open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Domininkas Tumėnas

**Domininkas (Dominykas) Tumėnas** (1860 m. kovo 25 d. Jaskoniškių viensėdis Žukliškėse, Dusetų valsčius, Zarasų apskritis – 1919 m. birželio 14 d. Vadokliai. Palaidotas Vadoklių Švč. Jėzaus Širdies bažnyčios šventoriuje) – kunigas, publicistas, švietėjas, knygnešys, draudžiamosios lietuviškos spaudos platinimo organizatorius.

## Biografija

Užaugo Motiejaus ir Rozalijos (Stauskaitės) Tumėnų vienuolikos vaikų šeimoje. Brolis Justinas Tumėnas (1881 m. sausio 28 d. – 1946 m. spalio 1 d.) poetas beletristas, kūręs grožinę literatūrą, prozą ir eilėraščius. 1912 m. gegužės 2 d. Grenoblyje (Prancūzija) vedė Vandą Mingailaitę-Tumėnienę – pediatrijos Lietuvoje pradininkę, pedagogę, visuomenės veikėją, profesorę.

Domininkas pasimokęs namuose pas samdomą daraktorių, įstojo į Daugpilio realinę mokyklą, kurią baigęs 1877 m. įstojo į Žemaičių kunigų seminariją. Mokydamasis seminarijoje priklausė slaptai lietuvių klierikų draugijai.

Į kunigus įšventintas 1883 m. lapkričio 13 d. ir tik 1884 m. liepos 27 d. paskirtas vikaru į Kamajus. Atvykęs pradėjo burti jaunimą į blaivininkų būrelius, subūrė knygnešių broliją, pavadinęs ją Šv. Kazimiero vardu. Jos narius 1890 m. kovo 4 d. prisaikdino prie Šv. Kazimiero altoriaus. Draugijos nariai pasninkaudavo ir kalbėdavo po 7 poterius į Šv. Dvasią ir Šv. Kazimiero litaniją kasdien, melsdami Lietuvai laisvės, o knygnešiams sėkmės. Draugija Šv. Kazimiero garbei slapta statė kryžius, kurie buvo ženklas knygnešiams, kur galima ilgesniam laikui prisiglausti, palikti saugoti knygas. Rūpinosi ir vaikų mokymu. Dėl skundų 1890 m. buvo suimtas ir kalinamas Zarasų kalėjime. Apkaltintas lietuviškos spaudos platinimu, stačiatikių šventųjų paveikslėlių draskymu.

1891 m. birželio 10 d. dvejiems metams ištremtas į Solvičegodską (prie Kotlos, Rusijoje), vėliau leido gyventi Vologdoje. Grįžęs iš tremties gyveno Kaune, prie Katedros bažnyčios, žandarų priežiūroje. Kauno gubernija netvirtino į jokias parapijas. Tik gavęs 500 rb kyšį, gubernatorius 1893 m. patvirtino vikaru į Šates. Čia dirbdamas palaikė ryšius su kaimyninėje parapijoje dirbusiu kunigu Juozu Tumu-Vaižgantu. Vienas iš „Tėvynės sargo“ steigėjų, rašydavo straipsnius (slapyvardis *Antanas Dailidė*), 1897 m. redagavo 7-11 numerius. 

Lietuviškos spaudos gaudavo iš Palangos kunigo Marcijono Jurgaičio ir kitų knygnešių. „Šviesos“ imdavo po 300 egz. Vėliau platino „Žemaičių ir Lietuvos apžvalgą“. 1901 m. sausio 5 d. paskirtas Šaukėnų parapijos klebonu (administratoriumi). Po metų, 1902 m. birželio 5 d., perkeltas klebonu į Vadoklių parapiją, kur kunigavo iki mirties. 1905–1906 m. laikraščio „Nedėldienio skaitymas“ redaktorius.

Parengė šviečiamųjų knygelių „Dailydė“, „Ko reikia žemei“ ir kitų, paliko memuarų (dabar dingę). Savo rašinius pasirašydavo slapyvardžiais *A. Dailidė, A. Sodietis, P. Naudlinskas* ir kt. Rašė amatų, ūkio, religijos klausimais.

## Šaltiniai
2, Vytautas Indrašius „Aukštaitijos šviesuliai“, Vilnius,1999, psl. 11 – 27
Rapolas Jakimavičius

**Rapolas Jakimavičius** (1893 m. spalio 20 d. Vilniuje – 1961 m. vasario 19 d.) – dailininkas, skulptorius.

## Biografija
1913–1915 m. mokėsi Ivano Trutnevo piešimo mokykloje, 1915–1919 m. Antano Vivulskio skulptūros studijoje Vilniuje, 1919–1922 m. ir 1923–1926 m. Vilniaus universiteto dailės fakultete.

1922–1923 m. studijavo Krokuvos dailės akademijoje. 1925 m. tobulinosi Paryžiuje, 1927 m. Italijoje.

1915–1919 m. dėstė Vilniaus amatų mokykloje, 1944–1951 m. Vilniaus dailės institute. 1951–1961 m. dėstė LTSR dailės institute.

1947 m. suteiktas docento laipsnis.

Nuo 1916 m. dalyvavo parodose.

## Kūryba

Sukurtos skulptūrinės kompozicijos:
* 1919 m. „Ikaro mirtis“
* 1922 m. „Kariatidė“
* 1925 m. „Kova su kentauru“

Sukurti portretai:
* 1930 m. Vladislovo Sirokomlės;
* 1930 m. Tado Vrublevskio;
* 1931 m. Petro Vaičiūno;
* 1941 m. Vinco Krėvės;
* 1960 m. Eugenijos Tautkaitės.

Sukurti paminkliniai biustai:
* 1930 m. kunigaikščio Vytauto Vilniaus Šv. Mikalojaus bažnyčioje;
* 1945 m. „Pergalės“ paminklo generolo S. Gurjevo biustas Kaliningrade;
* 1960 m. Boriso Dauguviečio Vilniuje.

Sukurti antkapiniai paminklai:
* 1960 m. Tado Vrublevskio Vilniuje, Rasų kapinėse;
* 1933 m. Juozapo Godvudo Vilniuje, Rasų kapinėse).

Sukurti monumentaliosios propagandos kūriniai:
* 1919 m. Raudonosios Armijos triumfo arka (Vilnius), neišliko;
* 1919 m. Revoliucijos kovotojų paminklas (projektas)

Sukurti paminklai:
* 1926 m. Adomo Mickevičiaus;
* 1930 m. Silezijos sukilėlių;
* 1930 m. kunigaikščio Vytauto.

Sukūrė projektų, dekoravo Vilniaus namus, kūrė skulptūras bažnyčioms. Ankstyvieji kūriniai stilizuoti, dekoratyvūs, apibendrintų formų, vėlesnieji atsirado detalizuoti.

## Šaltiniai
Lietuvos lenkų rinkimų akcija-Krikščioniškų šeimų sąjunga

**Lietuvos lenkų rinkimų akcija-Krikščioniškų šeimų sąjunga** – Lietuvos politinė partija. Atstovauja Lietuvos tautines mažumas.

## Istorija
1994 m. įsigaliojo LR visuomeninių organizacijų įstatymas, pagal kurį visuomeninė-politinė organizacija Lietuvos lenkų sąjunga (LLS) privalėjo reorganizuotis į visuomeninę organizaciją arba į politinę partiją. Siekiant galimybės dalyvauti Lietuvos politiniame gyvenime, nuspręsta sukurti politinę partiją.

1994 m. rugpjūčio 14 d. sušauktas V Ypatingasis LLS Suvažiavimas. Jame priimtas sprendimas pertvarkyti LLS į visuomeninę organizaciją bei sukurti partiją pavadinimu LLS rinkimų akcija.

1994 m. spalio 23 d., po Lietuvos Teisingumo Ministerijos raginimų pašalinti iš pavadinimo žodį „sąjunga”, buvo įregistruota *Lietuvos lenkų rinkimų akcija*.

## Rinkimai
LLRA dalyvauja savivaldybių, Seimo bei Europos Parlamento rinkimuose.

* 1996 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 1 mandatas.
* 2000 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 2 mandatai.
* 2004 m. Europos Parlamento rinkimai: 0 mandatų.
* 2004 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 2 mandatai.
* 2007 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai: 53 mandatai.
* 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 3 mandatai.
* 2009 m. Europos Parlamento rinkimai: 1 mandatas.
* 2011 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai: 65 mandatai.
* 2012 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 8 mandatai.
* 2014 m. Europos Parlamento rinkimai: 1 mandatas.
* 2015 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai: 67 mandatai.
* 2016 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 8 mandatai.
* 2019 m. Europos Parlamento rinkimai: 1 mandatas.
* 2019 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai: 56 mandatai.
* 2020 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 3 mandatai.
* 2023 m. Lietuvos savivaldybių tarybų rinkimai: 57 mandatai.
* 2024 m. Europos Parlamento rinkimai: 1 mandatas.
* 2024 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai: 3 mandatai.

## Pirmininkai

## Šaltiniai
Magdė Bankaitė

**Magdė Bankaitė**, taip pat *Magdalena Bankaitė (Bonkutė)* (1862 m. lapkričio 16 d. Ylakiai – 1933 m. liepos 29 d. Plungė) – daraktorė, knygnešė.

## Biografija

Augo neturtingų tėvų šeimoje. Lietuviškai skaityti pramoko vaikystėje, o rašyti – jau visai suaugusi, tapusi knygneše.

Lietuvišką spaudą pradėjo platinti 1886 m., paskatinta į Mosėdį atvykusio vikaro Antano Vytarto, ir darbavosi apie 18 m., iki spaudos atgavimo. Buvo labai tvirta ir energinga. Pradžioje lietuviškos spaudos gaudavo iš kunigo Antano Vytarto. Vėliau pati parsigabendavo iš Mažosios Lietuvos. Dažniausiai su kitais knygnešiais važiuodavo arkliais. Artimiausias jos bendradarbis, daug kartų kartu ėjęs per sieną, buvo knygnešys Antanas Laukys. Yra keliavusi ir su Jonu Gadeikiu iki jo arešto 1899 m. R. Pliuškaitė, gyvenusi Baltrimuose padėdavo slėpti parsineštas knygas. Dar bendradarbiavo su knygnešiais Juozu Budriku, Juozapu Vaitkumi, Kaziu Pociumi, su seserimis Rėpšaitėmis iš Žemaičių Kalvarijos ir kitais.

Per sieną (dažniausiai ties Kretinga) spaudą pernešdavo samdyti nešėjai. Parsigabenusi slėpdavo krūmuose, šiauduose, bulvių rūsiuose. Turėjo pasidariusi slėptuvę Mosėdžio kapinėse – čia po nedidele koplytėle įkasė statinę. Koplytėlė atstodavo dangtį. Platindavo buvusioje Telšių ir Šiaulių apskrityje. Prireikus su spauda nueidavo 30–40 km. Religine spauda aprūpindavo aplinkinių parapijų kunigus. Nunešdavo į Mosėdį kun. Juozui Tumui-Vaižgantui. Ne kartą buvo gaudoma ir net apšaudyta, sužeista į kojas, [kliuvo ties Notėnais (Kelmės r.). Kartu važiavęs J. Gadeikis spėjo pabėgti. Žiauriai mušta, spardyta, išmušti dantys, apdraskytos ausys. Atėmė vežimą, arklį ir spaudinius, bendras nuostolis – beveik 700 rb. Nors ir kankinama, savo bendradarbių neišdavė. Ištremta į Nižnij Novgorodą (Rusija).

Po trejų metų grįžo į Lietuvą. Vėl platino lietuvišką spaudą. Kartais nueidavo į Mažąją Lietuvą. Žiemomis Ylakių parapijos kaimuose slaptai mokė vaikus. Siuntinėjo korespondencijas lietuviškiems laikraščiams, rinko senienas, archeologinius radinius: turėjo akmens kirvukų, bronzinių apyrankių ir kitokių daiktų. Rinkinį perdavė Užvenčio klebonui Juozapui Žiogui. Nuo 1929 m. gruodžio 1 d. gaudavo 30 Lt knygnešio ir daraktoriaus pensiją. Gyveno elgetyne kankinama reumato.

## Atminimas

M. Bankaitės atminimą Plungės senosiose kapinėse saugo Jono Kuodžio sukurtas paminklas-koplytstulpis. Jis stovi kapinių šiauriniame pakraštyje, šalia Visų Šventųjų koplyčios.

M. Bankaitės pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje Istorijos muziejaus sodelyje Kaune.

## Šaltiniai
Liturginiai metai

**Liturginiai metai** – krikščionių metai, religinių švenčių ciklas. Kitaip nei įprasti metai, liturginiai metai prasideda Kalėdų laikotarpiu. Liturginių metų pradžia laikoma Advento pradžia, o pabaiga – Sekminės. Krikščionių metuose yra trys pagrindinės šventės: Šv. Kalėdos, Šv. Velykos ir Sekminės.
Be pagrindinių švenčių krikščionys turi daugybę kitų šventadienių. Krikščionybėje kiekvienas sekmadienis yra šventa diena ir nedidelė šventė. Velykos ir Sekminės visada vyksta sekmadieniais.

## Datos
Liturginių metų datos nustatomos dviem būdais.

Dalis jų yra skaičiuojamos pagal tradicinius kalendorius ir turi fiksuotas datas. Tam naudojami šie kalendoriai: Grigaliaus (Katalikai, anglikonai, protestantai), Julijaus (Rytų ortodoksai), armėnų (Armėnijos krikščionys), koptų (koptai krikščionys), etiopų (Etiopijos krikščionys), sirų (sirai krikščionys).

Kita dalis (Velykų ciklas) yra nustatoma pagal sudėtingus astronominius apskaičiavimus, nustatant Velykų datą. Kitos datos skaičiuojamos atsiremiant į ją.

Šventa laikoma ir kas septinta kalendorinė diena – Sekmadienis. Jų metuose yra 52 (tarp jų Velykos ir Sekminės).

## Periodai
Liturginių metų ciklas susideda iš šių svarbiausių periodų:

* Adventas – prasideda ketvirtą sekmadienį prieš Kalėdas ir sutampa su gimstančio Kristaus laukimu. Tęsiasi iki Kūčių vakaro.
* Kalėdų laikotarpis – prasideda Kūčių vakaru gruodžio 25 d. ir tęsiasi iki sausio 6, t. y. Trijų karalių.
* Mėsiedas – laikotarpis nuo Trijų karalių iki Užgavėnių, kurio metu linksminamasi, sočiai valgoma.
* Gavėnia – nepilnų septynių savaičių laikotarpis nuo Pelenų dienos iki Velykų, kurio metu pasnikaujama. Ypač griežto pasniko laikomasi paskutiniąją savaitę, t. y. Didžiąją savaitę.
* Velykų laikotarpis – Septynių savaičių laikotarpis nuo Velykų iki Sekminių.
* „Tuščiasis laikotarpis“ – nepriklauso liturginiams metams, bet jo metu švenčiamos Devintinės, Žolinė, įvairios šventųjų dienos.

## Svarbiausios šventės
Skirtingos Krikščionybės šventės skiriasi priklausomai nuo konfesijų. Rytų Krikščionybėje pripažįstamos 12 svarbiausių švenčių (toliau pažymėtos kursyvu). Vakarų Krikščionybėje pripažįstama tik dalis jų.

### Kilnojamos šventės
Pagrindinė kilnojama šventė yra Velykos, reiškianti Kristaus prisikėlimą. Nuo Velykų datos atskaičiuojant tam tikrą dienų skaičių, yra švenčiamos šios šventės:

### Nekilnojamos šventės
Svarbiausios nekilnojamos metų šventės:

Be šių pagrindinių švenčių žinomos daugybė šventųjų dienų, skirtos pagarbinti svarbiausiems šventiesiems. Jų svarba labai skiriasi priklausomai nuo konfesijų ir šalių. Lietuvoje labiausiai paplitę šios šventųjų dienos:
Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedra

**Kaišiadorių Kristaus Atsimainymo katedra** – bažnyčia Kaišiadorių miesto centre.

## Istorija

1906 m. susikūrė Kaišiadorių bažnyčios statybos komitetas. Stasiūnų (Vladikiškių) dvaro savininkas būsimai bažnyčiai dovanojo 2 dešimtines žemės. Patvirtintas mūrinės bažnyčios projektas, pašventinti jos pamatai. 1907 m. buvusiame grūdų sandėlyje įrengta bažnyčia. Pirmasis Kaišiadorių klebonas Valerijonas Goliakas atsisakė turimo bažnyčios projekto. 1908 m. parengtas ir patvirtintas naujas gelžbetoninės bažnyčios projektas.

1912 m. klebonas Alfonsas Varnas sutarė statyti akmenų mūro bažnyčią. Per Pirmąjį pasaulinį karą statybinės medžiagos išvogtos. 1914 m. inžinierius Vaclovas Michnevičius parengė trečiąjį mūrinės bažnyčios projektą. 1913 m. įsteigtas „Ryto“ draugijos skyrius, kuris 1914 m. birželio 28 d. Kiemelių kaime surengė pirmą viešą vaidinimą. 1920 m. Kaišiadoris aplankė popiežiaus atstovas Lenkijai ir vizitatorius arkivyskupas Ambrodžijus Ratis (būsimasis popiežius Pijus XI). 1922 m. Kaišiadoryse įsikūrė Lietuvos Respublikoje esančios Vilniaus vyskupijos dalies administracija, o Kaišiadorys 1926 m. tapo vyskupijos centru.

1932 m. pastatyta bažnyčia, 1934 m. – kurijos namai. Bažnyčia 1936 m. gegužės 10 d. bažnyčia įšventinta katedra (konsekravo vyskupas Juozapas Kukta), šia proga popiežius Pijus XI atsiuntė dovaną – monstranciją. Kapitulos kanauninku ir katedros rektoriumi paskirtas Alfonsas Varnas (1884–1952; palaidotas prie katedros). 1944 m. apgriautas katedros bokštas po karo suremontuotas. Kaišiadoryse 1956–1966 m. klebonavęs Petras Laskauskas (1903–1988) pastatė kleboniją, ūkinį pastatą. Kaišiadoryse 1962–1980 ir 1983–1989 m. vargonininkavo Anastazas Janulis (1917–1989), kalintas už pogrindinės spaudos platinimą.

XX a. pirmoje pusėje šventorius buvo apjuostas akmenų tvora su puošniais vartais. 1966 m. tvora ir vartai buvo nugriauti. Naujoji tvora iškilo tik 1992 m., Lietuvai atgavus nepriklausomybę. Siekta atkurti buvusį vaizdą, bet tvora ir vartai jau nebuvo tokie kaip senieji – netinkuoti, kuklesnės puošybos, naudotos kitokios medžiagos. Dabartiniai katedros šventoriaus vartai ir tvora pastatyti apie 1997-uosius, šalia jų paliktas senųjų vartų fragmentas.

2017 m. liepos 2 d. Kaišiadorių katedroje pašventinta Teofiliaus Matulionio koplyčia.

## Architektūra

Katedra neogotikinė, su trisiene apside, aukštu centriniu bokštu ir bokšteliais kampuose. Vidus 3 navų, atskirtų daugiabriauniais pilioriais. Skliautai kryžminiai. Šventorių juosia geležinių stulpelių tvora. Jame stovi keletas kryžių, čia palaidotas muzikologas kunigas Teodoras Brazys (1870–1930).

## Galerija

Kaišiadorys, katedroje.JPG|Katedros interjeras
Stamps of Lithuania, 2010-23.jpg|Katedra 2010 m. pašto ženkle
Kaišiadorys, Lithuania - panoramio.jpg|Katedra nuo gatvės pusės
Kaišiadorys, katedra.JPG|miniatiūra|250px|right|Šoniniame priestate – Matulionio koplyčia
1. Kaišiadorys, vartai.jpg|Mūriniai vartai ir senųjų vartų fragmentas
Sv. Lukas Kaisiadoryse001.jpg|Viena iš vartų koplytėlių


## Šaltiniai

* 

## Nuorodos

* 
* Vyskupijos informacija
* Kaišiadorių katedra
Juozas Kancleris

**Juozas Kancleris** (**Kanclerius, Kanclierius, Kancerius, Kancležis**) (1859 m. lapkričio 3 d. Iglaukoje – 1936 m. liepos 21 d. Kalvarijoje) – valstietis, knygnešys.

## Biografija
Tėvai – valstiečiai. Kai Juozui Kancleriui buvo 3 m., mirė motina. Augo pas gimines Paulionius Santakoje (Marijampolės raj.). Skaityti, rašyti išmoko pats jau grįžęs iš kariuomenės.

Paulionio svainis J. Barkauskas apie 1887 m. supažindino su knygnešiu Petru Mikolainiu, kuris jo ūkyje Juodeliuose (Marijampolės raj.) buvo įsirengęs knygų slėptuvę. J. Kancleris padėjo P. Mikolainiui platinti spaudą. 1890 m. dėl žandarų persekiojimų P. Mikolainiui išvykus į Mažąją Lietuvą, pradėjo pats gabenti spaudą iš Tilžės. Dažniausiai nešdavo per sieną ties Slibinais (netoli Naumiesčio) ir paslėpdavo Šūkliuose (Vilkaviškio raj.) pas Jurgį Baliūną. Iš čia arkliais išvežiodavo spaudos platintojams.

Tapo knygnešiu profesionalu. Buvo nepaprastos valios, drąsos ir gabumų, pramintas Suvalkijos knygnešių karaliumi. Turėjo daug bendradarbių – knygnešių ir spaudos platintojų. Pas pažįstamus valstiečius buvo įsirengęs slėptuvių. Per metus vidutiniškai parsigabendavo apie 20 transportų (100–120 panešamų ryšulių už 10 000 rublių). Vienu kartu iš Tilžės imdavo už 500 rb. Nešdavo įvairaus turinio spaudinius. Mėgo pasaulietinius. Parsigabeno ir išplatino „Aušros“ likučius.

Pavyko iš Mažosios Lietuvos pargabenti ir spausdinimo mašinėlę, taip pat nemažai šrifto. Mašinėlė buvo nuvežta iki Dargužių k., už Valkininkų, o toliau atsidūrė už Vilniaus. Lietuviška spauda aprūpindavo daugelį pietinės Suvalkijos ir Vilnijos knygų platintojų, Vilniaus inteligentų. Nuveždavo už Nemuno į Gudakiemį ir Kaniūkus. Spaudinius pats pristatydavo Vincui Kudirkai, Adomui Grinevičiui, Kaziui Griniui, Stasiui Matulaičiui ir kt.

„Sietyno“ draugijoje buvo vienas pagrindinių knygnešių. Išaiškinus draugiją, buvo ieškomas žandarų, bet spėjo pasislėpti. Buvo ir „Artojų“ draugijos narys.

1899 m. lapkričio mėn. pasienio sargybinių sužeistas ir areštuotas, sugebėjo pabėgti. 1901 m. lapkričio 26 d. sulaikytas prie Rumokų (Vilkaviškio raj.). Per kratą rado drabužiuose paslėptus 25 spaudinius. Kardomasis areštas taikytas Vilkaviškyje, Marijampolėje, Kalvarijoje. Nuo 1901 m. gegužės mėn. Kalvarijos kalėjime ėmė vaidinti išprotėjusį. Išvežtas į Tvorkų psichiatrijos ligoninę netoli Varšuvos. Pripažintas nepagydomu ligoniu ir grąžintas į Suvalkus. 1902 m. gegužės 1 d. paleistas iš kalėjimo.

Dalyvavo 1905 m. revoliucijoje, į Lietuvą gabeno revoliucinę spaudą ir ginklus. Nuo 1931 m. gruodžio 1 d. paskirta 50 Lt knygnešio pensija. Kalvarijoje iš valstybės gavo pusę gyvenamojo namo (Dariaus ir Girėno g. 92).

## Atmintinos vietos ir paminklai
* Gyvenamasis namas Kalvarijoje, Dariaus ir Girėno g. 92, pažymėtas memorialine lenta, atidengta 1987 m. birželio 4 d. (autorius Leonas Juozonis).
* Kapas su antkapiniu paminklu Kalvarijos kapinėse.
* Pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejaus sodelyje.
Antanas Vytartas

**Antanas Vytartas** (1863 m. gruodžio 15 d. Truskavoje – 1932 m. lapkričio 8 d. Kalvarijoje) – kunigas, religinės literatūros rengėjas, publicistas, knygnešys.

## Biografija

Tėvai – bajorai, namuose kalbėjo tik lenkiškai.

Mokėsi Kauno gimnazijoje, Kauno kunigų seminarijoje.

Lietuviškai išmoko seminarijoje. Pradėjo versti iš lenkų kalbos religinio turinio raštus. Bendramoksliai juos padėdavo redaguoti ir išleisti.

1886 m. gruodžio mėnesį suteikti kunigo įšventinimai, paskirtas Mosėdžio vikaru, 1889 m. perkeltas į Baisogalą, 1891 m. – į Klovainius, 1894 m. – į Joniškį, 1895 m. – į Kupiškį. Buvo įtariamas ryšiais su knygnešiais, todėl ilgai vienoje vietoje nelaikydavo.

1899 m. paskirtas Žemaičių Naumiesčio klebonu.

Pirmojo pasaulinio karo metais gyveno Odesoje. Į Lietuvą grįžo 1919 pašlijusia sveikata (nervų liga). Pradėjo dirbti Ėriškių kuratu, 1920 perkeltas altaristų į Pašvitinį (pagal Žemaičių vyskupijos kroniką). Mirė Kalvarijos psichiatrijos ligoninėje (plaučių uždegimas).

## Švietėjiška veikla

Atvykęs į naują parapiją į knygnešystę įtraukdavo vyrus ir moteris, nevengdamas jų prisaikdinti kovai už katalikybę. Būdinga tai, kad jo suburti knygnešiai net areštuoti nieko neišduodavo, mokėdavo baudas, keliaudavo į tremtį kaip kankiniai už tikėjimo laisvę, tikėdami, kad jų darbas yra šventas.

Lietuviškos spaudos atsiųsdavo kunigas Martynas Sederevičius iš Sudargo, kunigas Marcijonas Povilas Jurgaitis iš Palangos, Juozas Ložinskis, Dominykas Miklius, Juozas Sakalauskas, Stasys Neteckis, Kazys Ceplinskis ir kiti. Platino ne tik maldaknyges, bet ir katalikiškas knygas, laikraščius. Įduodavo pažįstamiems jaunuoliams, kurie nuveždavo į Peterburgą Juozui Zaukai. Artimai bendradarbiavo su Serafinu Laurynu Kušeliausku, priklausė Martyno Sederevičiaus slaptai knygnešių organizacijai. Kalėjimo ir tremties išvengė, nors daug kartų krėstas, tardytas, ne kartą mokėjo baudas.

Buvo vienas iš geresnių Žemaitijos vyskupijos pamokslininkų. Per atlaidus Joniškyje pasakytame pamoksle knygnešius prilygino pirmųjų amžių krikščionybės kankiniams. Už tai sumokėjo baudą ne tik jis pats, bet ir Joniškio klebonas, kad pamokslo necenzūravo. Baudė ir kai sumažėdavo mokinių skaičius vietos pradinėse mokyklose, ir už važinėjimus be atskiro leidimo į kitas parapijas.

Visą laiką pats rašė, vertė iš kitų kalbų, leido katalikiškas knygeles ir maldaknyges. 1887–1890 m. – „Šviesos“ laikraščio faktiškas redaktorius. Publikacijas pasirašydavo slapyvardžiais arba visai nepasirašydavo. Daug pinigų skirdavo savo knygų spausdinimui.
Juozas Akelaitis

**Juozas Akelaitis** (1880 m. kovo 25 d. Liudvinavas – 1949 m. liepos 29 d. Manzurkos k., Kačugo r., Irkutsko sr., 1990 m. rugpjūčio 18 d. perlaidotas Kaune, Petrašiūnų kapinėse.) – valstietis, knygnešys.

## Biografija

Augo pasiturinčių valstiečių šeimoje.

Mokėsi valdinėje pr. mokykloje Liudvinave. Didelę įtaką jo tolesniam gyvenimui padarė motinos broliai – dėdės Matulaičiai iš Stebuliškių, ypač Stasys Matulaitis. Iš jų gaudavo pasiskaityti lietuviškos spaudos.

Susipažino su knygnešiu Juozu Kancleriu. Pats pradėjo nešti lietuvišką spaudą iš Mažosios Lietuvos ir platinti aplinkiniuose kaimuose. Slėpdavo tėvų sodybos rūsyje. 1897 m., likvidavus “Sietyno“ draugiją, norėdamas parodyti, kad knygnešių judėjimas neužgniaužtas, dar daugiau pradėjo lipinti atsišaukimų.

1901 m. Marijampolėje įsikūrus “Artojų“ draugijai, įstojo į jos narius. Rašė korespondencijas, daugiausiai į laikraštį “Ūkininkas“. 1902 m. gegužės 5 d. žandarai jį susekė Liudvinave klijuojantį atsišaukimus. Buvo sugautas, nors bandė atsišaudydamas pabėgti. Namuose padarė kratą, rado atsišaukimų, knygų ir laikraščių. Iki 1902 m. spalio 11 d. Kalvarijoje taikytas kardomasis areštas. Paleido už 2000 rb užstatą. 1903 m. lapkričio 26 d. caro paliepimu 4 metams ištremtas į Manzurkos gyvenvietę (Irkutsko gub.). 1905 m. grįžęs iš tremties įsitraukė į švietėjišką veiklą, ūkininkavo. 1949 m. kovo 25 d. vėl buvo ištremtas į tą pačią vietą (dab. Kačiugo apylinkėse), tik šį kartą su šeima.

## Atmintinos vietos ir paminklai

* Gimtinėje, Paežerėliuose, – rūsys, kuriame slėpdavo spaudą, ir stogastulpis.
* Marijampolės kraštotyros muziejuje – kryžius nuo kapo Manzurkoje.
* Kapas ir antkapinis paminklas Kauno Petrašiūnų kapinėse.
Petras Mikolainis

**Petras Mikolainis** (1868 m. gegužės 26 d. Čižiškiuose, Vilkaviškio apskritis – 1934 m. sausio 8 d. Brukline, palaidotas Niujorko kapinėse Bronkse) – žurnalistas, leidėjas, kritikas, publicistas, knygnešys.

## Biografija
Lietuviškai skaityti ir rašyti išmokė tėvas Martynas. Lankė Vištyčio valdinę pradinę mokyklą.

Tėvo paskatintas lietuvišką spaudą savarankiškai pradėjo gabenti 1887 m.
Buvo tvirtas, energingas, daug kartų sugebėjęs pabėgti nuo žandarų ar pasienio apsaugos. Martynas Jankus pasiūlė pernešti per sieną ir nusiųsti į Varšuvą 5 tūkst. “Varpo“ prospektų. Vėliau spaudą dažniausiai plukdydavo valtimi per Vištyčio ežerą. Bendravo su Vincu Kudirka, Suvalkijos knygnešiais – Adomu Grinevičiumi, Motiejumi Akeliu, Juozu Kancleriu ir kitais. Kunigas Adomas Grinevičius supažindino su inteligentais ir ūkininkais, kuriems Petras Mikolainis pristatydavo lietuviškos spaudos.

Siuntinėjo lietuvišką spaudą į Peterburgą, Jelgavą, Rygą ir kitus miestus. Turėjo nemažai talkininkų (A. Zigmantaitė, E. Geležiūnienė, A. Šukvietis, J. Barkauskas ir kiti). Buvo pasivadinąs Petru Makalojumi. 1900 m. pasitraukęs į Mažąją Lietuvą, apsigyveno Ragainėje, vėliau persikėlė į Tilžę. 1891 m. pavyko gauti pasą Motiejaus Noveskio pavarde. Įsidarbino pas spaustuvininką J. Šionkę, jam iš Lietuvos parūpindavo rankraščių. 1893 m. Tilžėje įsteigė lietuviškos spaudos sandėlį – parduotuvę. Buvo kartu ir prekybininkas, ir leidėjas. Čia gaudavo spaudos iš Lietuvos atvykstantys knygnešiai. Organizavo lietuviškos spaudos gabenimą į Lietuvą, nuveždavo ir pats, naudodamasis E. Jagomasto, J. Voskos, M. Jankaus pasais. 1894–1895 m. buvo “Varpo“ ir kitų varpininkų leidinių atsakingasis leidėjas. 1895 m. pateko vokiečių policijos nemalonėn ir buvo priverstas išvykti iš Prūsijos.

1896 m. apsigyveno JAV. Įsitraukė į lietuvių kultūrinę veiklą, dirbo “Vienybės lietuvninkų“ redakcijoje, 1897–1903 m. jį redagavo. Prisidėjo prie Vinco Kudirkos „Raštų“ (1909 m.) leidimo, dar jam gyvam esant suspėjo išleisti poezijos rinkinį, pasakėčias, natas. 1901 m., gavęs JAV pilietybę, grįžo į Tilžę. Vėl bandė įsteigti knygų sandėlį ir parduotuvę, tačiau policija nedavė leidimo ir privertė išvykti iš Vokietijos. 1902 m. grįžo į JAV. 1903-1913 m. buvo imigracijos inspektorius ir vertėjas.  Įsitraukė į lietuvių draugijų veiklą, dirbo redakcijose, leidyklose. Rašė vadovėlius, mokslo populiarinimo knygeles, lietuviškų knygų katalogus.

Po spaudos draudimo panaikinimo bendradarbiavo Lietuvoje leidžiamuose laikraščiuose „Žemaičių ir Lietuvos apžvalga“, „Lietuvos žinios“, „Vilniaus žinios“, „Viltis“. 1913–1915 m. dirbo „Vienybės lietuvninkų“ administratoriumi.

## Atmintinos vietos ir paminklai
Pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejaus sodelyje.

## Šaltiniai
Akmenio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia

**Akmenio Nukryžiuotojo Jėzaus bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Akmenio kaime, prie kelio , dešiniajame Merkio krante. Kultūros paveldo objektas Nr. 31243. Savo forma primena gyvenamąjį namą.

## Istorija

Generolas Bžostovskis 1759 m. pastatė koplyčią. 1797 m. joje būdavo ketveri atlaidai per metus. 1861 m. koplyčia suremontuota.

Per Pirmąjį pasaulinį karą sudegus Varėnos bažnyčiai, jos klebonas Juozapas Stašys persikėlė į Akmenį, pastatė kleboniją, padidino koplyčią. 1919 m. įsteigta parapija. Dalis parapijos tarpukariu buvo okupuota lenkų.

Akmuo garsėjo Švč. Jėzaus Širdies (dešimtinės) atlaidais.

## Architektūra

Bažnyčia medinė, savo forma primena didelį gyvenamąjį namą, su trisiene apside, kurios šonuose yra zakristija ir prieangis. Prieš bažnyčią stovi stulpinė varpinė. Šventorius aptvertas, vartai plytiniai, su arka. Šalia bažnyčios yra kapinaitės. Jose palaidotas liaudies dainų rinkėjas kunigas Juozapas Čaplikas (1876–1961). Netoli bažnyčios yra akmuo, vadinamas „Užkeikta merga“. Dzūkai mano jį esant stebuklingą.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Vyskupijos informacija
Alantos šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia

**Alantos šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Alantos miestelyje, prie kelio , dešiniajame Virintos krante. Kultūros paveldo objektas Nr. 16035, neoromaninė bažnyčia.

## Istorija

Pirmoji Alantos bažnyčia ar koplyčia pastatyta apie 1504 m. Jokūbas Astikas Alantos bažnyčiai 1534 m. dovanojo Dapkūniškių palivarką su smukle, dešimtinę iš Alantos (Naujasodžio) dvaro ir kitų žemių. Jurgis Astikas 1575 m. vietoje dešimtinės bažnyčiai dovanojo naujų žemių. Per 1656 m. marą visi Alantos kunigai išmirė, tada bažnytinius reikmenis pasiėmė dvaras. Didysis altorius išvežtas į Kavarsko bažnyčią. 1658 m. vėl paskirtas kunigas.

1675 m. bažnyčia buvo kryžminio plano, be bokštų, su dviem šoninėmis koplyčiomis, kurių viena restauruota, kita sena, apleista. Bažnyčia laikinai dengta šiaudais (čerpių stogą nuardė Kristupas Radvila ir jomis apdengė Biržų rotušę). Altarijai 1682 m. dovanoti Džiugų ir Luciūnų kaimai. Klebonijai 1818 m. priklausė Duobinių ir Kazlų kaimai. Klebono Antano Mažeikos rūpesčiu bažnyčia 1827 m. pailginta, vėliau perstatyti altoriai.

1903 m. patvirtintas naujos mūrinės bažnyčios projektas, paruoštas švedų architekto Karlo Eduardo Strandmanno (sąmatinė vertė 37 396 rubliai). Nuo 1904 iki 1909 m. išmūryta bažnyčia, ištinkuota presbiterija, pastatytas senosios bažnyčios altorius ir pradėtos laikyti pamaldos. Bažnyčia baigta 1912 m., jos statyba rūpinosi klebonas Domininkas Vainauskis. Bažnyčia įrengta po Pirmojo pasaulinio karo.

1915 m. vokiečiai pasiėmė vargonų metalines dalis. 1921 m. bažnyčią konsekravo vyskupas Pranciškus Karevičius. 1929–1931 m. perstatyti altoriai. Klebono Adomo Vyšniausko rūpesčiu 1937 m. meistrai Benediktas ir Pranas Zakarkos atnaujino ir perdažė bažnyčios vidų, koplyčiai nutapė paveikslų. 1944 m. apardyti bokštai, sienos. Vėliau bažnyčia suremontuota. Klebonas Konstantinas Šimašis (1888–1955) 1951 m. suimtas ir nuteistas 10 metų kalėti.

Alantos klebonas Sigitas Sudentas buvo prezidento A. Brazausko nuodėmklausys.

## Architektūra

Bažnyčia neoromaninė, lotyniško kryžiaus plano, halinė, su pusapskrite apside, dviem 51 m aukščio fasado bokštais. Vidus 3 navų. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

## Galerija

Alanta church.jpg|
Alanta003.JPG|Kristaus skulptūra
Alanta004.JPG|Bažnyčios šiaurinis bokštas


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Vyskupijos informacija
* Alantos parapija
Alėjų Švč. Trejybės bažnyčia

**Alėjų Švč. Trejybės bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Alėjų kaime, šalia  kelio, prie Alėjos ir jos dešiniojo intako Kūdlankio santakos. Neogotikinė, turi istoristinių elementų.

## Istorija

Alėjų palivarkas 1642 m. atiteko Raseinių dominikonams (1842 m. buvo suvalstybintas). 1716 m. pastatyta mūrinė koplyčia. Ji 1802 m. gerokai remontuota. Pamaldos laikytos 3 kartus per metus – balandžio 23 d., gegužės 21 d. ir lapkričio 1 d.

Parapija pradėta organizuoti 1928 m. Filialistu paskirtas kunigas Antanas Šufinskis. Filialistas kunigas Vincas Rudzinskas 1935 m. nugriovė koplyčią ir 1939 m. pastatė medinę bažnyčią bei kleboniją. Kunigas K. Rajunčius 1949 m. bažnyčią suremontavo (apdengė skarda, išdažė vidų).

## Architektūra

Bažnyčia neogotikinė (turi istoristinių elementų), kryžminio plano, su 3 fasado bokštais ir bokšteliu virš presbiterijos. Vidus 3 navų, atskirtų kolonomis. Vidurinę navą dengia skliautai. Šventoriuje yra kapinės.

## Šaltiniai
* 

## Nuorodos

* Arkivyskupijos informacija
Juozas Baranauskas (1862)

**Juozas Baranauskas** (slapyvardis *Paukštė*, 1862 m. rugpjūčio 20 d. Sudeikiuose – 1928 m. sausio 31 d. Sudeikiuose) – valstietis, knygnešys.

## Biografija

Gimė pasiturinčių ūkininkų šeimoje.

Mokėsi Užpalių pradinėje valdinėje mokykloje. Nuo mažens mėgo skaityti knygas. Brolis Alfonsas, tarnaudamas kariuomenėje, pakvietė į Kauną ir supažindino su vietos knygnešiais, iš kurių sužinojo, kaip gauti lietuviškos spaudos. Gabenti lietuvišką spaudą ragino ir Užpalių klebonas Kazimieras Kosminskis, kuris vėliau Juozą Baranauską rekomendavo Juozui Tumui-Vaižgantui kaip patikimą knygnešį.

Buvo drąsus, sumanus. Į Mažąją Lietuvą, Kauną, vėliau į Garšvius važiuodavo vežimu, įtaisęs dvigubą dugninę. Kartu dažnai važiuodavo knygnešys Juozas Otonas Širvydas. Kelis kartus buvo praradęs arklius, vežimą ir knygas. Pats spėdavęs pasprukti. Parsigabentų knygų namie nelaikydavo. Slėpdavo medžių drevėse, duobėse. Slėptuvių turėjo sesers Anelės sodyboje Bikūnuose ir pas kitus kaimynus.

Susikūrus Garšvių knygnešių draugijai, tapo jos bendradarbiu. Spaudos parsiveždavo iš Garšvių. Kartais atveždavo Jurgis Bielinis arba Kazimieras Ūdra. Po draugijos likvidavimo vėl pradėjo keliauti į Tilžę. Imdavo knygų ir Viduklėje iš Juozo Sakalausko. Užmezgė ryšius su sediečiu knygnešiu V. Norkumi ir kitais. Platindavo pats – išvežiodavo arba išsiųsdavo paštu, taip pat perduodavo kitiems knygnešiams. Yra vežęs laikraščių į Mogiliovą.

1898 m. žiemą policija su žandarais, ieškodami Čižiškių sodžiuje slapto bravoro, rado Juozui Baranauskui priklausantį ryšulį su knygomis, laiškais, sąskaitomis. Pagal vieną laiškų išaiškino ryšius su Jurgiu Baranausku. Abu areštavo (Juozą Baranauską – 1898 m. balandžio 14 d.), pasodino į Zarasų kalėjimą ir užvedė bylą. Be jų, toje pačioje byloje dar buvo kaltinami 7 žmonės. 1899 m. birželio 2 d. caras patvirtino bausmę – 3 metams ištremti į vieną Rusijos gubernijų. Pasirinko Odesą.

Pasibaigus tremčiai liko dirbti Pliatorovo kartono fabrike. Į Lietuvą grįžo 1910 m. Atsiėmė dalį tėvo ūkio ir vertėsi žemdirbyste. Pirmojo pasaulinio karo metais buvo išvežtas į Vokietiją. Grįžęs savo kaime mokytojavo. Nuo 1928 m. sausio 1 d. gaudavo 75 Lt knygnešio pensiją.

## Atmintinos vietos ir paminklai

Kapas ir antkapinis paminklas Užpalių kapinėse.

Juozo Baranausko vardu prieš Atrąjį pasaulinį karą Užpaliuose pavadinta gatvė.
Gyvenvietė

**Gyvenvietė** – vieta, kurioje žmonės nuolatos gyvena ilgesnį laiką. Svarbus gyvenvietės požymis – kad joje būtų nuolatos gyvenama, nors ir sezoniškai. Tarkime, vieta, kur pravažiuojantys turistai dažnai pasistato palapines, nėra gyvenvietė.

Gyvenvietės sąvoka apima daug įvairių gyvenamųjų vietų tipų, pavyzdžiui:
* pagal gyventojų skaičių: kaimas, miestelis, miesto tipo gyvenvietė, miestas, megapolis ir kt.
* pagal architektūrinius požymius: bažnytkaimis.
* pagal socialinius požymius: dvaras, pataisos darbų kolonija – gyvenvietė, administracinis centras, favela, lūšnynas, getas.
* chronologiniu požiūriu: neolito gyvenvietė, istorinė gyvenvietė, nausėdija.
* pagal funkcinius požymius: pilis, fortas, vienuolynas, koncentracijos stovykla, universiteto miestelis, kurortas.

Šie požymiai dažniausiai labai susiję ir sumišę tarpusavyje, nes, tarkime, socialiniai aspektai dažnai neatskiriami nuo architektūrinių sprendimų (pilis – lūšnynas).

Dažniausiai gyvenvietės yra ne tik teritorinis, bet ir atskiras juridinis vienetas, kuriam hierarchiškai gali paklusti smulkesni savivaldos organai (miesto savivaldybė - seniūnijos). Kartais nutinka, kad gyvenvietės besiplėsdamos geografiškai susilieja, tačiau išlaiko tradicinę savivaldą, pavyzdžiui, Švenčionys ir Cirkliškis.

Gyvenvietė yra teritorinė sąvoka, tačiau tai sykiu ir bendruomeninis organizmas, todėl, norint gyvenvietę tinkamai valdyti bei tenkinti jos gyventojų reikmes, dažniausiai susikuria vienokio ar kitokio tipo bendruomenės, renkančios valdžios organus (seniūnas, meras). Kartais ši valdžia gali būti ne tik oficiali, bet ir alternatyvi/opozicinė (pavyzdžiui, kalėjimuose, getuose).

Gyvenvietės sąvoka aktuali įvairiose žmonių veiklos srityje: architektūroje, civilinėje teisėje, kultūroje, transporto reguliavimo srityje ir kt. Nuo to priklauso ir specifiniai gyvenvietės apibrėžimai įvairiose reguliavimo srityse, pavyzdžiui: kelių eismo taisyklės gyvenvietę apibrėžia taip: *Gyvenvietė – namų pristatyta teritorija, kurios pradžioje keliai pažymėti ženklais „Gyvenvietės pradžia“, o pabaigoje – „Gyvenvietės pabaiga".*

## Lietuva

Lietuvos Respublikos įstatymai Teritorijos administracinių vienetų ir jų ribų įstatyme (1994 m. ir vėlesnės redakcijos) apibrėžia tokias Lietuvos Respublikos gyvenvietes:
* '''miestai''' yra kompaktiškai užstatytos gyvenamosios vietovės, turinčios daugiau kaip 3000 gyventojų, kurių daugiau kaip 2/3 dirbančiųjų dirba pramonėje, verslo bei gamybinės ir socialinės infrastruktūros srityse.
* '''miesteliai''' yra kompaktiškai užstatytos gyvenamosios vietovės, turinčios nuo 500 iki 3000 gyventojų, kurių daugiau kaip pusė dirbančiųjų dirba pramonėje, verslo bei gamybinės ir socialinės infrastruktūros srityse, taip pat tradiciniai miesteliai
* '''kaimai''' yra kitos gyvenamosios vietovės, neturinčios miesto ir miestelio požymių.
Aleksandravėlės šv. Pranciškaus Serafiškojo bažnyčia

**Aleksandravėlės šv. Pranciškaus Serafiškojo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Aleksandravėlės kaime, prie kelio . Kultūros paveldo objektas Nr. 23616.

## Istorija

1789 m. spalio 22 d. nuncijus leido įrengti parapiją ir statyti bažnyčią (anksčiau parapijai priklausė ir Antazavė). Dabartinę mūrinę bažnyčią 1782–1796 m. pastatė Aleksandravėlės dvaro savininkas Ignotas Morikonis. 1795 m. įsteigta parapija, paskirtas klebonas. Klebonija buvo mūrinė, vėliau pastatyta medinė.

1832 m. bažnyčiai priklausė 1,5 valako žemės. XIX a. antrojoje pusėje Aleksandravėlėje 30 metų klebonavo Pranas Savickas (1778–1863), rašęs eiles. Kapinių koplyčioje ginklus slėpdavo 1863 m. sukilėliai. Bažnyčiai 1940 m. pradžioje priklausė 30 ha žemės.

2007 m. rugsėjo 11 d. buvo baigti Aleksandravėlės bažnyčios remonto darbai, per kuriuos buvo sutvarkytas ir perdažytas bažnyčios fasadas.

## Architektūra

Bažnyčia klasicistinė (30×15 m), su bokšteliu ant kraigo. Turi 3 altorius. Nedidelio šventoriaus (40×30 m) tvora akmenų mūro, jo kampuose yra 2 mūrinės varpinės (9 m aukščio).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Vyskupijos informacija
* Parapijos puslapis 
* http://rokiskis.w3.lt/kiti/aleksandravele.html 
* Aleksandravėlės šv. Pranciškaus Serafiškojo bažnyčia
Akmenynų šv. Roko bažnyčia

**Akmenynų šv. Roko bažnyčia** (anksčiau ***Akmenynų Švč. Mergelės Marijos Krikščionių Pagalbos bažnyčia***) – bažnyčia Akmenynų kaime, 9 km į vakarus nuo Kalvarijos, 7 km į šiaurės rytus nuo Liubavo.

## Istorija

1941 m. iš Akmenynų pasitraukę raudonarmiečiai paliko didelį baraką. Jį iš Vokietijos administracijos nupirko Jonas Varanka. Kalvarijos klebono Mykolo Krupavičiaus remiami gyventojai iš barako medžiagos pasistatė karkasinę medinę 27×12 m bažnyčią (inž. Kazio Garmaus projektas). Joje 1942 m. gegužės 24 d. laikytos pirmosios šv. Mišios. Pastatyta klebonija, pradėti statyti ūkiniai trobesiai.

1944 m. raudonarmiečiai nugriovė bažnyčią ir kleboniją. Kunigo Petro Sitkos rūpesčiu ant buvusios klebonijos pamatų pastatytas namas, kurio viename gale įrengta koplyčia, kitame gyveno kunigas. 1956 m. namas nusavintas, perduotas mokyklai. 1989 m. atkurta parapija, 1991 m. pastatyta bažnyčia, vadinosi šv. Roko vardu.

## Šaltiniai
* 

## Nuorodos
* Vyskupijos informacija
Švartavimas

**Švartavimas** – laivo pritvirtinimas taip, jog jo padėtis liktų pastovi. Laivas gali būti švartuojamas bortu ar laivagaliu prie krantinės, prie švartavimo statinių arba prie kito laivo uoste arba jūroje.

Švartuojantis toli nuo kranto, naudojamas inkaras, bet kartais naudojamas ir nuolat dugne esantis masyvus daiktas, nuo kurio išvesta virvė paviršiuje palaikoma plūduru.

## Dvigalvis švartavimo polis

Laivui rankomis prie krantinės prišvartuoti gali būti naudojamas jame įtaisytas dviejų galvų švartavimo polis (knechtai). Taip švartuojant krantinėje ant polio užmesta virvė traukiama per jį, taip galutinai pritempiant laivą prie reikiamos vietos. Tuomet virvė apsukama apie polio galvas kaip parodyta iliustracijoje. Taip pririšti ir atrišti galima labai greitai. Du vyrai, kiekvienas su savo poliu, ramiame ežero vandeny apie 260 tonų laivą prišvartuoja per keletą minučių. Laivas paprastai prišvartuojamas prie krantinės šonu.

## Viduržemio jūros švartavimas
Viduržemio jūroje paplitęs švartavimas laivo galu į krantinę, dviem lynais ir dviem inkarais. Jo eiga tokia:
* Priartėti lygiagrečiai krantui, mažu greičiu. Taške A išmesti pirmą inkarą, sustabdyti laivo mašiną.
* Taške B laivas plaukia iš inercijos.
* Taške C išmesti antrą inkarą ir paleisti mašiną atbuline eiga.
* D 
* E Pabaiga, varikliui tebeveikiant inkarų lynų įtempimais nustatyti reikiamą laivo padėtį, tada mašiną išjungti.

Taip švartuojant nebūtina išlaikyti griežtą inkarų padėties laivo atžvilgiu simetriją, tačiau šis manevras vis viena laikomas gana sudėtingu.


Image:Mediterranean_mooring.svg|Viduržemio jūros švartavimas
Image:USS Orion (AS-18) anchored at Naval Support Activity La Maddalena, Italy, on 1 September 1983 (6369543).jpg|Laivas, prišvartuotas Viduržemio jūros būdu


## Šaltiniai
Garšvių knygnešių draugija

**Garšvių knygnešių draugija** – viena iš stambiausių knygnešių draugijų Lietuvoje. Veikė 1885–1895 m.

Draugiją Garšvių kaime įkūrė knygnešiai Jurgis Bielinis ir Kazys Ūdra. Draugijai priklausė Adomas Ladukas, Vincas Kazanauskas, Juozas Neteckis, Jonas Račiūnas, Juozas Sakalauskas, Antanas Bružys. 

Draugijos narių rūpesčiu buvo platinamos Motiejaus Valančiaus, Maironio, Jono Basanavičiaus, Kristijono Donelaičio, Simono Daukanto knygos, Petro Vileišio brošiūros apie ūkininkavimą.

1895 m., draugiją įskundus, ji likviduota. Po skundo Garšviuose caro policija konfiskavo 5156 egz. knygų ir brošiūrų, 4287 egz. periodinių leidinių. Jurgis Bielinis arešto išvengė, Kazys Ūdra buvo areštuotas, dvejus metus kalintas vienutėje, po to penkeriems metams išsiųstas į tremtį.

## Literatūra
* Antanas Tyla. *Garšvių knygnešių draugija*. Vilnius: Mintis, 1991.
Kultūrinė revoliucija (reikšmės)

**Kultūrinė revoliucija** tai:
* Kultūrinė revoliucija (koncepcija); 
* Kultūrinė revoliucija Kinijoje;
* Kultūrinė revoliucija Rusijoje (XX a. 3 dešimtmetis).
Kazys Ūdra

**Kazys Ūdra** (*Ūdras*, *Ūdrys*, 1857 m. rugpjūčio 13 d. Garšviuose, Panevėžio rajone – 1937 m. lapkričio 1 d. Garšviuose, Panevėžio rajone) – valstietis, knygnešys. Palaidotas Vadaktėlių kapinėse (Panevėžio raj.).

## Biografija

Tėvai – ūkininkai, turėjo 22 ha žemės. Lietuviškai skaityti išmokė daraktorius.

Valdinę pradinę mokyklą lankė Naujamiestyje. Paaugęs dirbo staliumi.

Paskatintas kaimyno J. Venckevičiaus, lietuvišką spaudą platino nuo „Aušros“ laikų. Susipažino su knygnešiais Pranciškumi Paprecku, Vincu Kazanausku, Juozu Neteckiu, Dominyku Mikliumi.

Apie 1883 m. pradėjo gabenti ir platinti lietuvišką spaudą drauge su Jurgiu Bieliniu. 1885 m. Jurgiui Bieliniui pasiūlius, Garšviuose įkurta Garšvių knygnešių draugija. Tapo vienu svarbiausių draugijos narių. Savo namus pavertė knygnešių, ypač Jono Bielinio, prieglobsčio ir lietuviškos spaudos skirstymo punktu. Draugijos buhalteris Adomas Ladukas taip pat apsigyveno jo namuose. Ypač daug padėdavo sesuo Augustė. Atgabentą spaudą paskirsčius, Kazys Ūdra pats išveždavo į Raguvos, Troškūnų, Griežionių, Debeikių, Užpalių apylinkes, kur turėjo daug padėjėjų. Apie naujai gautas knygas pranešdavo laiškais savo bendradarbiams.

1894 m. vasario 4 d. kartu su Jonu Bieliniu ir A. Bružiu dviem vežimais vežė iš Mažosios Lietuvos 17 ryšulių lietuviškos spaudos. Policijos sulaikyti spėjo pabėgti, bet prarado visą spaudą. Tai buvo didžiulis nuostolis, vos nesužlugdęs draugijos. 1894 m. balandžio 14 d. kaimynas N. Škutas, radęs prie savo tvoros 3 ryšulius su spauda, juos perdavė policijai. Dėl šių ryšulių Kazys Ūdra policijos buvo tardomas, bet paliktas laisvėje. 1894 m. birželio 7 d. per kratą namuose rado lietuviškos spaudos, laiškų su inkriminuojančia medžiaga. Susektas ir sulaikytas tik kitais – 1895 m. birželio 13 d. Uždarytas į Panevėžio kalėjimą. 1895 m. birželio 23 d. kratė jo namus ir rado lietuviškų knygų, sąskaitų, knygnešių adresų, užrašų. Sudaryta byla. Caro 1896 m. spalio 14 d. paliepimu nubaustas 2 m. kalėti vienutėje, skaičiuojant laiką nuo arešto, ir 5 m. tremties į Rytų Sibirą. Tremties vieta paskirtas Čerepčios mst. Jakutijoje.

Atlikęs bausmę 1902 m. grįžo į Lietuvą. Leista gyventi Marijampolėje. Čia vėl platino lietuvišką spaudą. Į Garšvius grįžo 1904 m. Po spaudos atgavimo taip pat platino knygas, aktyviai veikė visose kultūrinio gyvenimo srityse. Nuo 1928 m. sausio 1 d. paskirta 75 Lt knygnešio pensija.

## Atmintinos vietos ir paminklai
* Kapas ir antkapinis paminklas Vadaktėlių kapinėse.
* Pavardė įrašyta Knygnešių sienelėje Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejaus sodelyje.

## Šaltiniai
Alksninės Kristaus Atsimainymo bažnyčia

**Alksninės Kristaus Atsimainymo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Alksninės kaime, 6 km į pietryčius nuo Bartninkų. Aptarnauja ir prižiūri Bartninkų šv. apaštalų Petro ir Pauliaus parapijos klebonas.

## Istorija

Vilkaviškio klebonas Juozapas Zenkovičius savo Vilkabalių dvaro laukuose 1859 m. pastatė mūrinę giminės laidojimo koplyčią. Prie jos 1920 m. įkurta parapija pavadinta Alksnine. Pirmojo jos klebono Leono Seniūno rūpesčiu pastatyti klebonijos trobesiai. Klebonas Povilas Jakulevičius po 1938 m. prie koplyčios pastatė bažnyčią (architekto Stasio Kudoko projektas).

Pasak Bartninkų klebono Alvydo Dvarecko, bažnyčia pastatyta karo metais nacių okupacinės administracijos raginimu, panaudojant po mūšių likusį statybinį laužą. Bažnyčią po II pasaulinio karo suremontavo klebonas Bronius Antanaitis.

## Architektūra

Bažnyčia istoristinė. Išskirtinės architektūros statinys, be modernistinio frontono, turi neogotikos ir neobaroko bruožų. Ji stačiakampio plano, su trisiene apside, bebokštė. Kaip ir kituose S. Kudoko projektuose, kartojasi panašus „kudokiškas“ įėjimą remiančių kolonų motyvas. Interjere susitinka daugelio architektūrinių stilių įtaka.

## Galerija

Alksninė, varpinė.JPG|Varpinė
Alksninės Kristaus Atsimainymo bažnyčia.JPG|Galinis fasadas


## Šaltiniai

* 

## Nuorodos

* Alksninės Kristaus Atsimainymo parapija *vilkaviskiovyskupija.lt*
* Alksninės Kristaus Atsimainymo bažnyčia *panoramas.lt*
Butrimonių Išganytojo bažnyčia

**Butrimonių Išganytojo bažnyčia** – bažnyčia, stovinti Butrimonių miestelyje, prie Plasaupės upelio. Istoristinė, turi romantizmo laikotarpio elementų.

## Istorija

Dvaro koplyčia pastatyta iki 1744 m. (nuo 1767 m. – filija). 1787 m. ji sudegė. 1797 m. buvo laikina lentų bažnyčia, turėjo vieną altorių.

1842–1843 m. kunigas Vincentas Jezerskis pastatė medinę, bebokštę, liaudiškos architektūros bažnyčią. 1885–1898 m. Butrimonyse nebuvo kunigo. 1899 m. kunigas Kazimieras Daukša pradėjo laikyti lietuviškas pamaldas.

1906 m. patvirtintas architekto A. Filipovičiaus-Duboviko akmenų mūro bažnyčios projektas. 1908 m. pašventinti pamatai (senoji bažnyčia palikta statomos vietoje). Iki 1915 m. sienos išmūrytos iki langų. Statyba tęsta 1922–1926 m. Ja rūpinosi klebonas Juozapas Deksnys, Steponas Verbauskas ir Vincas Pavalkis. Pagal projektą statyba neužbaigta (neišmūrytas bokštas).

Butrimonyse 1938–1941 m. klebonavęs Petras Laskauskas (1903–1988) suremontavo bažnyčią, įrengė naujus vargonus. Po 1956 m. bažnyčią panaujino klebonas Vaitiekus Želnys (1896–1973), Sibiro tremtinys.

## Architektūra

Bažnyčia istoristinė, turi romantizmo laikotarpio elementą, su masyviu bokštu. Šventoriaus tvora akmenų mūro.

## Šaltiniai
* 

## Nuorodos
* Vyskupijos informacija
Gangkhar Puensumas

**Gangkhar Puensumas** (*Gankar Punsum, Gankar Punzum*; ) – aukščiausias Butano kalnas (Himalajų kalnyne), taip pat aukščiausias pasaulio kalnas, į kurį dar neįkopta. Aukštis 7570 m v.j.l. Pavadinimas reiškia „Baltoji trijų dvasingųjų brolių viršūnė“.

1983 m. leidus kopti į Butano kalnus, surengtos keturios nesėkmingos ekspedicijos. 1998 m. iš Tibeto viena ekspedicija pasiekė gretimą žemesnę kalno viršūnę.
 
Kalno aukštis išmatuotas 1922 m., tačiau tikslių regiono žemėlapių nėra: kalnas juose žymimas skirtingose vietose ir įvairaus aukščio. Todėl pirmoji ekspedicija dėl netikslaus žemėlapio kalno nerado.

1986 m. britų ekspedicija nurodo, kad kalnas yra 24 770 pėdų aukščio ir visas yra Butano teritorijoje, o gretimas kalnas Kula Kangris – visas Tibete. Kula Kangris (7554 m) yra atskiras kalnas 30 km į šiaurės rytus. Į jį pirmąsyk įkopta 1986 m. Žemėlapyje jo padėtis nurodoma skirtingai, Butane arba Tibete.

Nuo 1994 m. Butane uždrausta kopti į kalnus, aukštesnius nei 6000 m. Taip padaryta atsižvelgiant į vietinius tikėjimus. Nuo 2003 m. kopti uždrausta visai.

1998 m. japonų ekspedicija gavo leidimą iš Kinijos alpinistų asociacijos, tačiau ši atsiėmė leidimą dėl politinių nesutarimų su Butanu. 1999 m. ekspedicija išsiruošė šturmuoti viršukalnę iš Tibeto ir įkopė į 7535 m aukščio gretimą viršukalnę Liankang Kangri (šiaurinis Gankhar Puensumas). Šios ekspedicijos ataskaitoje kalnas nurodomas kaip esantis Tibete, o siena tarp Tibeto ir Butano kerta Gankhar Puensumo viršukalnę (vadinamą „aukščiausia Butano viršukalne“). Jos aukštis nurodomas 7570 m. Šį aukštį patvirtina japonų šaltiniai, kurie remiasi kiniškais. Butanas viršūnės netyrinėjo.

## Nuorodos
* Travel Intelligence  straipsnis apie alpinizmą ir jo apribojimus Butane
* 1999 japonų ekspedicija