dunojaus žiočių prie Juodosios jūros iki Norvegijos miesto Fugleneso  Arkties vandenyno pakrantėje. Tai Pasaulio paveldo sąrašo objektas, įrašytas 2005 m.

Iki XXI a. trianguliacija buvo horizontaliojo geodezinio tinklo sudarymo pagrindinis metodas, tačiau pradėjus naudoti globalinės padėties nustatymo sistemos (GPS) prietaisus naudojama rečiau.

## Istorija

Susikūrus nepriklausomoms valstybėms po Rusijos imperijos subyrėjimo, iškilo būtinybė sukurti naujus tikslius geodezinius tinklus. 1924 m. Helsinkyje patvirtinta **Baltijos Geodezijos Konvencija**. Ją palaikė Baltijos jūrą supančių Vokietijos, Danijos, Estijos, Suomijos, Latvijos, Lietuvos, Lenkijos ir Švedijos atstovai. Tuo buvo siekiama, kad atliekami geodeziniai darbai (pirmosios eilės trianguliacija, bazių matavimai, astronominių koordinačių nustatymas ir kt.) būtų vykdomi pagal vienodus reikalavimus ir metodus, o gaunami rezultatai tenkintų visas praktikos ir mokslo reikmes. Tuo tikslu aplink Baltijos jūrą įrengta trikampių grandinė, kurioje atlikti geodeziniai matavimai. Trianguliacijos grandinės charakteringuose taškuose buvo įrengti apie 30 m aukščio mediniai bokštai, o po jais grunte įtvirtinti specialūs ilgaamžiai betoniniai ženklai, fiksuojantys punktų centrus. Lietuvoje viena svarbiausių buvo 1929 m. aukštu tikslumu išmatuota Švėkšnos (Šilutės raj.) bazė ir jos tinklas.

Tarpukariu Europoje miesto planų sudarymo reikmėms atramos punktų tinklas buvo formuojamas trianguliacijos metodu. Pvz., Kaune tinklas buvo suprojektuotas taip, kad vienam punktui vidutiniškai teko vienas kvadratinis kilometras miesto ploto ir buvo pasiektas įtvirtintų punktų 10 cm ribinis tikslumas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Kadastriniai geodeziniai matavimai: Švėkšnos bazė
* Kauno trianguliacijos
Botelis

**Botelis** (, iš  'laivas' +  'viešbutis')  – turistams apgyvendinti skirta įstaiga:
* viešbutis pakrantėje su įrengtomis prieplaukomis laivams ar jachtoms, aptarnaujantis laivais plaukiojančius turistus;
* pritaikytas laivas, veikiantis kaip viešbutis ar nakvynės namai ant vandens, galintis būti pastoviai prišvartuotas prie krantinės arba tam tikrą laiką praleisti ir plaukiojime.  

Viešbučių versle boteliai darosi vis populiaresni, nes jų klientai gauna papildomų įspūdžių. Šios įstaigos populiarios Čekijoje, Vokietijoje, Vengrijoje, Olandijoje ir kitose Europos šalyse, kurių didžiuosiuose miestuose išvystyta upių laivininkystė Reine, Dunojuje, Elbėje, kitose upėse. Be to, vykstant didelėms mugėms ir kitiems miestų renginiams, tai padeda išspręsti staiga padidėjusio svečių skaičiaus apgyvendinimo problemą. Pavyzdžiui, per 2022 m. pasaulio futbolo čempionatą Kataras išsinuomojo tris kruizinius laivus, kad išspręstų apgyvendinimo trūkumą.

Boteliai paprastai įrengiami baigusiuose tarnauti kruiziniuose laivuose. Kadangi tai jau būna seni laivai, be to, juose esančių kajučių plotas taip pat ribotas, tai įrengiamų juose botelių aptarnavimo lygis dažniausiai neviršija 3 žvaigždučių kategorijos. Juose mėgsta apsistoti ne tik eiliniai turistai, bet ir turtingesni klientai, juos dažnai užsako kompanijos savo renginiams.

## Lietuvoje

2010–2012 m. Lietuvoje plačiai tapo žinomi *Preilos boteliai*. Šių botelių istorija susijusi su Arvydo Sabonio bendrovės „Sabonio klubas ir partneriai“ Preiloje pastatytais boteliais. Šie statiniai buvo užginčyti kaip neteisėta statyba, todėl Lietuvos Aukščiausiasis Teismas dar 2010 m. įpareigojo įmonę per pusę metų nugriauti 14 neteisėtai pastatytų botelių, nes jie prieštaravo Kuršių nerijos nacionalinio planavimo schemai. Tačiau visi boteliai stovi iki šiol. Teismo sprendimo nevykdymas sudaro galimą grėsmę Kuršių neriją įrašyti į Pavojuje esančio paveldo sąrašą.

## Taip pat skaitykite

* Motelis
* Hostelis

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Boteliai
* Preilos botelis ''foto.vz.lt'' portale
Šepetovo geležinkelio stotis

**Šepetovo geležinkelio stotis** () – geležinkelio stotis Šepetovo mieste, šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Mazovijos Vysokio apskrityje. Per stotį eina Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija. Nuo stoties iki Dombrova Lazų geležinkelio stotelės yra 6,5 km ir iki Šimborų geležinkelio stotelės 4,9 km.
 


Szepietowo - peron kolejowy.JPG


## Nuorodos
* Aprašymas apie stotį (lenk.).
Čita di Kastelas

**Čita di Kastelas** () – miestas Italijoje, Umbrijoje, Perudžos provincijoje. Miestas yra Apeninų šlaite, šalia Tibro. Čita di Kastelas yra 56 km į šiaurę nuo Perudžijos ir 104 km į pietus nuo Čezenos.

## Istorija

Miestą įkūrė umbrai, romėnai jį vadino *Tifernum Tiberinum* ("Tibro Tifernas") ar *Civitas Tiberina*. Netoliese Plinijus Jaunesnysis pasistatė *villa in Tuscis*, kurios griuvėsiai išliko Plinijo kalvoje (). Miestas tikriausiai kariavo su etruskais.

550 m. Čita di Kastelas buvo sugriautas per Gotų karus Totilos įsakymu. Miestą aplink pilį atstatė vyskupas Floridas ir iš pradžių pavadino *Castrum Felicitatis*, o vėliau *Civitas Castelli*. Pagal frankų karaliaus Pipino Trumpojo dotacijas miestas 752 m. Kai miestas tapo laisvu miestu, jį valdė Viteli šeima, net kai Cezaris Bordžija padarė miestą pavaldesnį popiežiui.

Po to jį valdė įvairūs valdovai, tarp jų  Pjeras Sakone Tarlati di Pjetramala, Areco vyskupo Gvido brolis, kuris pardavė miestą 1322 m. Gvidui Albertui de' Gvidi di Modiljanai. 1375 m. Čita di Kastelas su kitais miestais sukilo prieš popiežių. Kardinolas Robertas Ženevietis (vėliau antipopiežius Klemensas VII) bandė užimti miestą su bretonų samdiniais, bet nesėkmingai. Valdant popiežiui Martynui V 1420 m., miestą užėmė karo vadas Braccio da Montone. Vėliau Niccolò Vitelli, padedamas Florencijos ir Milano, tapo absoliučiu miesto valdovu. Antonijus da Sangalas Jaunesnysis sukūrė milžiniškus rūmus Viteli šeimai.

1474 m. popiežius Sikstas IV įsakė sūnėnui kardinolui Giuliano della Rovere (vėliau popiežius Julijus II) po nesėkmingų derybų apgulti miestą, bet Viteli šeima pasidavė tik sužinojusi, kad priešo armijos vadu tapo kunigaikštis Federico III da Montefeltro. Po to Viteli kelerius metus nesėkmingai bandė atgauti miestą.

XX a. pabaigoje miestas smarkiai išsiplėtė į San Džiustino pusę.

## Miestai partneriai
* Žuė le Tūras, Prancūzija, nuo 1991 m.
* Sigišoara, Rumunija

## Išnašos
Umbrai

**Umbrai** – italikų gentis iš Senovės Italijos laikų. Dabartinis Umbrijos regionas dabar apgyvendintas italų ir yra mažesnis už umbrų gyventas sritis. Kalbėjo umbrų kalba.

Dauguma umbrų miestų buvo įkurti IX–IV a. pr. m. e. ant gerai ginamų kalvų.

## Religija
VI–IV a. pr. m. e. umbrai statydavo kaimo šventoves, kur aukodavo dievams. Ten buvo rasta bronzinių apžadinių, turinčių žvėrių ar deivių išvaizdą. Tarp umbrų dievybių buvo Feronija, Valencija, Minerva Matusija ir Klitumnas. 1444 m. Gubijo mieste buvo rastos Iguvino lentos, sukurtos III ar II a. pr. m. e., kuriuose aprašyti ritulai, susiję su gyvulių aukojimu.

## Politika
Du vyrai ėjo *uhtur* pareigas ir prižiūrėjo ritualus. Tarp kitų civilinių pareigybių buvo *marone*, kuri buvo žemesnė už *uhtur*, ir religinės pareigos *kvestur*. Umbrų visuomenė tikriausiai buvo susiskirsčiusi pagal karinį rangą. Augusto laikais 4 umbrų didikai tapo senatoriais. Imperatoriaus Nervos šeima kilusi iš Umbrijos.

## Šaltiniai
Hornindalsvatnetas

**Hornindalsvatnetas** () – pats giliausias ežeras Norvegijoje ir visoje Europoje, jo gylis – 514 m. Ežeras yra 53 m virš jūros lygio, išsidėstęs rytinėje Norvegijos dalyje, netoli Norvegų jūros. Rytinėje ežero pusėje yra įsikūrusi Grodo gyvenvietė, o vakarinėje – Mogrenda.

1900 m. telekomunikacijų bendrovė „Telenor“, ežero dugnu tiesdama optinį kabelį, išmatavo ir paskelbė, kad ežero gylis – 612 m. Tai reiškia, kad oficialus gylis (514 m) gali būti netikslus. Pagal plotą ežeras – 19-tas visoje Norvegijoje. Prie ežero yra rengiamas kasmetinis „Hornindalsvatneto“ maratonas, vykstantis vasarą, liepos mėnesį.

## Nuorodos
* Hornindalsvatneto maratonas
Spoletas

**Spoletas** () – miestas Italijoje, Umbrijoje, Perudžos provincijoje, Apeninų papėdėje. Miestas yra 29 km į šiaurę nuo Ternio, 63 km į pietryčius nuo Perudžijos, 212 km į pietryčius nuo Florencijos, 126 km į šiaurę nuo Romos.

## Istorija

Spoletas yra geografiškai patogioje vietoje: plataus slėnio, apsupto kalnų pradžioje. Tai buvo umbrams svarbus miestas, kurį jie V a. aplink gyvenvietę pastatė sienas, kurios dalys išliko iki šių laikų.

Spoletas yra rytinėje Via Flaminia kelio, kuris išsišakodavo ties Narniu ir susijungdavo ties *Forum Flaminii*, netoli Folinjo, atšakoje. *Ponte Sanguinario*, pastatytas I a. pr. m. e. išliko iki šių laikų. Forumas yra po dabartine turgaus aikšte.

Spoletas pirmąkar minimas kaip *Spoletium*, romėnų kolonija, įkurta 241 m. pr. m. e. Pagal Ciceroną, jis vis dar buvo lotynų kolonija 95 m. pr. m. e. Po Trasimenės ežero mūšio 217 m. pr. m. e. Hanibalas užpuolė miestą, bet buvo atmuštas. Per Antrąjį punų karą Spoletas buvo svarbus Romos sąjungininkas. Miestas smarkiai nukentėjo per Marijaus ir Sulos pilietinius karus. Šiam nugalėjus Krasą Spoletas buvo konfiskuotas 82 m. pr. m. e. Netrukus po to Spoletas tapo municipija.

Atrodo, kad imperijos laikais miestas vėl suklestėjo, bet minimas retai. Martialis užsimena apie Spoleto vyną. Emilianas, kuris jo karių buvo paskelbtas imperatoriumi Mezijoje, čia buvo nužudytas pakeliui į Romą 253 m. po trijų mėnesių valdymo. Konstantinas I (326 m.) ir Julianas Apostatas (362 m.) čia išleido įsakymus. Spoletas yra vyskupystės centras nuo IV a. Pirmieji Spoleto kankiniai yra legendiniai, bet popiežiaus Liberijaus laiške vyskupui Cecilijanui 354 m. ji pirmąkart paminėta. Spoletas buvo svarbi tvirtovė per vandalų ir gotų karus. Jo sienas nugriovė Totila.

Valdant lombardams Spoletas tapo Spoleto kunigaikštystės sostine nuo 570 m., o jos kunigaikščiai valdė didelę Centrinės Italijos dalį. 774 m. miestas Šventosios Romos imperijos dalimi. Kartu su kitais feodais Spoletą testamentu popiežiui Grigaliui VII paliko grafienė Matilda Toskanietė. Tačiau kurį laiką miestas kovojo už nepriklausomybę. 1155 m. miestą sugriovė Frydrichas I Barbarosa. 1213 m. miestą užėmė popiežius Grigalius IX. Kai popiežiai rezidavo Avinjone, dėl miesto kovojo gvelfai ir gibelinai, kol 1354 m. kardinolas Albornoz jį užėmė popiežiaus vardu.

Napoleonui užėmus Šiaurės Italiją, 1809 m. Spoletas tapo Trasimène departamento sostine, bet po 5 metų buvo grąžintas popiežiui. 1860 m. miestas buvo prijungtas prie Italijos karalystės.

## Miestai partneriai

*  Čarlstonas, JAV
*  Švecingenas, Vokietija
*  Kachamarka, Peru
*  Oranžas, Prancūzija

## Šaltiniai
Sokolų Naujosios žydų kapinės

**Sokolų Naujosios žydų kapinės** () – žydų kapinės, įkurtos XIX a. Sokolų kaime, *ul. Nowy Świat* gatvėje. Kapinių plotas 0,8 ha. Kapinės buvo sunaikintos per II pasaulinį karą. Kapinėse neišliko paminklų. Vėliau čia buvo įrengta sporto aikštelė. 
 
## Literatūra

* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990, s. 68. 

## Nuorodos

* Kapinių aprašymas (lenk.)
Ilgažandis bembiksas

**Ilgažandis bembiksas** (*Bembix rostrata*) – žiedvapsvių (*Crabronidae*) šeimos vabzdys.

## Aprašymas
Būdinga nesusivėrusių smiltpievių ir smėlynų pievų buveinėmis. Suaugėliai būna nuo 15 iki 24 mm ilgio, aptinkami lizdų kolonijose ir ant žiedų. Turi ilgą straubliuką, todėl gali misti ir augalų su giliu vainikėliu – lūpažiedžių, ankštinių, gvazdikinių – nektaru. Lizdų kolonijas įkuria miškų gaisravietėse, smėlingose ganyklose ar nestačiuose šlaituose, kur dėl  erozijos ar periodiško gyvulių trempimo iš dalies suardoma žolės danga. Patelė išrausia iki 20 cm gylio lizdą – urvelį, į jį atneša įgėlimu paralyžuotą musę ir padeda kiaušinį. Kai išsiritusi lerva musę suėdą, patelė atneša kitą, ir taip maitina, kol lerva užauga. Baigusi vystytis lerva pina kokoną, kuriame žiemoja. Pavasarį virsta lėliuke, iš kurios  birželio pabaigoje – liepos pradžioje išsirita suaugėlis. Kadangi kiekvieną lervą patelė maitina palaipsniui, retai kada užaugina daugiau nei 10 palikuonių. Dėl tokio mažo vislumo išnykusios bembiksų populiacijos sunkiai atsikuria.

## Paplitimas

Nuo Vakarų Europos iki Rusijos Irkutsko srities, Altajaus ir Mongolijos.

Šiaurės Europoje rūšis reta ir lokali, aptinkama iki Suomijos. Gausesnė Vidurio ir Pietų Europoje. 

Lietuvoje pajūryje ir pietinėje dalyje aptiktos lokalios populiacijos. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

## Šaltiniai
Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė“, 2007. psl. 152. ISBN 978-9955-692-71-3
Sokolų Senosios žydų kapinės

**Sokolų Senosios žydų kapinės** () – žydų kapinės įkurtos XVIII a. pabaigoje Sokolų kaime, šalia *pl. Mickiewicz* aikštės. Kapinės buvo sunaikintos per II pasaulinį karą. Kapinėse neišliko paminklų.

## Nuorodos
* Aprašymas apie kapines (lenk.) .
Cechanoveco sinagoga

**Cechanoveco sinagoga** () – sinagoga, esanti Cechanoveco mieste *ul. Mostow 6* gatvėje, netoli turgaus aikštės. Sinagoga pastatyta ant stačiakampio plano formos. Iš dalies išlikę kai kurių dekoracijų ornamentai. 

## Istorija

Sinagoga buvo pastatyta XIX a. pabaigoje. Per II pasaulinį karą sinagoga buvo nusiaubta. Po karo pastate veikė parduotuvė, sandėliai ir biurai. 1989 m. sinagoga buvo dalinai restauruota ir joje įsikūrė kultūros namai. 

## Nuorodos

* Sinagogos aprašymas (lenk.) .
Mėlynsparnė apsiuva

**Mėlynsparnė apsiuva** (*Semblis phalaenoides*) – apsiuvų (*Trichoptera*) šeimos vabzdys.

## Aprašymas
Lervos užauga iki 45 mm ilgio, gyvena dažniausiai 2 – 7 m pločio, lėtos tėkmės upėse ir upeliuose su smėlėtu, akmenuotu gruntu bei gana tankia augalija (plūdėm, plunksnalapėm, viksvom) ir samanomis. Kartais aptinkamos ir stovinčiame vandenyje. Smėlėtas dugnas gali būti apneštas dumblu ar sąnašomis. Būdingas švarus, humusingas, deguonės prisotintas ir šiek tiek rūgštus vanduo. Kaip ir dauguma kitų apsiuvų, lervos iš įvairių šapelių, augalų liekanų, smulkių akmenukų ir kt. statosi namelį. Lervos aptinkamos nuo rudens pradžios iki gegužės mėnesio. Suaugėliai pastebėti šalia lėtos tekmės upių. Apsiuva skraido gegužės pabaigoje ir birželio mėnesį.

## Paplitimas
Fenoskandija, Lenkija, Pabaltijis, Baltarusija ir Rusija.

Lietuvoje žinomos radimvietės Merkio aukštupyje ir Šalčios vidurupyje, Žeimenoje netoli Pažeimenės ir Meroje, žemiau Daumilų kaimo (Švenčionių r.), prie Šventosios upės (Ukmergės r.).

Nyksta dėl upių taršos, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

## Šaltiniai
*Rašomavičius Valerijus, Lietuvos raudonoji knyga, Kaunas: „Lututė“, 2007. psl. 91. ISBN 978-9955-692-71-3
Cechanoveco Senosios žydų kapinės

**Cechanoveco Senosios žydų kapinės** () – žydų kapinės įkurtos XIX a. Cechanoveco mieste, *ul. Henryk Sienkiewicz* gatvėje. Kapinėse paskutiniai žmonės palaidoti 1918 metais. Kapinėse nėra išlikę jokių antkapių. Kapinėse stovi paminklas Holokausto aukoms atminti. Kapinių plotas 1,4 ha.

## Literatūra
* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990 m., s. 65.
 

## Nuorodos
* Aprašymas apie kapines (lenk.)
Cechanoveco Naujosios žydų kapinės

**Cechanoveco Naujosios žydų kapinės** () – žydų kapinės egzistavusios Cechanoveco mieste. Nėra tiksliai žinoma kada kapinės buvo įkurtos. Šiuo metu kapinės yra apaugusios mišku. Kapinių plotas 1,6 ha ir išlikę apie 30 antkapių.

## Literatūra

* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990 m., s. 65.
 

## Nuorodos

* Aprašymas apie kapines (lenk.) .
Jutunheimenas

**Jutunheimenas** () – maždaug 3500 km² kalnų grandinė, išsidėsčiusi pietų Norvegijoje ir priklausanti Skandinavijos kalnynui. Jutunheimene yra 29 aukščiausi Norvegijos kalnai, įskaitant ir patį aukščiausią – Galhiopigeno kalną (2469 m). Tai yra seni, kaledoninės kalnodaros kalnai, susiformavę prieš maždaug 390–490 mln. metų. Kalnynas pasižymi gana neaukštais, tačiau stačiais kalnais. 

Iki 1820 m. Jotunheimeno kalnagūbris buvo žinomas tik vietiniams medžiotojams, žvejams ir piemenims. XIX a. pabaigoje turistai pradėjo lankytis šiuos kalnuose, stūksančius Oplando fiulkėje. Jutunheimene 1980 m. buvo įsteigtas Jutunheimeno nacionalinis parkas, kuris užima 1151 km² plotą. Jutunheimene esantys kalnai yra labai populiarūs tarp alpinistų, jais dažnai rengiami įvairūs žygiai. Kalnyno pavadinimas kilo iš skandinavų mitologijos.