Vilniaus mūšis (1915)

**Vilniaus mūšis** (), arba **Vilniaus operacija** () – 1915 m. rudenį teritorijoje tarp Vilniaus ir Daugpilo vykusi Vokietijos imperijos ir Rusijos imperijos kariuomenių kovų serija. Tai buvo strateginis Rusijos kariuomenės atsitraukimas Pirmojo pasaulinio karo Rytų fronte, sėkmingo vokiečių vasaros puolimo tęsinys.

Vokiečių kariuomenei vadovavo visų Vokietijos pajėgų Rytuose vyriausiasis vadas, feldmaršalas Paulis fon Hindenburgas. Nors jo pajėgos buvo susilpnintos perkėlus 12 divizijų į Prancūziją ir Balkanus gynybai stiprinti, Hindenburgas vis tiek įsakė vykdyti kelias antrines puolamąsias operacijas.

Mūšyje dalyvavo apie pusė Rusijos pajėgų ir pagrindinės Vokietijos pajėgos Rytų fronte. Tačiau rusų skaitinė persvara neleido Hindenburgui pasiekti ilgalaikės sėkmės. Vėlesni vokiečių veiksmai taip pat buvo nesėkmingi – jie patyrė nuostolių, bet nepasiekė tikslo užimti Daugpilį.

## Priešistorė
Ribota Hindenburgo armijų grupės sėkmė po Kauno ir Novogeorgievsko apgulčių privertė Vokietijos Didžiojo generalinio štabo viršininką, pėstininkų generolą Erichą fon Falkenhainą, priimti galutinį sprendimą apriboti operacijas Rytų fronte. To priežastis buvo būtinybė pergrupuoti dideles pajėgas puolimui prieš Serbiją ir sustiprinti gynybą Prancūzijoje bei Belgijoje. 1915 m. rugpjūčio 27–28 d. imperatorius Vilhelmas II Falkenhaino reikalavimu paskelbė direktyvą skubiai statyti ilgalaikes gynybines linijas Rytų fronte – nuo Baltijos jūros, per Mintaują (Jelgavą) iki Narevo upės ir toliau iki Kovelio.

Tuo pat metu Bavarijos kunigaikščio Leopoldo ir Augusto fon Makenzeno vadovaujamos armijų grupės turėjo tęsti puolimą tik tiek, kad užimtų gynybai patogesnes pozicijas (apeinant Belovežo girią iš šiaurės), Hindenburgo armijų grupė turėjo siekti „padaryti priešui didelį pralaimėjimą“.

Tuo metu įvyko svarbių pokyčių ir Rusijos kariuomenės vadovybėje. Jau rugpjūčio 17 d. vyriausiojo vado štabo viršininkas Nikolajus Januškevičius nusprendė padalyti Šiaurės Vakarų fronto armijas, nepaisydamas vyriausiojo vado kunigaikščio Michailo Aleksejevo prieštaravimų. Rugpjūčio 31 d. naktį buvo suformuota Šiaurės fronto vadovybė. Vyriausiuoju vadu paskirtas pėstininkų generolas Nikolajus Ruzkis, štabo viršininku – generolas majoras Michailas Bonč-Brujevičius. Į šį frontą įėjo 6-oji, 5-oji ir 12-oji armijos. Jų užduotis buvo ginti kelius į Petrogradą, taip pat ir iš Baltijos jūros pakrantės. Vakarų fronto armijų (vyriausiasis vadas – generolas Aleksejevas, štabo viršininkas – generolas leitenantas Arsenijus Gulevičius) užduotis buvo ginti Vilniaus, Gardino–Balstogės ir Bresto–Pinsko regionus. Padėtį Rusijos Rytų fronte dar labiau apsunkino tai, kad vokiečių kariuomenė jau buvo Vilniaus prieigose, o taip pat buvo užėmusi Brestą (Brest-Litovską).

## Antrasis Vilniaus puolimas

Rugsėjo 1 d. Vokietijos 8-oji ir 12-oji armijos (335 696 kariai) pradėjo puolimą Gardino ir Slanimo kryptimis. 8-osios armijos daliniams per vieną dieną pavyko įveikti pelkėtą Bebros užliejamąją lygumą ir priartėti prie Gardino tvirtovės fortų. Vokietijos 12-oji armija persikėlė per Svisločiaus upę. Vokiečiams Gardino apylinkėse priešinosi kavalerijos generolo Aleksandro Litvinovo vadovaujama Rusijos 1-oji armija (270 504 kariai) ir, Lydos apylinkėse, 2-oji armija, vadovaujama pėstininkų generolo Vladimiro Smirnovo (247 176 kariai).

Jau rugsėjo 1 d. popietę Gardino įgula pradėjo šaudyti iš sunkiųjų pabūklų; dėl sunkiosios artilerijos stokos Vokietijos 8-oji armija galėjo sutelkti ugnį tik į I, III ir IV fortus; 1-osios ir 11-osios landvero divizijų puolimus prieš fortus įgula atmušė. Kitą dieną vokiečiams pavyko užimti tarpinius apkasus tarp fortų ir persikelti per Nemuną, o iš šiaurės Vokietijos 10-osios armijos III atsargos korpuso daliniai, žygiuodami iš Druskininkų, atkirto visus kelius į Vilnių, ir Gardino įgula, gręsiant apsupimui, pradėjo trauktis. Rugsėjo 3 d. vokiečių kariuomenė įsiveržė į tvirtovę, o 20-ojo armijos korpuso daliniai ir įgula atsitraukė. Vokiečiai paėmė apie 3,6 tūkst. belaisvių ir 6 sunkiuosius pabūklus.

Naujas Ašies valstybių armijų perėjimas į puolimą, Rusijos pajėgų atsitraukimas iš Gardino, vokiečių išėjimas prie Dauguvos ir Lucko privertė imperatorių Nikojalų II priimti sprendimą perimti aukščiausiąją kariuomenės vadovybę. Apie tai buvo paskelbta rugsėjo 5 d. Naujuoju vyriausiojo vado štabo viršininku paskirtas pėstininkų generolas Michailas Aleksejevas, o štabo generalkvartirmeisteriu – generolas leitenantas Michailas Pustovoitenko.

Paulius fon Hindenburgas pagrindinį smūgį nukreipė Daugpilio ir Vilniaus kryptimi; tam buvo perdislokuotos Niemeno armija ir 10-oji armija, beveik visa kavalerija sutelkta šių armijų sandūroje. Jų gretose buvo 502 357 kariai. Nuo šio puolimo Rygos kryptimi gynėsi Rusijos Šiaurės fronto 12-oji armija (vadas – pėstininkų generolas Vladimiras Gorbatovskis, 185 989 kariai), Dauguvos kryptimi – Rusijos 5-oji armija (vadas – kavalerijos generolas Paulius fon Plevė, 135 638 kariai). Sunkiausia padėtis buvo Vilniaus–Minsko kryptyje besigynusios Rusijos 10-osios armijos (vadas – pėstininkų generolas Eugenijos Radkevičius, 300 147 kariai) pozicijose.

## Vokiečių prasiveržimas Švenčionių kryptyje

Rusijos kariuomenė gyvosios jėgos skaičiumi pranoko vokiečius; be to, kaip ir per Gorlico–Tarnuvo puolimą, vokiečiai smogė stipriausiai Rusijos armijai. Tuo pat metu Vokietijos 10-osios armijos smūgio zona buvo parinkta taip, kad priešais smogiamąją grupę daugiausia buvo Rusijos kavalerija. Tokia vieta tapo fronto ruožas apie Ukmergę; čia buvo perkelti Vokietijos I ir XXI korpusai.

Rugsėjo 9 d. Rusijos pozicijos buvo pralaužtos prie Širvintomis, vokiečiai prasiveržė iki 20 km gylio. Generolo leitenanto Nikolajaus Kaznakovo kavalerijos būrys buvo atitrauktas 5-osios armijos vado kavalerijos generolo P. fon Plevės įsakymu, taip atidengiant 10-osios armijos sparną; rugsėjo 10 d. jis buvo nustumtas mūšyje su vokiečių kavalerija ir Bekmano divizija ir atsitraukė už Utenos. Generolo leitenanto Michailo Tylino kavalerijos būrys buvo nustumtas 10 km nuo Širvintos upės.

Tarp Rusijos 5-osios ir 10-osios armijų sparnų susidarė 60 km tarpas, į kurį įsiveržė vokiečių daliniai. Rugsėjo 12 d. vokiečių kavalerija užėmė Švenčionėlius, o I ir XXI korpusų pėstininkai pasiekė Maišiagalą ir Pabradę. Į pagalbą 10-osios armijos dešiniajam sparnui buvo permesti 3-iasis Sibiro armijos korpusas ir 2-oji Suomijos šaulių divizija. Kairiajame 10-osios armijos sparne 2-asis ir 26-asis armijos korpusai buvo atitraukti į Leipalingį.

Dar rugsėjo 11 d. M. Aleksejevas išleido direktyvą perkelti į Švenčionių puolimą 2-ąją armiją, į kurią įėjo iš 1-osios, 4-osios ir 3-iosios armijų į rezervą atitraukti korpusai (14-asis, 27-asis, 29-asis, 36-asis ir 4-asis Sibiro armijos korpusai). Tačiau kariuomenės sutelkimas sulėtėjo tiek dėl prasidėjusių lietų ir pablogėjusios kelių būklės, tiek dėl vokiečių veiksmų prieš susisiekimo linijas. Vakarų fronto armijų vadas, pėstininkų generolas Aleksejus Evertas, įsakė 10-ajai armijai sutelkti stiprią grupuotę dešiniajame sparne ir pradėti puolimą į šiaurės vakarus nuo Vilniaus, o tarpą uždengti Šiaurės fronto armijomis kartu su kavalerijos generolo Vladimiro Oranovskio kavalerijos korpusu.

Dešinysis Niemeno armijos sparnas prasiveržė iki Utenos, sukeldamas grėsmę Daugpiliui. Iki rugsėjo 14 d. vokiečių 1-asis ir XXXIX atsargos korpusai nustūmė Rusijos 5-osios armijos kairįjį sparną iki Daugpilio ir užėmė placdarmą 60 km ilgio lanku nuo Salavos ežero iki Ilūkstės: Vokietijos 10-osios armijos smogiamoji grupė pasistūmėjo iki Vileikos ir Molodečno. Į pralaužą įsiveržė kavalerijos korpusai, vadovaujami Manfredo fon Richthofeno ir Oto fon Garnjė. Vokiečiai užėmė Švenčionis ir pasiekė Naručio ežerą, tačiau prie Vilniaus prieigų vokiečiai buvo atmušti gvardijos, 3-iojo Sibiro ir 5-ojo Kaukazo korpusų pajėgų.

Tik rugsėjo 15 d. generolo V. Oranovskio kavalerijos korpusas pasirodė vokiečių kavalerijos kelyje prie Salų ir Smurgainių, tačiau kitą dieną Rusijos kariuomenei, gresiant apsupimui, teko palikti Vilnių. Iki rugsėjo 15 d. vokiečių 12-oji, 8-oji ir 9-oji armijos persikėlė per Nemuną ir užėmė visą vakarinį Ščiaros upės krantą. Augusto fon Makenzeno armijų grupė (11-oji ir Bugo armijos, iš viso 263 812 karių) pralaužė Rusijos 3-iosios armijos pozicijas.

Rugsėjo 16 d. vokiečių grupė, vadovaujama Johano fon Ebeno, nustūmė Oranovskio kavaleriją, tačiau vokiečių puolimą sustabdė atvykę Rusijos 2-ojo armijos korpuso daliniai. Prie Ašmenėlės upės vokiečių kavalerijos diviziją sustabdė 5-ojo armijos korpuso dalys. Likusios Oto fon Garnjė ir Manfredo fon Richthofeno kavalerijos korpusų divizijos užėmė Žiupronis, Bariūnus, Vileiką ir Smurgainis, po ko frontas atsigręžė į vakarus ir pietryčius. Vienas vokiečių eskadronas buvo pasiųstas sugriauti Minsko–Smolensko geležinkelio, tačiau tai pavyko padaryti tik rugsėjo 20 d.

Rugsėjo 17 d. vokiečių 3-ioji kavalerijos divizija pasiekė Molodečno prieigas, tačiau 3–4 km nuo miesto buvo sustabdyta atskubėjusių Rusijos 27-ojo armijos korpuso dalinių. Vokiečių 1-ąją ir 4-ąją kavalerijos divizijas prie Ašmenos sustabdė rusų 36-ojo armijos korpuso pulkai. Rugsėjo 17 d. Rusijos vyriausiasis vadas Nikolajus II (iš tiesų – jo vardu pasirašęs Michailas Aleksejevas) paskelbė direktyvą, pagal kurią nuo rugsėjo 18 d. nakties per tris artimiausias naktis Vakarų fronto armijos turėjo atsitraukti į liniją Mikališkės – Ašmena – Naugardukas – Baranovičiai – Vyhanaščų ežeras. 2-ajai armijai buvo įsakyta užimti Švenčionis ir Mikališkes, atkurti ryšį su Šiaurės fronto 5-ąja armija ir nustumti vokiečius iš Vileikos ir Smurgainių link Lydos ir Vilniaus. Jiems buvo iškelta užduotis kovoti su priešo kavalerija ir pasiektas jo grupuotės užnugaris dešiniajame 2-osios armijos sparne. Oranovskio vadovaujamas junginys buvo sustiprintas Nikolajaus Kaznakovo, kunigaikščių Konstantino Tumanovo ir Sergejaus Beloselskio-Belozerskio vadovaujamais daliniais (iki 8 divizijų). Jų priedangoje 1-oji armija, taip pat perkelta į šiaurę, telkėsi Polocko kryptimi.

Rusijos kariuomenės manevrą palengvino masinis vokiečių dalinių atitraukimas į rezervą, po ko juos buvo planuojama siųsti į Prancūziją – atremti prancūzų puolimo Šampanės ir Artua regionuose, taip pat ir prieš Serbiją. Vokietijos aukščiausioji vadovybė operaciją prieš Rusijos armiją laikė užbaigta, todėl iki rugsėjo pabaigos iš Rusijos buvo išvesta 23 divizijos, tarp jų 11 iš Augusto fon Makenzeno armijų grupės ir 12 iš P. fon Hindenburgo armijų grupės. Likusios pajėgos nuo rugsėjo 20 d. nutraukė puolamąsias operacijas ir atsitraukė į naujai sukurtas įtvirtintas linijas.

Rugsėjo 19–20 d. Rusijos 2-oji armija ir pėstininkų generolo Vasilijaus Flugo grupė (Gvardijos, 3-iasis Sibiro, 2-asis ir 5-asis armijos korpusai) perėjo į puolimą, siekdami išstumti vokiečius iš Ašmenėlės ir Neries upių rajono. 27-asis, 36-asis ir 4-asis Sibiro armijos korpusai išstūmė Garnjė kavaleriją iš Smurgainių, tačiau Flugo korpusų puolimas buvo atmuštas, o Ebeno grupė smogė 3-iajam Sibiro ir 2-ajam armijos korpusams. Už antrojo ešelono kavalerijos buvo vokiečių I ir XXI korpusai. Po šios atakos Rusijos 10-oji armija atsitraukė į Molodečną. Rugsėjo 23 d. Rusijos štabas išleido direktyvą smogti vokiečių užnugariui iš Naručio ežero rajono, tam nurodyta pasitelkti Rusijos 2-osios armijos kavaleriją; Rusijos 5-ajai armijai buvo pavesta dengti kelius į Polocką. Iš vokiečių pusės Hermanas fon Eichhornas įsakė persekioti atsitraukiančią Eugenijaus Radkevičiaus armiją.

Kairiajame Rusijos 5-osios armijos sparne Kaznakovo kavalerijos korpusas rugsėjo 17–19 d. perėjo į puolimą ir nustūmė vokiečių kavaleriją. Skubiai permesta vokiečių 2-oji kavalerijos divizija privertė Kaznakovą vėl atsitraukti iki Polocko; rugsėjo 26 d. spragą tarp Nemuno ir vokiečių 10-osios armijos uždarė 8-oji kavalerijos ir 3-ioji pėstininkų divizijos. Rugsėjo 24–26 d. vokiečių 10-oji armija su dešiniuoju sparnu pasistūmėjo iki Berezinos ir Smurgainių. Sutvirtinusi frontą, 10-oji armija perėjo į gynybą ir užbaigė apsupimo manevrą. Rusijos armijos išvengė apsupimo ir pačios sukūrė grėsmę pralaužti vokiečių pozicijas.

Rugsėjo 27 d. Hindenburgas pareiškė, kad puolamoji operacija baigta ir armijos turi užimti ilgalaikes „žiemos“ pozicijas nuo Berezinos žiočių iki Naručio ežero, į vakarus nuo Daugpilio ir į rytus nuo Jelgavos. Tačiau Rusijos pusė mūšių dar nelaikė baigtais. Aleksejevas ruošė kontrpuolimą, kad nustumtų vokiečius į pradines pozicijas. Tam rugsėjo 28 d. Oranovskio kavalerijos grupei buvo pavesta prasiveržti į vokiečių užnugarį Švenčionių kryptimi ir nustumti priešą už Panevėžio ir Ukmergės.

Rugsėjo 27 d. vakare vokiečių 10-osios armijos kairysis sparnas pradėjo trauktis į įtvirtintas pozicijas, o Garnjė ir Richthofeno kavalerija dengė atsitraukimą. Oranovskio kavalerijos grupės perėjimas į puolimą užsitęsė iki rugsėjo 28 d. vakaro, tačiau tuo metu vokiečių kavalerija jau buvo pasitraukusi. Oranovskis buvo priverstas mesti dvi divizijas į puolimą prieš Dunilavičius, tačiau jų manevras buvo nesėkmingas. Kavalerijos puolimai rugsėjo 30 d. taip pat buvo atmušti. Atvykus Rusijos 1-ajam Sibiro ir 1-ajam armijos korpusams, puolimai prieš Pastovis buvo atnaujinti ir baigėsi vokiečių išstūmimu iš miesto.

## Mūšiai spalio mėnesį
Siekdamas neleisti vokiečiams prasiveržti į Polocką, Aleksejus Evertas pasiūlė Rusijos vyriausiajam vadui į šią kryptį permesti Rusijos Vakarų fronto rezervinius korpusus ir 1-osios armijos vadovybę. Rugsėjo 25 d. atitinkamą direktyvą davė Michailas Aleksejevas; pirmasis korpusas į mūšį įsitraukė rugsėjo pabaigoje. Spalio 2 d. 1-osios armijos štabas atvyko į Seslaviną; buvo pradėtas pasirengimas naujam puolimui į Tverečių ir Kamajus, kuriame turėjo dalyvauti 1-asis Sibiro, 1-asis ir 4-asis armijos korpusai. Tačiau tuo metu į šiaurę nuo Naručio ežero, prie Daugpilio–Jekabpilio kelio, buvo dislokuota artilerijos generolo Fridrich fon Šolco armijos grupė, sudaryta iš Manfredo fon Richthofeno kavalerijos korpuso ir trijų pėstininkų divizijų.

Spalio 4–6 d. Rusijos 1-osios armijos puolimai susidūrė su atkakliu šių pajėgų pasipriešinimu ir buvo visiškai atmušti. Spalio 7 d. Aleksejus Evertas savo įsakymu nutraukė beprasmius puolimus, kainavusius didelių aukų. Nuo spalio 10 d. 10-oji ir 2-oji armijos taip pat nutraukė puolimą ir perėjo į gynybą. Vokietijos 10-oji armija taip pat sustabdė mėginimus užimti Smurganis.

Rusijos 1-oji armija taip pat perėjo į gynybą tarp Medilo ir Drūkšių ežerų, tačiau turėjo užduotį padėti Daugpilį gynusiai kaimyninei 5-ajai armijai. Rugsėjį Niemeno armija lėtai veržėsi į priekį Daugpilio ir Jekabpilio kryptimis. Rugsėjo 28 d. ši armija buvo pertvarkyta į 8-ąją armiją, o jos dešiniojo sparno dalys sudarė Šolco armijos grupę. Spalio 6–10 d. buvo pralaužtos 5-osios armijos pozicijos prie Siviškių. Rusijos 1-oji armija, gavusi Vladimiro Oranovskio kavalerijos grupę ir 6-ąjį Sibiro armijos korpusą, spalio 11 d. smogė vokiečių sparnui prie Drūkšių ir Demerno ežerų ir užėmė dalį apkasų. Tolimesnis veržimasis buvo sustabdytas; pakartotinės atakos iki spalio 19 d. sėkmės neatnešė, tačiau 5-oji armija taip pat atmušė puolimą prieš Ilūkstę.

Tik spalio 23 d. vokiečiai atnaujino puolimą Daugpilio kryptimi. Sunkiąją artilerijos ugnį koregavo aviacija. Daug valandų trukęs apšaudymas demoralizavo pozicijas gynusius karius. Vakare vokiečiai užėmė Ilūkstę. Tačiau spalio 26–27 d. atnaujintos atakos vokiečiams nebeatnešė ankstesnių laimėjimų. Rusijos kariuomenė sumaniai gynėsi ir rengė kontrpuolimus. Tik lapkričio 2–3 d. mūšiuose rusų kariuomenė prie Dauguvos placdarmo buvo išstumta iš ežerų sąsmaukos, tačiau Daugpilis buvo apgintas. Vokiečių kariuomenei nepavyko pasiekti pagrindinio puolimo tikslo – pasiekti Dauguvos upę.

## Rezultatai
Antrasis puolimas prieš Vilnių ir Švenčionių prasilaužimas baigėsi tuo, kad P. fon Hindenburgo, Leopoldo Bavariečio ir Augusto fon Makenzeno armijų grupės pasiekė liniją, kurią iš esmės buvo numačiusi Vokietijos vyriausioji karinė vadovybė ir kurią ateityje buvo planuojama ginti. Tačiau, priešingai nei tikėjosi Erichas fon Falkenhainas ir Hindenburgas, sutriuškinti Rusijos pajėgų nepavyko. Tam padėjo savalaikis Rusijos kariuomenės perkėlimas, taip pat labai didelės apimties vokiečių dalinių perkėlimas į kitus karo teatrus. Tai buvo visiškai neįprastas reiškinys karo istorijoje: vietoje to, kad būtų plėtojamas proveržis, dešimtys divizijų buvo išvestos iš puolančių armijų. Nepaisant prarasto Vilniaus ir Baranovičių bei to, kad vokiečiai paėmė į nelaisvę 95 885 belaisvius (iš jų 421 karininką), užgrobė 37 pabūklus, 298 kulkosvaidžius ir vieną lėktuvą, Rusijos kariuomenė išsaugojo kovinį pajėgumą.

Po atkaklių mūšių rugsėjo 24–26 d. vokiečių kariuomenė atsitraukė į „žieminę gynybos liniją“ į vakarus nuo Daugpilio. Iki spalio 9 d. vokiečiai įsitvirtino šiose pozicijose ir spalio mėnesį atmušė Rusijos bandymus juos išstumti. Abiejų pusių bandymai iki lapkričio pabaigos atskiruose fronto ruožuose pasiekti persilaužimą baigėsi nepateisinamais nuostoliais. Vokiečių planas užimti Daugpilį žlugo, Rusija jį apgynė su labai dideliais nuostoliais.

## Išnašos

## Literatūra
* Borisyuk, Andrey (2024). Забытая война. Россия в 1914–1918, Moscow: Вече. .
* Oleynikov, Alexei (2024). Великое отступление и стабилизация восточного фронта. Moscow: Вече. .
* Continental-Telegraphen-Compagnie, Wolffs telegraphisches Bureau. „September 1915“. Amtliche Kriegs-depeschen nac Berichten des Wolff’schen Telegr.-bureaus [Official war dispatches according to reports from the Wolff Telegr. Bureau. Vol. 3. Berlin: Nationaler Verlag. OCLC 569096807 – via Internet Archive.
* Deutsches Reich. Heeres-Sanitätsinspektion [German Empire. Army Medical Inspectorate] (1935). Sanitätsbericht über das Deutsche Heer-Deutsches Feld- und Besatzungsheer-im Weltkriege 1914/1918, Vol. 3. Berlin: Mittler. OCLC 560211592. DNB-IDN 368091260.
* Евсеев, Николай Федорович (1936). Свенцянский прорыв, 1915 г. Военные действия на восточном фронте мировой войны в сентябре-октябре 1915 г., OCLC 829021454 – via prlib.ru (Boris Yeltsin Presidential Library).
* Герасимова, В. В., ed. (2014). Вооруженные силы России в Первой мировой войне (1914–1917). Vol. 2. Moscow: Мегаполис. .
* Golovine, N. N. (January 1922). „Cavalry on the Flank and in the Rear“. The Cavalry Journal. 31 (126). Translated by Nikolaieff, A. M. Washington, DC: The United States Cavalry Association: 40–59. OCLC 659483264.
* Нелипович, Сергей Геннадьевич (2022). Русский фронт Первой мировой войны. Потери сторон 1915, Moskva: Квадрига. . OCLC 1342447102.
* Незнамов, Александр Александрович (1922). „Part 4“. Стратегический очерк войны 1914–1918 г.г. OCLC 38778132, 82068635 – via prlib.ru (Boris Yeltsin Presidential Library).
* Olejnikov, Aleksej Vladimirovič (2012). Вклад России в победу над Германским блоком в Первую Мировую войну, Moscow: Institute of Russian History of the Russian Academy of Sciences. Retrieved 2023-12-18.
* Reichsarchiv (1932).  Vol. 8. Berlin: E.S. Mittler. hdl:2027/inu.32000011529726. OCLC 4990475 – via HathiTrust.
* „Triumph of Generalship. How the Enemy Were Foiled at Vilna. Not a Single Russian Corps Surrounded. (2nd article in clipping)“. The Birmingham Daily Mail. Birmingham, West Midlands, England. 1915-09-24. p. 4. Retrieved 2023-01-23 – via Newspapers.com.
* Олейников, Алексей (2016). Россия-щит Антанты. С предисловием Николая Старикова. St. Petersburg: Питер. .
* Борисюк, Андрей (2023). История России, которую приказали забыть. Николай II и его время; [5-е издание]. St. Petersburg: Питер. ISBN 978-5-4484-3841-7