open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Wiktor Sukiennicki

**Viktoras Sukienickis** (, 1901 m. liepos 25 d. Kaune – 1983 m. balandžio 10 d. Stanforde, JAV) – Lenkijos ir JAV teisininkas ir istorikas.

## Biografija
Gimė 1901 m. liepos 25 d. Kaune. Baigė Rybinsko mokyklą. Po I pasaulinio karo priklausė Kauno Lenkų karinei organizacijai. 1919-1920 m. kovojo Lenkijos-sovietų kare, vėliau studijavo teisę Vilniaus universitete tapo teisės mokslų daktaru. 1929-1939 m. dėstė teisę Vilniaus universitete. Nuo 1930 m. dirbo Rytų Europos mokslinių tyrimų institute Vilniuje. Parengė daug mokslinių straipsnių ir leidinių apie TSRS politiką ir istoriją. Sovietams 1939 m. užėmus Vilnių pasitraukė į nepriklausomą Lietuvą, tačiau sovietams okupavus Lietuvą 1941 m. birželį buvo suimtas NKVD ir ištremtas į Krasnojarską. 1941 m. rugpjūtį paleistas iš lagerio po Sikorskio–Maiskio sutarties ir tapo Lenkijos konsulu Samaroje. 1942 m. rugsėjį išvyko į Teheraną, kur tapo Lenkijos ambasadoriumi. Dirbdamas Irane rinko Lenkijos piliečių, paleistų iš sovietinių lagerių, parodymus. 1945-1947 m. dirbo lenkų teisės fakultete Oksfordo universitete. 1950-1959 m. bendradarbiavo su Laisvosios Europos radiju. 1959 m. emigravo į JAV, kur dirbo Stanfordo universiteto Huverio institute. Mirė 1983 m. balandžio 10 d. Stanforde.

## Darbai

* *La souverainete des etats en droit international moderne / par Wiktor Sukiennicki; lettre-preface de A. de Lapradelle.* Paris 1927, wyd. A. Pedone
* *Pruska polityka kolonizacyjna na ziemiach polskich 1886-1919: zarys pruskiego ustawodawstwa rentowego, z przedm*. Witolda Staniewicza, Warszawa 1931, Wydawnictwo Ministerstwa Reform Rolnych
* *Sprawa sukcesji przez Polskę uprawnień rentowych państwa pruskiego, wynikłych z jego akcji kolonizacyjnej na Wschodzie: przyczynek do wykładni art. 256 Traktatu Wersalskiego*, Warszawa 1931, Wydawnictwo Ministerstwa Reform Rolnych
* *Kolektywizacja rolnictwa w ZSRR w okresie pierwszej pięciolatki. Studium prawno-polityczne, Wileński Przegląd Prawniczy*, r. VIII, 10, 1937
* *Ewolucja ustroju Związku Socjalistycznych Republik Radzieckich w świetle oficjalnych publikacji władzy radzieckiej*, cz. 1, Wilno 1938, nakł. Instytutu Naukowo-Badawczego Europy Wschodniej
* *Kolumbowy błąd: szkice z historii, teorii i praktyki sowieckiego "komunizmu."*, Paryż 1959, wyd. Instytut Literacki
* *Legenda i rzeczywistość: wspomnienia i uwagi o dwudziestu latach Uniwersytetu Stefana Batorego w Wilnie*, Paryż 1967, wyd. Instytut Literacki
* *Pół wieku rewolucji rosyjskiej*, 1967
* *East Central Europe during World War I: from foreign domination to national independence, edited by Maciej Siekierski, preface by Czesław Miłosz, 2 tomy*, New York 1984, distributed by Columbia University Press, ISBN 0-88033-012-0

## Literatūra

* Stanisław Swianiewicz, Wspomnienia o Wiktorze Sukiennickim, "Zeszyty Historyczne", Paryż nr 66/1983.
* Wiktor Weintraub, Wiktor Sukiennicki 25 VII 1901 – 10 IV 1983, "PULS", Londyn, nr 20/1983.
* Natalia Kłossowska, Mistrz, "Kultura", Paryż, nr 6/1984.
* Marek Kornat, Polska szkoła sowietologiczna, Kraków 2003, wyd. Arcana, ISBN 83-89243-30-X
Barbizono mokykla

**Barbizono mokykla** – terminas, vartojamas apibūdinti Prancūzijos tapytojų grupę, kuri kūrė nuo 1830-ųjų iki maždaug 1870 m. Grupės pavadinimas kilęs nuo Barbizono kaimo prie Fontenblo miško piečiau Paryžiaus, kuriame tapytojai dirbo ir kai kurie jų gyveno. Šios grupės tapytojai specializavosi peizažo tapyboje. Buvo paveikti anglo Džono Konsteblio (1776−1837) ir XVII a. olandų peizažistų. Jų kūryba priskiriama realistinės dailės krypčiai ir suformavo prancūziško savarankiško peizažo žanrą, atskirtą nuo mitologinių ar istorinių klasikinių siužetų, būdingų N. Puseno ir Klodo Loreno XVII a. peizažams. Iš pradžių nepripažinta, Barbizono mokyklos dailininkų kūryba sulaukė aukšto įvertinimo po 1880 m., daugeliui jų jau mirus.

## Tapytojai
Barbizono mokyklos tapytojams priskiriami:
* Teodoras Ruso (, 1812–1867);
* Fransua Milė (, 1814–1875);
* Fransua Dobinji (, 1817–1878);
* Konstanas Truajonas (, 1810–1865);
* Narcisas Dijas de la Penja (, 1807–1876);
* Žiulis Diuprė (, 1811–1889);
ir kiti.

Kartais Barbizono mokyklai gali būti priskirtas Kamilis Koro (1796−1875). Fransua Milė labiau specializavosi vaizduodamas ne gryną peizažą, o scenas iš valstiečių gyvenimo.

## Išnašos

## Nuorodos
* Encyclopaedia Britannica
* Apybraiža Met muziejaus svetainėje
Paprastasis jonvabalis

**Paprastasis jonvabalis** (*Lampyris noctiluca*) – jonvabalių (*Lampyridae*) šeimos vabzdžių rūšis.

Patinai 11-12 mm, jų viršutinė pusė ruda, apatinė – geltonai ruda, antsparniai taškuoti ir smulkiai raukšlėti. Patelės 16-18 mm, besparnės, lervos formos. Gyvena miškų pakraščiuose, soduose, parkuose, tarp krūmų ir žolių. Patinai šiltu oru skraido prieblandoje ir naktį, tupia ant įvairių augalų. Patelės laikosi drėgnesnėse vietose, tarp žolių.

Lervos minta sraigėmis, šliužais.


(MHNT) Lampyris noctiluca (female).jpg|Lerva
Lampyridae2.jpg|Šviečianti patelė
Larva of glow-worm eating snail (9070107570).jpg|Lerva minta sraige
Trumpasparnis jonvabalis

**Trumpasparnis jonvabalis** (*Phosphaenus hemipterus*) – jonvabalių (*Lampyridae*) šeimos vabzdžių rūšis.

Vabalas 7–10 mm, kūnas tamsiai rudas. Aptinkami drėgnesnių miškų aikštelėse, jų pakraščiuose, pievose, kirtavietėse. Patelių skleidžiama šviesa yra pulsuojanti ir silpnesnė nei paprastojo jonvabalio. Vabalai aktyvūs prieblandoje ir ūkanotomis lietingomis dienomis. Skraido birželio–liepos mėn.

Lervos minta sraigėmis, šliužais.
Moshe Zilberg

**Moše Zilberg** (1900 m. Skaudvilėje – 1975 m. Jeruzalėje, Izraelis) – Lietuvos žydų kilmės Izraelio teisininkas.

## Biografija
Gimė 1900 m. Skaudvilėje, mokėsi Kelmės ješivoje, Myriaus ješivoje, Vilijampolės ješivoje ir Naugarduko ješivoje. 1920 m. išvyko į Frankfurtą prie Maino, kur baigė mokslus. 1921 m. pradėjo studijuoti filosofiją Marburgo universitete, vėliau teisę Frankfurto universitete. 1929 m. emigravo į Palestiną. 1929-1948 m. dirbo privačiu teisininku, dėstė Tel Avivo aukštojoje mokykloje. 1948 m. tapo Tel Avivo apygardos teismo teisėju. 1950-1970 m. dirbo Izraelio aukščiausiojo teismo teisėju. Dėstė teisę Jeruzalės hebrajų universitete. 1964 m. apdovanotas aukščiausiu Izraelio apdovanojimu *Izraelio prizu*. Mirė 1975 m. Jeruzalėje.

## Nuorodos

* Biografija (ang.)
Eka Abasi

**Eka Abasi** (*Eka Abassi* – „deivė-motina“) pietryčių Nigerijoje (Kroso žemupyje) gyvenančios ibibijų tautos mitologijoje – dievybė, pramotė.

Ezoteriniuose mituose Eka Abasi yra tikroji panteono valdovė. Kartu su griausmavaldžiu Obumo Eka Abasi pagimdė visų pasaulio tautų protėvius (kitoje mito atmainoje jos sutuoktiniu yra Ete Abasi). Su šia deive siejamas vaisingumas. Pasak vieno mito, moterys buvusios nevaisingos, bet tada Eka Abasi joms atsiuntė baltą paukštį, kuris josna įdėjęs švytintį kiaušinį, vaisingumo simbolį, ir išskridęs dangun.

## Šaltiniai
Elagabalas (mitologija)

**Elagabalas** arba **Heliogabalas** (, ; iš semitų *ʾĒl* „dievas“, t. y. „galingasis, stiprusis“ ir *Gabal* „kalninis, kalnų“) – vakarų semitų mitologijos dievas. Jo kultas susidaręs aramėjų laikotarpiu (I tūkstm. pr. m. e. – I a. m. e.), o didžiausią plėtrą pasiekė romėnų laikais. Matyt, buvo saulės ir gamtos vaisingumo dievu. Persimaišė su Heliju (nuo čia ir „Heliogabalas“) bei Jupiteriu. Šio dievo kulto centras buvo Emesa, kur išstatyta milžiniška, gausiai puošta šventykla. Elagabalas garbintas didelio juodo kūgiško akmens, aštriu viršumi ir apvalaina apačia, pavidalu. Tikėta, kad tas akmuo nukritęs iš dangaus ir turįs ne žmonių išrėžtą saulės ženklą. Elagabalo kultui buvo būdingos orgijų pobūdžio apeigos.

Romėnų imperatorius Elagabalas (218–222 m., pagal dievą pasivadinęs jo kulto šventikas) bandė padaryti Elagabalą pagrindiniu romėnų valstybinio panteono dievu. Ant Palatino pastatyta Elagabalo šventykla, kur imperatorius siekė perkelti visų kitų dievų atvaizdus ir taip užvaldyti visus vietinius kultus. Jis pradžioje Elagabalo žmona paskelbė Atėnę Paladę, bet vėliau ją pakeitė į Uraniją.

## Šaltiniai
Eje

**Eje** (, , , , ,  – 'šeimininkas') tiurkų mitologijoje – dvasios, nuolat buvojančios kokioje nors vietoje. Tikėjimas *eje* kilęs iš senosios tiurkų mitologijos ir žinomas Pavolgio, Vidurinės Azijos, Šiaurės Kaukazo, Vakarų Sibiro, Altajaus ir Sajanų tiurkų tautų tikėjimuose. Įsivaizdavimai apie jų paskirtį pas skirtingas tautas skirtingi. Kazanės, Vakarų Sibiro totoriai, baškirai jas sieja su tam tikromis kraštovaizdžio vietomis, trobesiais ir skiria jas į kelis lygius: vandens (*су иясе*), miškų (*урман иясе*), namų (*[[Ev bekčisi|ой иясе, йорт иясе]]*). Kitų tautų mitologijoje *eje* pateko į atskirą dvasių kategoriją su įtvirtintomis funkcijomis, ir įsivaizduojamos, kaip atskirų vietų ir daiktų dvasios-šeimininkės. Pavyzdžiui, nors Altajaus ir Sajanų tiurkai iš visų *eje* yra išskyrę kalnų valdovą ir taigos valdovą (*таг-ээзи*), jų manymu, *eje* yra dvasios, gyvenančios bet kurioje giraitėje.

Artimas *eje* yra jakutų *[[ičči]]* įvaizdis. Vakarų Sibiro totoriai *eje* yra paskyrę apleistus namus, pelkes, griovas. Turkmėnų mitologijoje veikiant islamui *eje* sumišo su piktosiomis dvasiomis, džinais, gyvenančiais tam tikrose vietose.

Čiuvašams *eje* (*ийе*) tai nelabasis, gyvenantis namie po krosnimi, pirtyse.

## Šaltiniai
Panevėžio muzikinis teatras

**Panevėžio muzikinis teatras** – muzikinis teatras Panevėžyje, Nepriklausomybės a. 8, LT-35227. Steigėjas – Panevėžio miesto savivaldybės taryba. 1993-2019 teatrui vadovavo Vidmantas Kapučinskas, 2019-2021 Nerijus Jakštonis

## Vadovai
*Kotryna Nekrošiūtė – direktorė
*Renata Lokcikienė – direktoriaus pavaduotoja

## Simfoninis orkestras
* Erki Pehk – dirigentas
*Martynas Bražas – dirigentas

## Choras

* Giedrius Pavilionis – chormeisteris
* Lina Kairytė – chormeisterio asistentė

## Pučiamųjų instrumentų orkestras "Garsas"

* Martynas Bražas – orkestro vadovas

## Nuorodos
* Panevėžio muzikinio teatro tinklalapis
Salio jūros mūšis

**Salio jūros mūšis** – mūšis, vykęs 1609 m. kovo 23–24 d. Salacgryvos uoste, dab. Latvijos teritorijoje.

## Priežastys
Salacgryva buvo vienas iš atraminių Švedijos armijos tiekimo punktų kare dėl Infliantų. 

1609 m. vasario 28–kovo 2 d. Jonas Karolis Chodkevičius dabartinės Estijos pietvakarinėje dalyje sėkmingai atsiėmė Pernu, kur iš švedų perėmė du prekybinius laivus ir keletą mažesnių barkų (tristiebių burlaivių).

## Mūšio eiga

Palikęs 200 karių įgulą saugoti Pernu, LDK didysis etmonas iš užgrobtų laivų suformavo flotilę, kurią apginklavo Pernu tvirtovės patrankomis ir laivais pėstininkus išplukdė link Salacgryvos. Uosto prieigose buvo parengti du (kituose šaltiniuose – keturi) branderiai (padegamieji laivai).

Kovo 23 d. naktį branderiai, pasinaudoję palankiu vėju nuo jūros, įplaukė į Salacgryvos įlanką. Juos vairavo etmono pasamdyti vietiniai Livonijos jūreiviai tiesiai į reide susispietusius švedų laivus, saugomus nieko nesitikinčios sargybos.

Tuo metu dreife laukė etmono sudarytos flotilės kariniai laivai ir barkai. Pirmieji turėjo pasitikti priešus ugnimi, o iš barkų etmono pėstininkai turėjo abordažu užgrobti bandančius prasiveržti priešo laivus. 

Du švedų karo laivai buvo sėkmingai padegti ir paskendo čia pat, o likę sugebėjo prasiveržti į jūrą.

## Pasekmės
Salacgryvos uosto ir tvirtovės atsargos, įskaitant ginklus, amuniciją ir proviziją, atiteko LDK didžiajam etmonui. Rygos miesto, iki kurio buvo likę dar apie 100 km, blokada buvo sėkmingai nutraukta. Nuostolių didysis etmonas nepatyrė.

Šis mūšis - pirmas dokumentuotas atvejis, kai Baltijos jūroje panaudoti branderiai.

## Nuorodos
* „Jūros Salaspilio“ mūšis – pamiršta lietuvių laivyno pergalė
* Lietuvos karinio jūrų laivyno istorija ir Salacgryvos mūšis 1609 
* Salacgryvos jūriniam mūšiui – 400 metų
Kalnų dviratis

**Kalnų dviratis** (, **MTB**) – dviratis, pagal savo paskirtį ir konstrukciją dažniausiai skirtas važinėti kalnuotomis ir nelygiomis vietovėmis. Tai yra vienas populiariausių dviračio tipų jaunimo ir dviračiais sportuojančių asmenų tarpe. Lietuvoje kalnų dviračių sportas taip pat greitai populiarėja.

## Ypatumai
Kalnų dviračiai dažniausiai būna sustiprintu rėmu, miniklio velenas yra aukščiau nuo žemės nei kitų tipų dviračiuose, kas padidina dviračio pravažumą. Tiesus arba šiek tiek lenktas ir platus vairas, patikimi stabdžiai (dažniausiai diskiniai). Dauguma šio tipo dviračių komplektuojama su priekine amortizuojančia šake, o kiti dar turi ir galinį amortizatorių (pilnos amortizacijos dviračiai arba ). Standartiškai ratai būna 26“ dydžio, o padangos – plačios ir su grubiu protektoriumi, todėl jis lengviau valdomas ir manevringesnis, važiuojant sunkesnio pravažumo vietovėmis. Šiuo metu jau išpopuliarėjo 29“ bei 27,5“ rato dydžio kalnų tipo dviračiai. MTB dviračiai dažnai turi didelį pavarų skaičių (21-33) ir komplektuojami su priekiniu ir galinių pavarų perjungėjais, kas leidžia pasirinkti optimalią pavarą skirtingo kalnuotumo vietovėse. Tam tikroms trasoms ir paskirčiai modeliai yra komplektuojami ir su dviem žvaigždėmis priekiniame žvaigždžių bloke, dėl ko pavarų skaičius sumažėja iki 20-22, tačiau dviračio svoris tampa mažesnis, lengviau ir greičiau pasirenkama optimali pavara. Šiuolaikinis kalnų kroso () dviratis gali sverti 8-12 kg.

Aukštos kokybės dviračio kainą lemia ne tik jo techninės charakteristikos, bet ir įvairios smulkmenos, specifiniai sprendimai ar net išradimai, kurie įtakoja komfortą, kokybę ir saugumą. Pagamintas iš aukštesnio lygio komponentų, lengvesnis ir tuo pačiu patvaresnis dviratis nebus tokio pat kainų lygio kaip kiti pigūs rinkoje sutinkami dviračiai, nors vizualiai jie ir atrodys panašiai. Čia net nekalbama apie vadinamus prekybos centrų („supermarketinius“) pigiausius dviračius, kurie gali neatitikti tam tipui keliamų techninių standartų ar net saugumo reikalavimų ir kelti pavojų suklaidintiems jų pirkėjams.

Pagal dviračio amortizaciją MTB dviračiai dar skirstomi į:
* Kalnų dviratis be amortizuojančios šakės ();
* Standžios galinės pakabos kalnų dviratis ();
* Pilnos amortizacijos kalnų dviratis ().

Privalumai:
* Pritaikytas įveikti sunkiai pravažiuojamas vietoves;
* Geras sukibimas su kelio danga dėl ko lengva manevruoti nelygiose vietovėse;
* Tinkamiausias pasirinkimas sportui ir varžyboms raižytose vietovėse;
* Modelių tipas tinkamas jaunimui, norinčiam važinėti agresyviai ir sportiškai.
Trūkumai:
* Sėdėsena ant dviračio yra sportinė – kūnas pasviręs į priekį, didelis krūvis rankoms;
* Nepatogu važiuoti ilgas turistines keliones, nes greičiau pavargsta rankos ir nugara;
* Grubios ir plačios padangos sukelia papildomą garsą ir didesnį pasipriešinimą minant.

## Šaltiniai
Plento dviratis

**Plentiniai dviračiai** – jais varžomasi dviračių plento lenktynėse, įskaitant Tour de France ir kitose UCI Pasaulio taurės varžybose. Jų konstrukciją reglamentuoja Tarptautinė dviratininkų organizacija (). Taip siekiama, kad sportininkai varžytųsi vienodomis sąlygomis. 

## Ypatumai

Plento dviračiai yra skirti greitam važiavimui. Jie turi didelius ratus (28 colių), jų padangos yra labai siauros ir neturi jokio protektoriaus. Šios ratų savybės leidžia pasiekti didelį greitį, tačiau padangas ir ratlankius gali lengvai pažeisti maža kliūtis ant kelio. Dviračio rėmas yra labai lengvas. Sėdynė iškelta aukštai, o vairuotojas sėdi pasilenkęs kuo arčiau vairo, kad būtų kuo mažesnis vėjo pasipriešinimas. Vairas siauras, jo forma primena avino ragus. Pavarų skaičius priklauso nuo dviračio paskirties. Sportiniai dviračiai dažniausiai komplektuojami su dviem žvaigždėm priekyje, mėgėjiški būna su dvejomis arba trejomis žvaigždėmis. Galinių žvaigždžių skaičius gali svyruoti nuo 8 iki 11. Kuo lengvesnis rėmas – tuo geriau. Profesionalūs plento dviračiai gaminami iš anglies pluošto.

Dviračio privalumai: 
* greitas, mažas svoris.
Dviračio trūkumai: 
* galima važiuoti tik lygiu keliu, nepatogus.
Litologija

**Litologija** – petrografijos dalis, nagrinėjanti nuosėdinių uolienų sudėtį, struktūrą, tekstūrą, kilmę bei kitimą. Ši disciplina nagrinėja geologinių nuosėdų susidarymo dėsningumus, konsolidacijos ir litifikacijos procesus.
K-700

**
**K-700 „Kirovietis“** (''К-700 Кировец'') – tarybinis (vėliau Rusijos) ratinis sunkiasvoris [[traktorius]],  [[1962]]–[[2002]] m. gamintas [[Kirovo gamykla|Kirovo gamykloje]] ([[Leningradas|Leningrade]]). Taip pat rinktas [[Lenkija|Lenkijoje]] (1976–2000 m.) kaip Stalowa Wola L-34. Pagaminta virš 400 tūkst. K-700 vienetų.



Traktoriaus kūrimas pradėtas nuo [[1961]] m., gavus nurodymą pagaminti 5 traukos klasės traktorių. Nuo 1962 m. prasidėjo serijinė gamyba. Jis buvo skirtas tiek karinėms reikmėms (kaip [[vilkikas]]), tiek ūkinėms. K-700 plačiai naudotas žemės ūkio darbuose: laukų [[arimas|arimui]], akėjimui, lėkščiavimui, įvairių agregatų, cisternų tempimui. Nuo kitų traktorių ([[Belarus|MTZ]], T) skyrėsi savo galia ir dydžiu, todėl greičiau ir lengviau apdirbdavo plačius arimus, drėgnas vietas. Šiais traktoriais vykdytas TSRS [[melioracija|melioracijos]] planas. Nuo [[1975]] m. traktorius atnaujintas (K-700A) – pasikeitė išvaizda, padidinta kuro talpa, naudotas kitas variklis. Pagaminta įvairių modifikacijų (buldozeriai, sniego valytuvai, suvirinimo agregatai, savivarčiai ir kt.). 2002 m. gamyba nutraukta, juos pakeitė [[K-744]].

Standartinio K-700 modelio ilgis 8400 mm, plotis 2880 mm, aukštis 3225 mm, masė 12,5–12,8 t. Traktorių varė 8(12) [[cilindras|cilindrų]], 14,9 (22,3) l darbinio tūrio, 240 (300) [[AG]] dyzelinis variklis JaMZ-238 arba JaMZ-240.

Traktoriaus naudingumas daug priklausė nuo to, kiek valandų per metus jis dirba.

<gallery>
  File:Трактор К-700 Сокол гора1.jpg                                           | Pirmos laidos K-700
  File:Bundesarchiv Bild 183-1986-1110-304, Lohsa, Tagebau, Rekultivierung.jpg | K-700 [[VDR]] laukuose 1986 m.
  File:Agriculture in Volgograd Oblast 003.jpg                                 | K-700A arime ([[Volgogrado sritis]])
  File:Kirowez K 700 front.JPG                                                 | K-700A
  File:K-708UDM during the "Armiya 2020" exhibition (front view).jpg           | K-708
</gallery>

== Šaltiniai ==





**
Linkaičių ąžuolas

**Linkaičių ąžuolas** – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinio amžiaus ir matmenų ąžuolas, augantis Radviliškio rajone, Linkaičių miške (23 kvart., 3 skl.), į pietus nuo Linkaičių kaimo.
 
Ąžuolas stūkso miško proskynos, apaugusios aukštomis eglaitėmis ir tankiais krūmokšniais, pakraštyje. Jo kyšanti viršūnė niekuo neišsiskiria iš kitų proskynos pakraščiuose augančių ąžuolų. Sunkiai surandamas ir lankymui nepritaikytas: miško keliuose nėra nuorodų, pro jį neveda bent kiek pastebimas miško takas. Apsauginė tvorelė neišlikusi. Per visą kamieną nutįsusi drevė. Priešingoje jo pusėje ant seno stiebo pritvirtinta informacinė lentelė.

Ąžuolas paskelbtas saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165.

## Duomenys
 
* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Aukštis – 31 m
* Kamieno apimtis – 5,10 m (1,3 m aukštyje)
* Amžius – neskelbiama


Linkaičių ąžuolas.JPG|Ąžuolo laja
Linkaičių ąžuolas, kamienas.JPG|Kamienas


## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Radviliškio miškų urėdija. Gamtinio kraštovaizdžio objektai
Elamitų mitologija

**Elamitų mitologija** – simbolinė pasaulio aiškinimo sistema, 4 tūkstantmetyje pr. m. e. susiklosčiusi tarp elamitų, dar daug laiko iki susidarant Elamo valstybei. Buvo ženkliai paveikta šumerų-akadų mitologijos.

Viena iš išskirtinių elamitų mitologijos savybių – gyvačių garbinimas. Jos laikytos skalsos, vaisingumo, amžinybės simboliu, dažnai vaizduotos žmogaus galvomis. Pats seniausias šaltinis, kuriame randami elamitų dievų vardai – ~2200 m. pr. m. e. sudaryta sutartis tarp Elamo karaliaus Hitojaus ir akadų valdovo Naram Sueno. Sąraše nėra griežtų hierarchinių ryšių; iš viso paminėti 37 dievai. ~639 m. pr. m. e. beveik visi tie patys dievai vėl paminėti asirų karaliaus Ašurbanipalo įraše. Kai kurie dievai (pvz., Humpanas, Šimutas) buvo garbinami elamitų bent iki V a. pr. m. e. vidurio (tą liudija įrašai, rasti Persepolyje).

Tikėta, kad visi dievai valdo magišką galią *kiten*. Ja yra ginama visa karalystė, jei tik vykdoma dievų valia. Pradžioje panteono viršūnėje buvo moteriškos dievybės – vaisingumo deivės: Pinenkir, „dangaus valdovė“, dievų motina, kurią Akade tapatino su Ištar, paskui, 2 tūkstm. pr. m. e. ją pakeitė Kiririša. Maždaug po 500 metų „panteono valdovu“ tapo Humpanas, o Kiririša imta laikyti jo žmona. Dėl valdžios panteonui su Humpanu kovojo Elamo sostinės Sūzų globėjas Inšušinakas. 2–1 tūkstm. pr. m. e. Humpanas, Inšušinakas ir Kiririša sudarė vyraujančią dievų trijulę. Tarp kitų žymesnių dievų minėtini Nahhuntė (saulės, teisingumo, prekybos dievas), Napiras (mėnulio dievas), Šazis (vandenų dievas), Šimutas (dievų pasiuntinys) ir jo žmona Manzat, Narundi (pergalės deivė), Partė (Anšano globėja, deivė-motina). 3–2 tūkstm. pr. m. e. taip pat buvo garbinami ir šumerų-akadų dievai – Adadas, Ea, Enkis, Ištar, Nergalas, Nusku, Ninurta, Išnikarabas. Dalis jų buvo įtraukta į valstybinį panteoną.

## Šaltiniai
Elegba

**Elegba**, taip pat ***Elegbara, Ešu*** (*Èṣù*) Afrikos tautos jorubų mitologijoje – falinė dievybė, turinti triksterio savybių. Vėlesniuose mituose – blogio įsikūnijimas.

Su jorubais pateko į Lotynų Amerikos juodaodžių tikėjimus, vudu.

## Šaltiniai
Elohim

**Elohim** () – vienas iš Dievo įvardijimų Senojo Testamento mitologijoje. Biblijoje sutinkamas virš 2000 kartų.

Žodis „Elohim“, esantis daugiskaitinės lyties, mena senovės hebrajų genčių politeizmą. Tiesa, pats žodis Biblijoje beveik visados vartojamas kaip vienaskaita (tą rodo derinamieji būdvardžiai, veiksmažodžiai), todėl greičiau išreiškia kvintesenciją, aukščiausią kokybiškumą, dievišką pilnatvę vieno dievo pavidale, visų ankstesnių dievų savybių sukaupimą (plg.,*elohey haelohоm* – „dievų Dievas“, Įst. 10, 17).

Pats žodis kilo iš senovės semitų dievui skirto įvardinti žodžio El (*ʾĒl*), iš kurio taip pat kilo arabų Alachas, akadų *ilu*. Priesaga *-im* nurodo daugiskaitą. Be to, Biblijoje pasitaiko ir pati žodžio „Elohim“ šaknis *El* (pvz., *el elion* – „Aukščiausiasis Dievas“) bei asmenvardžiuose Michaelis, Rafaelis ir kt. Daugiskaitinė lytis, atitinkanti žydų „Elohim“, sutinkama ir kitose semitų mitologijose, pvz., akadų, kur ji rodo, kad šis dievas buvo garbinamas kaip vienas iš dievų.

Manoma, kad dėl to, jog semitai žodžiu *el* įvardindavo aukščiausiąją dievybę, ypač judėjų užkariautame Kanaane, judėjai priėmė žodžio daugiskaitinę lytį kaip priešpriešą. Archajiška poetinė Biblijos sandara išsaugojo tam tikrus senovės semitų Elo įvaizdžius: tai sparnuotas saulės dievas, žinomas iš Finikijos, Biblo kraštų, išskleidžiantis sparnus virš savo paukštukų, aprašytas Psalmėse.

„Elohim“ vardas, pradžioje buvęs dievą įvardinančiu vardu, veikiamas monoteistinių tendencijų, Biblijoje palaipsniui virto tikriniu vardu. Pirmąja reikšme žodis sutinkamas pranašo Elijo lūpose: „Jeigu Viešpats (=YHVH) yra Dievas (=Elohim), sekite paskui jį, bet jeigu Baalas, sekite jį“ (1 Kar, 18, 21). Antrojo pobūdžio naudojimas kilo dėl to, jog tikrasis Dievo vardas (YHVH) yra saugomas griežto tabu.

## Šaltiniai
Lurų kalba

**Lurų kalba** (لوری = *lūri*) – indoiranėnų kalba, paprastai laikoma persų kalbos tarmių grupe. Vartojama lurų tautybės žmonių, gyvenančių daugiausia pietvakarių Irane (Luristano, Ilamo, Čeharmehalio ir Bachtiarijos, Kohgilujės ir Bojerahmedo ir kt. provincijose) bei vietomis rytų Irake (Dijalos muchafazoje). Kalbančiųjų skaičius – apie 5 milijonai žmonių.

Laikoma, kad lurų kalba atsišakojo nuo viduriniosios persų kalbos (pehlevi), todėl priskiriama pietinių persų kalbos tarmių grupei. Nuo standartinės persų kalbos (farsi) skiriasi daugiausia fonologija.

Lurų kalba pati apima keletą tarmių:
* šiaurės lurų [lrc]
* pietų lurų [luz]
* lakių [lki] – taip pat laikoma pietų kurdų tarme, vartojama lakių;
* bachtiarų [bqi] – vartojama bachtiarų, pereinamoji tarp persų ir kurdų;
* kumzarų [zum] – nykstanti, vartojama Omane, Musandamo pusiasalyje.

Visos šios tarmės turi daug patarmių.

Lurų kalba plačiai vartojama namie, prekyboje. Ja yra išleista gramatikų, poezijos rinkinių. Veikia televizijos, radijo laidos.

## Nuorodos
* 
* 
* 
*
Klangas

**Klangas** (, ) arba ***Kelangas*** – miestas Malaizijoje, pietvakariniame Malakos pusiasalio krante, 32 km į vakarus nuo Kvala Lumpūro, prie Klango upės; uostamiestis prie Malakos sąsiaurio. Selangoro valstijos sostinė. Klango uostas (Port Klangas) yra vienas didžiausių pagal apyvartą pasaulyje. Seniau Klangas buvo svarbus kaučiuko pramonės centras, bet dabar daugiausia gaminamas palmių aliejus.

Tautinė sudėtis marga: malajai (45,12 %), kinai (25,65 %), indai (daugiausia tamilai; 18,89 %).

Yra 1900 m. statyta neogotikinė bažnyčia, Alam Šaho rūmai, tvirtovė, Sultono Suleimano karališkoji mečetė.

## Šaltiniai
Liaudiškių pušis

**Liaudiškių pušis** – išskirtinio amžiaus ir matmenų pušis, esanti Radviliškio rajono savivaldybėje, Baisogalos apylinkės seniūnijoje, Radviliškio miškų urėdijos Šeduvos girininkijoje (146 kv., 15 skl.), Liaudiškių miške. Pušis stūkso šalia Antrojo pasaulinio karo holokausto aukų kapinių, prie miško keliuko. Buvęs iškilus medis nudžiūvęs, jo kamienas nulūžęs, išvarpytas uoksų. Pušis kelio nuorodomis nepažymėta, jos aplinkoje pašalinti krūmokšniai. Pasiekiama iš kelio , pasukus ties juodu obelisku (nurodytas atstumas – 300 m).

 
Pušis yra valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, paskelbtas saugomu Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastoji pušis (*Pinus sylvestris* L.)
* Aukštis – 33 m
* Kamieno skersmuo – 1,0 m
* Amžius – neskelbiama

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Zygmund Sazevich

**Zygmund Sazevič** (1899 m. gegužės 2 d. Kaune – 1968 m. gegužės 27 d. San Fransiske, JAV) – Lietuvos lenkų kilmės JAV dailininkas, skulptorius.

## Biografija
Gimė 1899 m. gegužės 2 d. Kaune, studijavo Kazanės universitete. Apie 1923 m. emigravo į JAV. Studijavo Kalifornijos Berklio universitete ir Kalifornijos meno mokykloje, kurioje 1947-1965 m. dirbo dėstytoju. 1947-1958 m. dėstė Milso koledže. Tapė ant Kalifornijos valstijų pašto skyrių sienų bei kūrė skulptūras viešose erdvėse. Mirė 1968 m. gegužės 27 d. San Fransiske.  

## Nuorodos

* Biografija (ang.)
Kap Haitjenas

**Kap Haitjenas** (, kreol. *Kap Ayisyen, Okap*) – miestas Haityje, Haičio salos šiaurės vakarinėje pakrantėje, uostas prie Atlanto vandenyno. Šiaurės departamento administracinis centras. Pro Kap Haitjeno uostą išvežama kava, cukrus, vaisiai. Maisto pramonė. Turizmas. Išlikę kolonijinės architektūros paveldo: Šv. Dievo Motinos katedra, kolonijiniai viešieji, gyvenamieji pastatai. Miesto apylinkėse yra XIX a. prancūzų La Ferjero tvirtovė, San Susi rūmai (pasaulio paveldo objektai), istorinis Milo miestelis.

## Istorija

1492 m. netoli dabartinio Kap Haitjeno Kristupas Kolumbas įkūrė pirmą gyvenvietę Amerikoje – La Navidadą. Miestas 1670 m. įkurtas prancūzų, pavadintas ***Kap Fransesu*** (*Cap-Français*) ir buvo San Domingo kolonijos sostine. Buvo svarbus cukraus pramonės centras. 1770 m. sostinė perkelta į Port o Prensą. 1807–1820 m. Kap Fransesas buvo Anri Kristofo paskelbtos Haičio karalystės sostine (vadintas ***Kap Anri***).


Beauty and Destruction (8024312250).jpg|Pakrančių lūšnynai
Main street of Cap-Haitien.jpg|Centrinė miesto gatvė
Cathedral of Cap-Haitien.jpg|Katedra


## Šaltiniai
Gonayvas

**Gonayvas** (, kreol. *Gonayiv*) – miestas šiaurės Haityje, uostas prie Gonavo įlankos. Artibonito departamento administracinis centras. Tabako, baldų, spiritinių gėrimų pramonė.

## Istorija

Gonayve Žanas Žakas Desalinas 1804 m. paskelbė Haičio nepriklausomybę.

## Šaltiniai
Ilorinas

**Ilorinas** () – miestas vakarų Nigerijoje, vienas didžiausių šalies miestų. Kvaros valstijos sostinė. Transporto mazgas (plentai į Ibadaną, Kaduną, Kišį, Enugu). Prekybinis centras. Degtukų, cukraus, tabako gamyklos. Puodininkystės amatai. Veikia 4 universitetai, yra didžioji mečetė.

Vyraujanti tauta – jorubai.

## Istorija

XIX a. buvo Ilorino emyrato sostine.

## Sportas
* Kwara Falcons – krepšinio klubas;
* Kwara United FC – futbolo klubas;
* Kvaros valstijos stadionas, talpinantis 16 tūkst. žiūrovų.

## Šaltiniai
Sokotas

**Sokotas** () – miestas šiaurės vakarų Nigerijoje, prie Sokoto upės (Nigerio intakas); Sokoto valstijos sostinė. Yra Sadiko Abubakaro III oro uostas, plentai į Zariją, Birnin Kebį, Agadesą. Maisto, cemento pramonė. Yra gyvulių skerdykla. Amatinė audinių gamyba, odos apdirbimas. Prekybinis centras (prekiaujama žemės riešutais, ryžiais, cukranendrėmis).

Gyventojų dauguma – hausai ir fulbiai.

## Istorija

XIX a. miestas buvo Sokoto kalifato sostine.

## Šaltiniai
Fukujama

**Fukujama** () – miestas Japonijoje, Honšiū salos pietvakariuose, Hirošimos prefektūroje, prie Ašidos upės, į rytus nuo Hirošimos, pusiaukelėje iki Okajamos. Chemijos, mašinų gamybos (tame tarpe aviacijos), farmacijos pramonė, juodoji metalurgija. Veikia universitetas. Yra Mjoin budistų šventykla, XVII a. Fukujamos pilis, viduramžių Kusado Sengen miestelio rekonstrukcija. Netoliese yra Tomonuros žvejų miestelis su šventyklų kompleksu.

## Istorija

Fukujama įkurta 1619 m. Midzuno klano. 1945 m. rugpjūčio 8 d. Fukujamą subombardavo JAV aviacija.


Fukuyamajyou7055.JPG|Fukujamos pilis
Tomonoura01sb1890.jpg|Senasis Tomonuros miestelis
Fukuyama Museum of Art01s2040.jpg|Meno muziejus


## Šaltiniai
Kavagučis

**Kavagučis** () – miestas Japonijoje, Honšiū salos pietryčiuose, Saitamos prefektūroje, vakarinis Tokijo priemiestis. Istorinis metalo liejimo pramonės centras. Mašinų gamybos (staklių, energetikos ir transporto priemonių, buities prietaisų), chemijos, tekstilės, maisto, karinė pramonė. Yra botanikos sodas.

## Šaltiniai
Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas

**Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas** – Lietuvos mokslo įstaiga, veikusi 1961–1991 m. Vilniuje.

## Istorija

Įsteigtas 1961 m. kaip **Žemėtvarkos projektavimo institutas**, kuris buvo pavaldus Lietuvos SSR žemės ūkio ministerijai. 1991 m. pertvarkytas į valstybės įmonę „Valstybinis žemėtvarkos institutas“.

Institutas vykdė žemėtvarkos projektavimo, žemės ūkio rajonų planavimo, geodezijos, žemės naudmenų inventorizavimo, dirvožemių tyrimo ir žemių vertinimo, kartografinės medžiagos rengimo darbus. Šiems darbams metodikas, techninius nurodymus ir kitus norminius dokumentus rengė Instituto Techninis skyrius.

Direktorius – Vytautas Skuodžiūnas.

## Šaltiniai
Jovita Neliupšienė

**Jovita Pranevičiūtė – Neliupšienė** (g. 1980 m. sausio 3 d.) – lietuvių politologė, buvusi Prezidentės D. Grybauskaitės vyriausioji patarėja užsienio politikos klausimais. Nuo 2020 m. rugsėjo mėn. Užsienio reikalų ministerijos kanclerė, nuo 2022 m. buvo užsienio reikalų viceministrė.

2023 m. balandžio 19 d. J. Neliupšienė atrinkta vadovauti Europos Sąjungos misijai Jungtinėse Amerikos Valstijose.

## Biografija
1998-2004 m. baigė bakalauro ir magistrantūros tarptautinių santykių ir diplomatijos studijas VU. 2000-2004 m. studijavo teisės mokslus MRU.  Dirbo Seime, Užsienio reikalų ministerijoje, Lietuvos ambasadoje Baltarusijoje. Nuo 2006 m. dėstė VU TSPMI. 2009 m. apsigynė daktaro disertaciją tema „Tautinė savimonė ir valstybingumo formavimasis: NVS šalių patirtis“, docentė.

2009 m. pradėjo dirbti Prezidentės D. Grybauskaitės patarėja, koordinavo Europos Vadovų Tarybos posėdžių klausimus. 2012 m. išvykus D. Semaškai, tapo Prezidentės vyriausiąja patarėja – užsienio politikos grupės vadove.

2015 m. rugpjūčio 18 d. – 2020 m. rugpjūčio mėn. Lietuvos ambasadorė Europos Sąjungoje.

## Papildoma informacija
* J. Neliupšienė turi nepaprastojo pasiuntinio ir įgaliotojo ministro diplomatinį rangą.
* Jos pavardė buvo įtraukta į Rusijos paskelbtą vadinamąjį „juodąjį sąrašą“, kuriame yra 89 Europos Sąjungos politikai ir pareigūnai, įskaitant septynis lietuvius.

## Šaltiniai

|-

|-
Veldas

**Veldas** ( – 'laukas, tyrai') – sausringa plynaukštė Pietų Afrikoje, rytuose laipsniškai besileidžianti nuo Drakono kalnų link Kalahario vakaruose ir Limpopo slėnio šiaurėje.

Skiriamos šios Veldo dalys:
* Aukštasis Veldas – tarp Oranžinės upės ir Valio vandenskyros. Aukštis 1200–2000 m. Būdinga pievų augmenija;
* Vidurinysis Veldas – tarp Valio žiočių ir Olifantso aukštupio. Aukštis 1000–1500 m. Vakaruose auga kserofitiniai krūmynai, rytuose – pievos;
* Krūminis Veldas – į šiaurę nuo Pretorijos. Aukštis ~900 m. Būdingi dygūs krūmokšniai;
* Žemasis Veldas – tarp Krūminio Veldo ir Limpopo upės. Aukštis 300–800 m. Būdingos savanos.

Kartu su Botsvanoje, Zimbabvėje besidriekiančiomis bemiškėmis plynaukštėmis sudaro Bušveldo sritį.

## Šaltiniai
Cušima (sala)

**Cušima** () – sala, esanti Korėjos sąsiauryje tarp Korėjos pusiasalio ir Japonijos salyno. Priklauso Japonijai, Nagasakio prefektūrai, nors į salą pretenzijas pareiškusi ir Pietų Korėja. Plotas – 708,7 km².

Cušimos sala yra 70 km ilgio, iki 15 km pločio. XVII–XIX a. sala per sąsmaukas perskirta kanalais, todėl dabar iš tiesų yra dvi salos – Kamidžima (Šiaurės Cušima) ir Šimodžima (Pietų Cušima). Be to, aplink išsibarstę ~100 smulkių salelių. Sala kalvota, yra neaukštų kalnų (aukštis iki 649 m, Jatatės k.). Būdingi plačialapių miškai, kultūriniai kraštovaizdžiai. Cušimoje auginami ryžiai, grūdiniai augalai, bulvės. Įsteigtas Iki-Cušimos kvazinacionalinis parkas.

2009 m. saloje gyveno 39 716 gyventojų. Pagrindinė gyvenvietė – Cušima. Verčiamasi žvejyba, turizmu, žemės ūkiu.

Senovėje čia buvo viena istorinių Japonijos žemių Cušimos žemė. 1861 m. rusai Cušimoje siekė įsteigti karinę bazę. 1905 m. gegužės 28 d. ties sala įvyko Cušimos mūšis tarp Rusijos ir Japonijos.


Tsushima1WP.jpg|Cušimos uostas
Manzekisto.jpg|Manzekio kanalas
Kaijin jinja Honden.JPG|Salos architektūra. Šintoistų šventykla


## Šaltiniai
Hakodatė

**Hakodatė** () – miestas šiaurės Japonijoje, Hokaido salos pietvakariuose; Ošimos subprefektūros administracinis centras. Svarbiausias salos uostas. Yra oro uostas, nutiestas povandeninis tunelis, kelto linija į Aomorį (Honšiū s.). Laivų, staklių gamybos, naftos perdirbimo, chemijos, cemento, žuvies konservų, medienos apdirbimo pramonė. Svarbus žvejybos uostas. Veikia Hakodatės universitetas. Yra XIX a. žvaigždiško plano Gorjokaku tvirtovė, rusų stačiatikių, anglikonų, katalikų bažnyčios.

## Istorija

Hakodatės uostas įkurtas 1854 m. Tuo metu tai buvo svarbiausias Japonijos prekybinis ir diplomatinis taškas, čia kūrėsi kitų šalių misijos.


Goryokaku Tower Hakodate Hokkaido Japan13n.jpg|Gorjokaku bokštas
Motomachi Catholic Church in Hakodate Hokkaido Japan01n.jpg|Katalikų bažnyčia
Hakodate Port Hokkaido Japan01s5.jpg|Uostas


## Šaltiniai
Didieji Mostai

**Didieji Mostai** () – miestas vakarų Ukrainoje, Lvovo srityje, į šiaurę nuo Lvovo, Sokalio rajone, prie Ratos upės. Keliai į Sokalį, Žovkvą, Belzą, Bugo Kamianką, Rava Ruską. Artimiausia geležinkelio stotis yra už 16 km (Hirnikas). Veikia galanterijos ir buitinių reikmenų gamykla. Yra apleista sinagoga.

## Istorija

Mostai įkurti 1472 m. Magdeburgo teisės suteiktos 1549 m., jas suteikusio Žygimanto Augusto garbei miestas vadintas Augustavu. 1662 m. miestą sunaikino totoriai. Nuo 1770 m. miestas vadinamas Didžiaisiais Mostais.

## Šaltiniai
Didysis Ustiugas

**Didysis Ustiugas** () – miestas Rusijoje, Vologdos srities šiaurės rytuose, prie Suchonos upės, netoli jos santakos su Jugu. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Šiaurės geležinkelio (Jaroslavlis–Vorkuta) atšakos, keliai į Kotlasą, Nikolską, oro uostas, upių uostas. Šepečių ir šluotų gamyba, faneros, baldų pramonė, laivų remontas. Meninis sidabro suodinimas (artelė „Severnaja čern'“). Veikia krašto muziejus.

## Paveldas

Didysis Ustiugas garsėja savo architektūros paveldu: yra 28 XVII–XVIII a. cerkvės ir vienuolynai (Šv. Mykolo Arkangelo vienuolynas, Šv. Jono Pirmtako vienuolynas, Spaso Persikūnijimo cerkvė, Šv. Simono Stulpininko cerkvė, Šv. Stepono Permiečio cerkvė ir kt.). Seniau būta sinagogos ir liuteronų bažnyčios.

## Istorija

Ustiugas – vienas seniausių šiaurės Rusijos miestų. XII a. Rostovo-Suzdalės kunigaikštystė prie Jugo ir Suchonos santakos įkūrė žvalgybinį bokštą. Jį nuniokojo čiudai. XIII a. gyvenvietė perkelta į kitą Suchonos krantą ir pavadinta Ustiugu (nuo *Усть-Юг* – 'Jugo žiotys'). Rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1207 m. Čia 1212 m. pastatytas Šv. Mykolo Arkangelo vienuolynas. 1218 m. nusiaubtas Volgos bulgarų. 1364–1474 m. buvo Ustiugo kunigaikštystės sostine, vėliau prijungtas prie MDK. Klestėjo kaip svarbus prekybinis ir amatų centras. Nuo XVI a. vadinamas Didžiuoju Ustiugu. Statėsi vienuolynai, cerkvės. Rusijos imperijos metais buvo Vologdos gubernijos Didžiojo Ustiugo apskrities centras. 1918—1929 m.  buvo Šiaurės Dvinos gubernijos centras. Tarybiniais laikais miesto reikšmė sumenko.

## Žymūs žmonės

Iš Didžiojo Ustiugo kilo keletas žymių Rusijos prekijų-keliautojų: Semionas Dežniovas, Vladimiras Atlasovas, Jerofejus Chabarovas.


Великий Устюг, Ансамбль Николо-Гостинской церкви4.jpg|Šv. Mikalojaus cerkvė
A17 1127.jpg|Šv. Mykolo Arkangelo vienuolyno soboras
Великий Устюг. Собор Прокопия Устюжского.jpg|Prokopijaus soboras
Ustyug simeon front.jpg|Šv. Simono Stulpininko cerkvė
Дом Аленёвых-Чебаевских (Великий Устюг).jpg|Aleniovų-Čebajevskių namas


## Šaltiniai
Vsevolodas Beriozkinas

**Vsevolodas Beriozkinas** (1899 m. vasario 21 d. Kaune – 1946 m. vasario 1 d. Leningrade, TSRS) – Lietuvos rusų kilmės TSRS hidrografas, meteorologas, geografas.

## Biografija
Gimė 1899 m. vasario 21 d. Kaune veterinaro šeimoje. 1918 m. baigė Vologdos gimnaziją ir įstojo į Raudonosios armijos karinį laivyną. 1920 m. baigęs institutą išvyko į pirmąją karinę ekspediciją Baltojoje jūroje. 1924 m. baigė geografijos studijas Leningrado universitete. 1928 m. baigė hidrografijos studijas karinėje jūrų akademijoje Leningrade. Studijuodamas dalyvavo daugelyje ekspedicijų Arkties vandenyne. 1936 m. tapo geografijos mokslų daktaru. 1931-1937 m. dėstė hidrometeorologiją Leningrado karinėje jūrų akademijoje. Nuo 1943 m. buvo TSRS hidrometeorologijos tarnybos viršininko pavaduotojas. Parašė apie 60 mokslinių straipsnių ir kelias monografijas. Mirė 1946 m. vasario 1 d. Leningrade. 1950 m. jo garbei buvo pavadinta viena iš Prano Juozapo žemės salų.  

## Darbai

* *Приливы на Новой Земле* 1925.
* *Динамика морей* 1938.

## Literatūra

* Науч.-изд. совет: Евдокимов Ю. А. (пред. НИС) [и др.]. Кольская энциклопедия. – Санкт-Петербург: ООО Сказ, 2008. – Т. I. – С. 320. – 593 с. – 5000 экз. – ISBN 978-5-9637-0023-5.
* История Гидрографической службы Российского флота. – СПб., 1997.
* Лурье В. М. Адмиралы и генералы Военно-Морского флота СССР в период Великой Отечественной и советско-японской войн (1941–1945). – СПб.: Русско-балтийский информационный центр БЛИЦ, 2001. – С. 27–28. – 280 с. – 2000 экз. – ISBN 5-86789-102-X.
Vilkatėnų piliakalnis

**Vilkatėnų piliakalnis** (nacionalinio reikšmingumo lygmens registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – 38561) – piliakalnis pietinėje Anykščių rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 0,9 km į rytus nuo Kavarsko, Vilkatėnuose, Šventosios kairiajame krante.

Pasiekiamas vykstant keliu Kavarskas–Kurkliai (RK1218), už tilto per Šventąją pasukus į dešinę pusę važiuojama 360 m keliu Kavarskas–Šeriai (RK1232). Nuo kelio einama 120 m mišku rytų kryptimi.

## Piliakalnis
Įrengtas Šventosios kairiojo kranto viršutinės terasos kyšulyje. Vakarų pusėje jį juosia upės slėnis, šiaurėje ir šiaurės rytuose – gili griova. Šlaitai statūs, griovos pusėje – 8–10 m, o slėnio pusėje – iki 15 m aukščio. Rytų – pietryčių pusėje piliakalnis susisiekia su aukštuma.

Aikštelė netaisyklingo trikampio plano, apie 40 m ilgio šiaurės – pietų kryptimi ir 30 m pločio rytų – vakarų kryptimi, žemėjanti į vakarų pusę. Nuo aukštumos ją skiria du puslankio formos pylimai ir grioviai.

Vidinis pylimas supiltas palei aikštelės rytinį kraštą, iki 10 m pločio ir 1 m aukščio. Už jo išlikęs apie 1 m gylio griovys, kurio plotis ties dugnu nuo 2 iki 5 m, o viršuje – iki 12 m. Už griovio supiltas antrasis, apie 5 m pločio ir 0,2-0,3 m aukščio pylimas, kurio išorinėje pusėje pastebimas nežymus įdubimas, ženklinantis išorinio griovio vietą.

Piliakalnis apaugęs spygliuočių mišku. Pylimai suplokštėję, grioviai – užslinkę.

Teritorijos plotas – 0,5175 ha.

0,6 km į pietvakarius yra Judinio pilkapynas.

## Tyrimai
2015 m. piliakalnį išaiškino biologas Darius Stončius, žvalgė archeologai Gintautas Zabiela ir Zenonas Baubonis, Kultūros paveldo centro specialistai Algirdas Skrupskelis ir Arūnas Strazdas.

Objektas detaliau netyrinėtas. Datuojamas I tūkst. – II tūkstantmečio pr.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Vilkatėnų piliakalnis, Kavarsko sen., Anykščių r. sav. – Kultūros vertybių registras 
* Teisinė apsauga suteikta dviems naujiems D. Stončiaus surastiems piliakalniams 
* Živilė Kropaitė. Nusišypsojo sėkmė: atrado du piliakalnius. – Grynas.delfi.lt
* Vilkatėnų piliakalnis. – KaunoDiena.lt
Paberžės piliakalnis (Anykščiai)

**Paberžės piliakalnis** (nacionalinio reikšmingumo lygmens registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – ) – piliakalnis pietinėje Anykščių rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 2,3 km į pietryčius nuo Kavarsko, Paberžėje, kairiajame Šventosios krante.

Pasiekiamas vykstant keliu , už tilto per Šventąją pasukus į dešinę pusę važiuojama 2,88 km keliu . Pravažiavus Tetervės upelį priešais trečią sodybą sukama į dešinę ir lauko keliuku važiuojama 180 m iki miško. Toliau einama pėsčiomis 240 m į vakarus. Piliakalnis yra už Tetervės ir Medžiotės upelių santakos, Tetervės dešiniajame krante.

## Piliakalnis

Įrengtas Tetervės dešiniajame krante, 320 m į rytus nuo Šventosios, jos viršutinės terasos aukštumos kyšulyje. Iš pietryčių, pietų ir pietvakarių jį juosia Tetervės, o iš vakarų – Šventosios slėnis. Šlaitai statūs, 15–20 m aukščio. Šiaurės rytų pusėje piliakalnis susisiekia su aukštuma.

Aikštelė pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, apie 20 m ilgio ir iki 17 m pločio. Nuo aukštumos ją skiria 3 pylimai.
Aikštelės šiaurės rytiniame gale supiltas apie 8 m pločio ir 1,5 m aukščio pylimas, už jo antras – apie 6 m pločio ir 0,5 m aukščio pylimas, o už pastarojo trečias – apie 4 m pločio ir 0,5 m aukščio pylimas, kuriuose matosi iš žemės kyšantys akmenys, naudoti pylimų sutvirtinimui. Tarp pirmojo ir antrojo pylimų iškastas nuo 3 m pločio dugne iki 6 m pločio viršuje griovys, o tarp antrojo ir trečiojo pylimų yra apie 6 m pločio antrasis griovys.

Piliakalnio pietrytiniame, pietvakariniame ir šiaurės vakariniame šlaituose, 1,5–2 m žemiau aikštelės, yra 2,5–3 m pločio terasa, kuri vakarinėje dalyje išplatėjanti iki 7 m pločio.

Piliakalnis apaugęs mišku. Pylimai suplokštėję, grioviai – užslinkę. Vakariniame šlaite, papėdėje bei aplinkoje išliko rėžiniai laukai su ežiomis.

Teritorijos plotas – 1,6635 ha.

## Tyrimai
2015 m. piliakalnį išaiškino biologas Darius Stončius, žvalgė archeologai Gintautas Zabiela ir Zenonas Baubonis bei Kultūros paveldo centro specialistai Arūnas Strazdas ir Algirdas Skrupskelis.

Objektas detaliau netyrinėtas. Preliminariai datuojamas I tūkst. – II tūkstantmečio pr.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Paberžės piliakalnis, Kavarsko sen., Anykščių r. sav. – Kultūros vertybių registras 
* Teisinė apsauga suteikta dviems naujiems D. Stončiaus surastiems piliakalniams 
* Živilė Kropaitė. Nusišypsojo sėkmė: atrado du piliakalnius. – Grynas.delfi.lt
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Naudingas idiotas

**Naudingas idiotas** – viešasis asmuo, kuriuo pasinaudojama propagandos tikslais, jam pačiam to nesuvokiant. Sąvokos autorystė paprastai priskiriama Vladimirui Leninui, nors tai nėra įrodyta. Leninas ir Stalinas esą taip vadino Vakarų pasaulio inteligentus, besižavėjusius Sovietų Rusija. Pavyzdžiui, rašytojas George Bernard Shaw, atvykęs į SSRS, patikėjo šios šalies politikos pranašumu ir, grįžęs į Didžiąją Britaniją, šlovino stalinizmo valstybę, kurioje tuo metu šimtai tūkstančių buvo persekiojami ir baudžiami mirties bausme.

Rusų kalba ši frazė jau buvo vartojama 1941 m., ją vartojo sovietų literatūros kritikas Vasilijus Bazanovas. Jis taip apibūdino Nikolajaus Leskovo požiūrį į nihilistų vaidmenį 1863 m. sukilimo atžvilgiu. Nihilistai sukilusiems lenkams esą buvo „tik naudingi idiotai“.

„Naudingo idioto“ sąvoka plačiau imta vartoti po II pasaulinio karo, apibūdinant Sovietų Sąjungos propagandai paveikius politikos, meno, žurnalistikos asmenis, kurie viešai reikšdavo simpatijas SSRS politikai. Ši sąvoka pasitelkiama ir šiais laikais apibūdinant Rusijos propagandos paveikus Vakarų veikėjus.

## Išnašos
Adriaen van der Werff

**Adrianas van der Verfas** (, 1659 m., Kralingenas, Nyderlandai – 1722 m., Roterdamas) buvo XVII a. pb. − XVIII a. pr. Nyderlandų tapytojas.

## Biografija
Adrianas ven der Verfas gimė 1659 m. Kralingeno kaime netoli Roterdamo. Jis mokėsi Roterdame pas Cornelis Picolet ir Eglon Hendrik van der Neer. Adrianas van der Verfas buvo vienas iš olandų tapytojų, kurie persiėmė Prancūzijos akademinio tapybos mokymo principais. Jis atmetė XVII a. olandų tapybos natūralistinę tradiciją, iš kurios perėmė tik šviesos ir šešėlių vaizdavimo bruožus, įtakotus Gerito Dau. Adrianas van der Verfas daugiausiai tapė religines, mitologines, erotizuotas scenas, kuriose dominuodavo iš anksto kruopščiai nupiešti ir po to perkelti į paveikslus herojų modeliai, panašūs į antikines skulptūras. Jis yra nutapęs portretų, žanrinių buities scenų. Brolis Pieter van der Werff buvo Adriano mokiniu ir padėjėju.

Adrianas van der Verfas sparčiai išpopuliarėjo ir tapo vienu iš labiausiai pripažinčiausių olandų tapytojų, bei išliko aukštai vertinamu visą XVIII a. 1697 m. jis priėmė pasiūlymą iš elektoriaus palatino Johann Wilhelm von der Pfalz tapti dvaro tapytoju ir daug keliavo tarp Roterdamo ir Diuseldorfo. Už savo kūrybą jis buvo apdovanotas aukso grandinėle ir pakeltas į riterius (gavo ševaljė titulą). Iki 1717 m. Adrianas van der Verfas gaudavo 4000 guldenų išmoką už 6 pirmus metų mėnesius ir atskirą užmokestį už paveikslus. Palyginimui, Rembranto paveikslų kainos tuo metu buvo smukusios žemiau 100 guldenų. 1721 m. olandų tapytojų kronininkas Houbraken išgyrė Adrianą van der Verfą, kaip patį geriausią iš Olandijos tapytojų. Dailininkas mirė 1722 m. Roterdame. Jo autoritetas dramatiškai smuko XIX a. Žinomi 156 Adriano van der Verfo paveikslai.

## Darbų galerija

Vaizdas:Adriaen van der Werff- Self portrait.jpg| „Autoportretas su žmonos Margaretha van Rees ir dukters Marijos portretu“ (1699, Amsterdamo valstybinis muziejus)
Vaizdas:Adriaen van der Werff - The flight into Egypt - 033.jpg| „Kelionė į Egiptą“ (1710, Mauricheisas, Haga)
Vaizdas:Werff Homage to the Arts.jpg| „Duoklė menams“ su elektoriaus palatino ir jo žmonos portretais (1713, Nacionalinis Varšuvos muziejus)
Vaizdas:Van der Werff, Adriaen - The Judgement of Paris - Google Art Project.jpg| „Pario teismas“ (1716, Dalvičo paveikslų galerija, Londonas)


## Šaltiniai

* Karališkoji kolekcija
* Londono nacionalinė galerija
* [historyofholland.com](http://www.historyofholland.com/adriaen-van-der-werff-(1659-1722).html) 
* wga.hu