open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vajus

**Vajus** (sanskritu/hindi: वायु, 'vėjas, oras') – vedų ir hinduizmo mitologijoje vėjo dievas.

Vajus glaudžiai susijęs su Vãta. Jam paskirtas vienas himnas iš „Rigvedos“; keliuose himnuose jis šlovinamas kartu su Indra. Vajus yra daugiau individualizuotas, lyginant su Vata, nors jo charakteristika gana miglota (jis yra malonios išvaizdos, turi 1000 akių, yra greitas, kaip mintis, siekia dangų ir t. t.). Vajų pagimdė du pasauliai (), jis užpildo oro erdvę (), pasirodo rytais; jis turi spindintį vežimą ir daug arklių (99, 100, 1000), kai kada – jaučius; su juo vežime – pats Indra. Vajus yra dosnus, geranoriškas, jis turi turtus, kuriuos dovanoja, aukotojus apdovanoja sūnumis, palikuonimis, nuosavybe, arkliais, jaučiais, šlove, suteikia prieglaudą, išsklaido priešus. Be sąsajos su Indra ir marutais, kuriuos Vajus pagimdė (), pabrėžiama sąsaja su soma: Vajus (kartais kartu su Indra) turi teisę pirmam somos gurkšniui; soma malonus jam, teka link jo ir t. t. Vienąkart yra minima, jog Vajus – dukters Tvaštaros vyras (). Vajui meldžiamasi kartu su Indra ir Pardžanja, jam aukojami balto plauko gyvūnai („*Jadžurvedos Maitrajani – samhita*“ II 5, 1). Vajus – gyvybės kvėpavimas – prana (), o pats atsirado iš Purušo kvėpavimo ().

Periode po vedų Vajaus paveikslas tampa labiau apibrėžtas (plg. „*Višnudharma – purananoje*“ LVIII 1-6; antropomorfinė išvaizda), apie jį šnekama keliuose siužetuose. Pvz., „Ramajanoje“ (I 1, 17, 35) Vajus įsimyli Kušanabhi dukteris, ir kai jį atstūmė, prakeikia jas; ten pat (IV 1, 32; V 2, 17-22; V 3, 27-34) vaizduojamas kaip Hanumano ir Sampatino tėvas („Mahabharatoje“ jis yra Bhimos tėvas). „Bhagavata – puranoje“ Vajus, prašant išminčiui Naradai, sugriauna Meru kalno viršūnę, kuri krenta į jūrą ir pagimdo Lankos salą. Neretai Vajus lydi Indrą mūšiuose; mite apie Vritros nugalėjimą, pagal „Šatapatha Brahmaną“ (IV), dievai Vajų pasiunčia į žvalgybą. Padavime apie Višvamitros ir Vasišthi varžybas dėl karvės Surabhi (*„Ramajana“* I) Indra pasiunčia Vajų ir Kamą padėti apsarai Menakai. Kai kada Vajus pasirodo kaip dovanojantysis: Karttikėjai (žr. Skanda, „Matsja – purana“) jis padovanoja vežimą, devei Kali – ausis, lanką ir strėles („Markandėja – purana“).

Svarbu paminėti apie Vajaus tapimą vienu iš pasaulio sergėtojų (žr. Lokapala), jam buvo suteikta valdžia šiaurės – vakarams, jo kinkomuoju gyvūnu (vahana) tapo elnias („Matsja – purana“). „Višnu – puranoje“ minima, jog Vajus priklauso vasu grupei.

Upanišadose Vajus neretai esti sąrašuose ir klasifikacijose.

Artimiausias Vajaus atitikmuo – avestos Vaijus.

## Šaltiniai
Snaputis

**Snaputis** (*Geranium*) – snaputinių (*Geraniaceae*) augalų gentis.
Graikiškai *geranos* – gervė; vaisius yra panašus į gervės snapą. Genčiai priklauso plaukuotos daugiametės žolės su skiautėtais lapais ir jų pažastyse išaugusiais žiedais.

Augalai paplitę visoje Lietuvos teritorijoje, nors kai kurios rūšys (boheminis, sibirinis) yra retos.

Lietuvoje auga 14 rūšių:
*Boheminis snaputis (*Geranium bohemicum*)
*Blizgantysis snaputis (*Geranium lucidum*). Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. 
*Pelkinis snaputis (*Geranium palustre*)
*Pievinis snaputis (*Geranium pratense*)
*Smulkusis snaputis (*Geranium pusillum*)
*Raudonstiebis snaputis (*Geranium robertianum*)
*Raudonžiedis snaputis (*Geranium sanguineum*)
*Sibirinis snaputis (*Geranium sibiricum*)
*Miškinis snaputis (*Geranium sylvaticum*)
ir kt.

Image:Illustration geranium lucidum.jpg|Blizgantysis snaputis (*Geranium lucidum*)
Image:GeraniumPalustre.jpg|Pelkinis snaputis (*Geranium palustre*) 
Image:Kakost 1.jpg|Pievinis snaputis (*Geranium pratense*)
Image:Geranium pusillum002.JPG|Smulkusis snaputis (*Geranium pusillum*)
Image:Geranium robertianum1002.jpg|Raudonstiebis snaputis (*Geranium robertianum*)
Image:Geranium sanguineum striatum C.jpg|Raudonžiedis snaputis (*Geranium sanguineum*)
Image:Geranium sibiricum2.jpg|Sibirinis snaputis (*Geranium sibiricum*)
Image:Geranium sylvaticum.JPG|Miškinis snaputis (*Geranium sylvaticum*)
Die Krupps

**Die Krupps** – vokiečių industrial/industrial metal grupė, 1980 įkurta Jürgen Engler ir Ralf Dörper.

Pavadinimą *Die Krupps* grupės nariai pasirinko dėl „industrinio“ skambesio – taip vadinosi stambiausias pasaulyje XX amžiaus pradžios sunkiosios pramonės koncernas. Per savo gyvavimo laikotarpį *Die Krupps* išleido 7 pilnus albumus bei kelias dešimtis singlų, rinkinių ir pan., įskaitant tokius teminius rinkinius, kaip „The Final Remixes“ (industriniai pop hitų remiksai) bei „Tribute to Metallica“ (Metallica kūriniai).

Savo karjeros metu *Die Krupps* keitė stilių nuo gana nesudėtingos elektroninės muzikos, kur daugiausiai buvo naudojami sintezatoriai ir miksavimas iš semplų iki gan sunkaus, sudėtingo stiliaus, kuriame ėmė vyrauti gitarų skambesys. Nors netapusi labai populiaria, *Die Krupps* tapo viena iš proto - industrial grupių, kūrusių industrial metal stilių.

## Diskografija (LP)
* Stahlwerksinfonie (1981)
* Volle Kraft Voraus (1982)
* Entering the arena (1985)
* I (1992)
* II – the Final Option (1993)
* III – Odyssey of the mind (1995)
* Paradise Now (1997)

## Nuorodos
* DIE KRUPPS oficiali svetainė
Taraka

**Taraka** (sanskritu: तारक, Târakâ) – keletas vėlyvojo hinduizmo mitologinių personažų:

* Brihaspati žmona (žr. Tara).
* Daitja demonas, moteriškos lyties. Atsiskyrėlis - vienuolis Agastja pavertė ja rakšasu, ir po to ji apsigyveno Ganga upės pakrantėje, miške, pavadintu jos vardu, ir išnaikino apylinkes. Višvamitra panoro, kad Rama užmuštų ją, bet jis neišdrįso užmušti moters. Tam, kad atimtų iš jos galimybę kenkti, jis nukirto jai abi rankas, o jo bendražygis Lakšmana – nupjovė jai nosį ir ausis. Tada Taraka savo burtų galia apibėrė juos abu akmenų lietumi, ir Ramai nebeliko nieko kito, kaip užmušti ją savo strėle. Tarakos sūnus Mariča vėliau taip pat įsitraukė į įvykius („Ramajana“).
* Daitja demonas, vyriškos lyties, kurio griežtas gyvenimo būdas padarė jį baisiu dievams. Jį vėliau užmušė stebuklingu būdu užgimęs karo dievas Skanda.
Alšėniškiai

**Alšėniškiai** (arba **Alšėnų kunigaikščiai** ), XIII a.-XVI a. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didikų giminė.

Bychovco kronika  Alšėniškius kildina iš Narimanto, Daumanto, Giedriaus ir Traidenio brolio Alšio, kuris pastatė Rokantiškių pilį ir pavadino ją Galšia (*Holszany*), o save – kunigaikščiu Galšėniškiu (*kniazem Holszanskim*). Nors ši kronika nelaikoma patikimu šaltiniu, tačiau Rokantiškių pilis Alšėniškiams priklausė iki 1533 m., kai Povilas Alšėniškis ją perleido karalienei Bonai Sforcai. Giminės valdos plėtėsi, nuo XIV a. pabaigos ji valdė Alšėnų (senoji forma Galšia, dab. Halšanai, , Baltarusija) dalinę kunigaikštystę. Iki XIV a. pabaigos dauguma Alšėniškių tapo stačiatikiais. XVI a. viduryje Alšėniškių turtus paveldėjo Naugarduko vaivada Povilas Ivanovičius Sapiega.

## Genealogija
Žymiausi Alšėniškiai:
* Algimantas Alšėniškis:
** Jonas Alšėniškis, Alšėnų kunigaikštis, ištikimai rėmęs Vytautą. Jo vaikai:
*** Julijona Alšėniškė, antroji Vytauto žmona;
*** Andrius Alšėniškis (m. 1433 m.), žmona Aleksandra Drucka:
**** Vasilisa Alšėniškė, Ivano Bielskio žmona;
**** Sofija Alšėniškė, Jogailos ketvirtoji žmona:
**** Marija Alšėniškė, Moldavijos hospodaro Aleksandro Gerojo žmona;
*** Simonas Jonaitis Alšėniškis (m. 1433 m.), vienas svarbiausių veikėjų 1432 m. nuverčiant nuo sosto Švitrigailą:
**** Jurijus Alšėniškis, Simono sūnus, į Alšėnus 1440 m. sušaukęs Ponų tarybą, paskelbusią kunigaikščiu Kazimierą, kelių seimų dalyvis. Sūnūs;
***** Aleksandras Alšėniškis (m. 1511 m.), bendradarbiavimo su Jogailaičiais šalininkas, Gardino seniūnas, vėliau Lietuvos Brastos seniūnas, nuo 1493 m. Vilniaus kaštelionas, vienas įtakingiausių Ponų tarybos narių. Sūnūs:
****** Jonušas Alšėniškis, Slanimo seniūnas, Valkavisko vietininkas;
****** Jurgis Alšėniškis (1472–1525 m.), Kijevo vaivada:
******* Jonas Jurgaitis Alšėniškis, (1510–1562 m.) Jurgio sūnus, karvedys, Dubrovicų kunigaikštis, Kijevo vaivada, Trakų vaivada. Žmona Elžbieta Ona Radvilaitė;
****** Povilas Alšėniškis (1555 m.), Vilniaus vyskupas:
***** Simonas Alšėniškis (m. 1505 m.), Lucko seniūnas, 1500–1501 m. Lietuvos didysis etmonas;
*** Mykolas Jonaitis Alšėniškis (m. 1448 m.), Kijevo vietininkas, rėmęs Švitrigailą ir prie Maladečinos sumušęs Žygimanto Kęstutaičio kariuomenę, vėliau perėjo į Žygimanto pusę:
*** Aleksandras Jonaitis Alšėniškis, Švitrigailos šalininkas, 1405 m. išdavė Vytautą ir tarnavo Maskvos didžiajam kunigaikščiui, iki 1408 m. valdė Pereslavlį.

## Šaltiniai
Šeša

**Šeša** (, „liekana“) – hinduizmo mitologijoje tūkstantgalvė gyvatė (slibinas), kuri laiko Žemę ir kuri tarnauja kaip lova Višnui, kai jis miega pasauliniame vandenyne pertraukose tarp pasaulio kūrimo aktų.

Kiekvienos kalpos pabaigoje Šeša išspjauna iš savo nasrų nuodingąją ugnį, kuri sunaikina Visatą. Pastovus Šešos epitetas – Ananta („begalinis“), ir šiuo simboliu žymi begalybę. Kai kuriuose mituose Šeša laikomas kaip paties Višnaus emanacijos arba dalis (anša); savo ruožtu, Krišnos brolis Balarama, kuriame iš dalies įsikūnijęs Višnus, yra garbinamas kaip Šešos inkarnacija. Po Belaramos mirties Šeša paliko jo kūną ir nukeliavo po žeme („Mahabharata“ I 67; 152; XVI 4, 13 ir kt.).

Šeša – gyvačių, arba nãgų, gyvenančių požeminiame pasaulyje patala, valdovas. Kiti nagų valdovai (Takšaka, Vasuki) yra arba jo broliai, arba yra sutapatinami su juo.

Mite apie pasaulinio okeano plakimą, dievai su Šešos pagalba išrovė iš žemės Mandaros kalną, kurį panaudojo kaip plaktuvę, apvynioję aplink jį gyvatę Šešą (arba Vasukį), kaip virvę.

Šeša vaizduojama su purpuriniais rūbais, su baltu vėriniu aplink kaklą, vienoje rankoje – plūgas (Belaramos atributas).

Pagal liaudies įsitikinimus žemės drebėjimai sukeliami Šešos žiovavimu.
Mandara

**Mandara** (iš sanskrtito: मन्दर, mandara, „didžiulis“, „kietas“; plg. मन्दार, mandāra, „rojaus medis“, *Erythrina Indica*, kuris manoma buvo Indros sode) – hinduizmo mitologijoje šventas kalnas, kuriame gyvena įvairūs dievai ir pusdieviai (jakšai, gandharvos, kinaros ir kt.).

Pagal „Mahabharatą“, Mandara yra 11 tūkst. jodžanų (1 jodžana = ~4 km) aukščio virš žemės, ir tokiu pat atstumu prasiskverbia į jos gilumas. Dievai nusprendė Mandaros kalną panaudoti kaip plaktuvę, kai buvo plakamas pasaulinis vandenynas, bet jiems niekaip nepavyko išrauti kalno iš žemės. Galų gale, prašant Brahmai, tai padarė gyvatė Šeša. Šiva, griaudamas asuros Majos pastatytą tvirtovę, panaudojo kalną kaip ašį savo vežimui ir kaip lanko atramą.

Mandara sutapatinama su viena iš Himalajų viršūne, netoli Kailašo kalno. Pagal kitą versiją Mandara siejama su to paties pavadinimo kalnu Biharoje (Indijos valstija).
Patala

**Patala** (, „apatinis pasaulis“) – hinduizmo mitologijoje požeminis pasaulis, suskirstytas į 7 sritis, kuriose gyvena daitjai, danavai, nãgai ir kitos dievybės, kovojančios su dievais, gyvenančiais danguje.

Patalos sričių pavadinimai įvairiuose šaltiniuose skiriasi (žr. „Matsja purana“ 246.75-76; „Višnaus purana“ II 6; „Bhagavata purana“ V 24 ir kt.), ir tik pati žemutinė sritis vadinama pastoviai, tuo pačiu Patalos pavadinimu arba kaip Nagaloka („nãgų pasaulis“). Patala, arba Nagaloka, – nuostabiausia vieta pasaulyje ir, pasak didžiojo rišio Narados, pagal savo grožį ir turtus lenkia Indros dausas (svargą). Nagalokos sostinė Bhogavatė išklota auksu, o viduryje stūkso iš brangakmenių sudėti nãgų valdovo Vasukio rūmai.

Indijos miesto Nagpuro pavadinimas – tai prisiminimas apie legendinį nãgų miestą Nagapurą. Manoma, jog padavimai apie nãgus yra kilę iš tam tikros klajoklių žmonių genties.

## Šaltiniai
Norvegijos vėliava

**[[Norvegija|Norvegijos]] vėliava** – raudoname fone tamsiai mėlynas "skandinaviškas kryžius" baltomis fimbromis.

## Simbolika
Pagrindinis elementas yra skandinaviškas kryžius, pagal Danijos ir Švedijos vėliavų pavyzdį.

Raudona, balta ir mėlyna laikoma Norvegijos demokratijos simboliais. Šios spalvos naudojamos kitų demokratinių šalių vėliavose (Nyderlandai, JAV, Didžioji Britanija bei Prancūzija).

## Istorija
Nuo XVI a. Norvegija naudojosi Danijos vėliava, su kuria buvo susijusi unijiniais ryšiais. Po 1814 m. naudota Danijos vėliava su Norvegijos herbu, liūtu, viršutiniame kairiajame kampe. Ši vėliava iki 1821 m. naudota šiaurės vandenyse.

1814 m. Norvegijai sudarius uniją su Švedija abiejose valstybėse įvesta nauja valstybinė ir karinė vėliava: Švedijos vėliava su baltu kryžiumi raudoname fone kairiajame viršutiniame kampe. 1818 m. abiejose valstybėse įvesta dar ir prekybinė vėliava, kuri naudota už Finisterre kyšulio, kadangi Švedija mokėjo apsaugos mokestį Šiaurės Afrikos piratams.

1821 m. Norvegijos parlamento (*[[Stortingas]]*) narys Fredrik Meltzer pirmą kartą pasiūlė Norvegijos vėliavą. kadangi tik ką buvo nutraukta unija su Danija ir sudaryta su Švedija, savo pasiūlyme jis pabandė sujungti abiejų šalių vėliavas, danų raudonai - baltą ir švedų mėlyną. ŠI vėliava iki 1838 m. galiojo tik šiaurės jūrose, nes Norvegija Šiaurės Afrikos piratams apsaugos mokesčio nemokėjo.

Nuo 1844 m. kaip unijos lygiavertiškumo simbolis Norvegijos ir Švedijos vėliavų kairiajame viršutiniame kampe buvo vaizduojama abiejų vėliavų kombinacija. Ši iš pradžių labai populiari vėliava neoficialiai vadinta *Sildesalaten* („silkių salotos“).

Dėl didėjančio pasipriešinimo unijai, 1898 m. Norvegijos parlamentas nusprendė nuo 1899 m. sausio 1 d. naudoti „gryną“ Meltzer pasiūlytą vėliavą kaip valstybinę bei prekybos vėliavą. unijos ženklas po 1905 m. birželio 9 d., t. y. po unijos paleidimo, nuimtas ir nuo Norvegijos karinės vėliavos (Švedijos karinėje vėliavoje šis simbolis pasiliko iki 1905 m. pabaigos).
Sirto įlanka

**Sirto įlanka** (, dar žinoma kaip **Sidros įlanka**) yra šiaurinėje Afrikos dalyje (ties Libija), Viduržemio jūroje. Ant kranto įsikūręs Sirto miestas.

Įlanka yra piečiausia ir šilčiausia Viduržemio jūros dalis.

Sirto įlankoje gausu tuno, jūros vėžlių, kitokių jūros gyvūnų, todėl vietiniai verčiasi žvejyba. Taip pat įlanka svarbi Libijos naftos eksportui.

Tarp Libijos ir JAV vyksta ginčai, dėl įtakos Sirto įlankoje.
Amenemis III

**Amenemis III** (**Lamaras**, **Amenemhatas III**, **Amenemhetas III**, m. apie 1797 m. pr. m. e.) – šeštasis dvyliktosios Egipto dinastijos faraonas. Valdė apie 1842–1797 m. pr. m. e.

Senusreto III ir Sebekshedti-Neferu sūnus. Manoma, kad Amenemis III dvidešimt metų buvo koregentu kartu su tėvu.

Vėliau padarė koregentu sūnų Amenemį IV. Remiamasi uolų įrašu rastu Konose Nubijoje. Pagal įrašą, pirmieji Amenemio IV valdymo metai yra tapatinami su Amenemio III 46, 47 ar 48 valdymo metais. Nors, pagal Turino kanoną, jis valdė 40 metų. Amenemio III duktė Sobekneferu tapo Amenemio IV įpėdine.

Pastatė piramidę piramidę Dahšūre (vad. „Juodoji piramidė“), tačiau iškilo statybų sunkumų ir statybos buvo apleistos. Piramidė Dahšure buvo naudojama kelių karališkų kilmės moterų laidojimui. Maždaug 15-aisiais valdymo metais nusprendė pastatyti naują, antrą piramidę Havaroje, šalia jos pastatė šventyklą. Graikai Herodotas ir Diodoras Sicilietis piramidę pavadino „Labirintu“. Piramidėje gausu spąstų, daug daugiau negu kuriam kitam Egipto laidojimo komplekse. Amenemio III duktė palaidota atskiroje piramidėje (atrastoje 1956 m.), 2 km nuo faraono piramidės.

Amenemis III pastatė užtvanką el-Lahune. Jo valdymo laikotarpiu Vidurinioji Egipto karalystė pasiekė ekonominės gerovės viršūnę. Kanalų sistemos dėka buvo reguliuojamas vandens prietėkis į Karūno ežerą Fajume ir laimėta apie 62 000 ha dirbamos žemės. Tam pažymėti faraonas pastatė dvi kolosalias savo statulas, kurias minėjo Herodotas. Eksploatavo turkio kasyklas Sinajuje, akmens skaldyklas Vadi Hamamate, Turoje, Toškoje, Vadi el-Hude. Rengė karo žygius į Nubiją, ten statė tvirtoves. Be laidojimo kompleksų Dahšūre ir Havaroje, Biahme pastatė didžiules statulas, Medinet Maadi Renenutetės ir Sobeko šventyklą, Krokodilopolyje Sobeko šventyklą, Harsafo šventyklą Ehnasidža el-Medinoje Bubastyje, vykdė statybas Memfyje, Abydose, Kubane. Pastatė Hator šventyklą Sinajuje. Jo valdymo metu pagausėjusios atminimo stelos Abydose rodo vis augančią vidutinės padėties biurokratinių pareigūnų galią. Amenemis III mirė 46-aisiais valdymo metais, buvo palaidotas piramidėje Havaroje. Romėniškuoju laikotarpiu Amenemis III Fajumo regione buvo garbinamas kaip karalius Lameras. 
## Šaltiniai
* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas I. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 69
* Encyclopaedia Britannica, 2008 10 23
* Dariusz Sitek
Amit

**Amit** (**Amut**, **Ahemait**) egiptiečių mitologijoje – dieviško atpildo personifikacija. Ji – atpildas žmogui už viską ką blogo padarė gyvenime. Amit vaidmenį nusako vardas, reiškiantis „rijikė“, arba tikslesnis ir mažiau eufeminis „kaulų valgytoja“. Amit buvo vadinama daugybe vardų, dažniausi – *Milijonų rijikė*, *Širdžių ėdikė*, *Mirusių rijikė*,* Mirties didybė*. Nors Amit dažnai minima kaip demonas, iš esmės ji blogio naikintoja ir gėrio jėga.

Amit vaizduojama su krokodilo galva, priekinė dalis priklausė liūtui ar leopardui, nugara – begemotui. Ji buvo visų šių gyvūnų kombinacija. Amit nebuvo garbinama kaip deivė, ji tiesiog įkūnijo visas egiptiečių baimes, kadangi šie gyvūnai buvo laikomi pačiais pavojingiausiai Egipte.

Amit gyvena šalia teisingumo svarstyklių, požemio pasaulyje Duate, kur Anubis mirusiųjų širdis sveria ant teisingumo svarstyklių. Mirusiojo širdis turi būti lengvesnė už Maat plunkną. Tos širdys, kurios neišlaikydavo išbandymo sušeriamos Amit, sielos nebegali įeiti į Aaru ir amžinai pasmerkiamos mirti antrą kartą Duate. Gerų žmonių širdys išlaiko išbandymą ir sielos keliauja į Aarų pas Ozyrį.
   
Pagal retesnę versiją, Amit stovi šalia ugnies ežero, kur nevertos širdys numetamos žemyn, Amit jų neėsdavo. Šioje versijoje ji daugiau saugotoja negu naikintoja. Mokslinikai mano, kad ši versija yra sinkretizmo padarinys, tačiau nežinoma iš kur kilo.
  
Kai kurie tyrinėtojai Amit sieja su deive Tavaret, kadangi jų išvaizdos panašios, ir Tavaret kaip Beso palydovė taip pat yra kitų saugotoja nuo blogio. Kiti teigia, kad Amit liūtiška išvaizda ir ugnies ežeras galėtų sietis su deive Sekhmet.
Norvegų kalba

**Norvegų kalba** () - indoeuropiečių kalbų šeimos kalba, kilusi iš germanų prokalbės ir priklausanti germanų kalbų šakai. Kartu su danų kalba, švedų kalba, farerų kalba ir islandų kalba sudaro skandinavų kalbų pogrupį.

Kalbama daugiausia Norvegijoje. Iš viso apie 4,6 mln. kalbančiųjų, iš jų 3,5 mln. vartoja bukmolą, o 700 tūkst. - niunoško kalbos variantą. Valstybinė Norvegijos kalba.

Pirmieji literatūros šaltiniai yra iš XII a.

### Abėcėlė
Norvegų kalbos abėcėlėje yra 29 raidės, ji sutampa su lotyniška abėcėle, išskyrus tris paskutines raides Æ, Ø ir Å.

## Literatūra

* Lietuviški-norvegiški pokalbiai = Litauisk-norsk parlør (sud. Ugnius Mikučionis). – Kaunas: UAB „Dargenis“, 2004. – 219 p. – ISBN 9955-403-30-6
* Norvegų kalba: gramatikos konspektas ir žodynėlis (sud. Ugnius Mikučionis). – Kaunas: VDU leidykla, 2004. – 123 p. – ISBN 9955-12-019-3
* Norvegų kalbos pokalbiai ir žodynas (lietuviško vertimo redaktorė Vilma Strupienė). – Šiauliai: Euroknyga, 2006. – 224 p.: iliustr. – ISBN 9955-617-14-4
* Norvegų kalba: gramatikos konspektas ir žodynėlis. – 2-asis patais. leid. (sud. Ugnius Mikučionis). – Kaunas: VDU leidykla, 2007. – 78 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-12-236-4
* Lietuvių-norvegų kalbų žodynas = Litauisk-norsk ordbok. – 3-ioji laida (sud. Evalda Jakaitienė, Sturla Berg-Olsen). – Vilnius: „Baltų lankų“ leidyba, 2008. – 627 p. – ISBN 978-9955-23-177-6
* Norvegų kalbos praktinis mokymosi kursas: standartinis kursas mokytis savarankiškai / Eldrid Hagard Aas. – Šiauliai: Euroknyga, 2010. – 256 p. + 3 garso diskai (CD). – ISBN 978-9955-617-49-5
* Norvegų-lietuvių ir lietuvių-norvegų kalbų žodynas = Norsk-litauisk og litauisk-norsk ordbok: norvegų-lietuvių k. žodyne pateikiama apie 21 000 žodžių ir posakių, lietuvių-norvegų k. žodynėlyje pateikiama apie 3500 žodžių ir posakių. – 8-oji patais. ir papild. laida (sud. Ugnius Mikučionis). – Kaunas: Naujasis lankas, 2015. – 607 p. – ISBN 978-9955-03-928-0
* Norvegų kalbos gramatika: mokomoji knyga / Vilniaus universiteto Skandinavistikos centras (sud. Aurelija Griškevičienė). – Vilnius : Tyto alba, 2012. – 167 p. – ISBN 978-9986-16-883-6


## Nuorodos

* 
* 
*
Rita

**Rita** (, „tvarka, įstatymas, dėsnis, tiesa, darna“) – universalus kosminis dėsnis, viena iš pagrindinių sąvokų vedų religijos pasaulėžiūroje. Tai vidinė veikiamoji galia ar tiesa, lemianti dėsningą visatos ir visuomeninę tvarką.

Rita apibrėžia nesutvarkytos būsenos virtimą tvarkinga būsena ir yra Visatos, žmogaus ir dorovingumo gyvavimo pagrindinių sąlygų tvermės dėsnis. Ritos dėka pasiekiama tvarka Visatos apykaitos rate. Kadangi ši tvarka sutampa su tiesa, tai rita laikoma tiesa plačiąja prasme. Ritos priešingybė – anrita, kaip netvarka, t. y. neturinti ritos. Rita yra visuotinis dėsnis, nes valdo tiek Visatą, tiek ritualą; nuo jo priklauso ir fiziniai, ir moraliniai gyvenimo aspektai.

Pasak „Rigvedos“, rita buvo nustatyta aditjų, kurie ir saugo šį dėsnį. Labiausiai su rita yra susijęs Varuna (ir Mitra); būtent jis kontroliuoja, kaip žmonių poelgiai atitinka ritą. Ritos negali matyti mirtingieji: „dėsnis yra paslėptas paties dėsnio“ (), t. y. rita yra apibrėžta ne iš išorės, o iš vidaus; kitaip tariant, nuo jos priklauso viskas, įskaitant ir pačią ritą. Netgi dievų poelgiai – nei daugiau, nei mažiau, kaip ritos tam tikri pasireiškimai.

Ritai paklūsta saulės judėjimas, lietus, augalų, gyvūnų ir žmonių gyvenimas, dievų veiksmai. Epochoje po vedų sustiprinta ritos etinė interpretacija. Rita (kaip abstrakčioji tvarka) yra susijusi su dharma (kaip konkrečia tvarka). Nuo Upanišadų laikotarpio vietoj ritos sampratos ėmė įsigalėti dharmos ir karmos metafiziniai principai.

Žodis *r̥tá-* kyla iš veiksmažodžio *r̥-* („judėti, kilti, ristis“). Jo atitikmuo senojoje iranėnų religijoje – *aša-*.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Fizikoje:
* Chaos, entropy and the arrow of time
Lorelei

**Lorelei** ( arba *Lorelei*) – stati (132 m aukščio) uola dešiniajame Reino upės krante, Reino tarpeklyje, Reino krašte-Pfalce (Vokietija). Ji yra apie 50 km į vakarus nuo Frankfurto prie Maino ir tiek pat į pietus nuo Koblenco, netoliese yra Sankt Goarshauzeno (*Sankt Goarshausen*) miestelis. Uola pasižymi stipriu aidu, todėl nuo seno pasakojamos legendos, kad šiose vietose gyvenanti sirena, kuri savo žaviomis dainomis vilioja plaukiančiuosius link pavojingų rifų, kur jų laukia mirtis. Uolą 1823 m. savo kūrinyje aprašė žymus vokiečių poetas Heinrichas Heinė.

## Pavadinimo kilmė

Manoma, kad uola pavadinta vidurio vokiečių aukštaičių tarmės pagrindu: *lure* („elfas, nykštukas“) + *lei* („uola“).
Rišis

**Rišis** () – hinduizme antjutimine aiškiaregyste apdovanotas dainius, laikomas mantrų, sudarančių „Rigvedos“ giesmes, įkvėptu regėtoju ir perteikėju.

Pačioje „Rigvedoje“ rišiai dar vadinami *kaví-* („poetas“), *vípra-* („įkvėptasis“), *dhī́ra-* („išminčius; rimtas, nuovokus“). Hinduizmo tradicijoje žodis *r̥ṣi-* kildinamas iš šaknų *ṛṣ-* – „tekėti, sravėti, lieti“ arba *dṛś-* – „regėti“. Kalbininkai laiko šį žodį neaiškios kilmės, bando sieti su  šaknimi, iš kurios vedami žodžiai skr. *irasyáti* („niršta“),  „pavydas“,  „įžeidimas“, .

Jau „Rigvedoje“ išskiriami septyni rišiai (*saptarṣi*). Pasak „Šatapatha brahmanos“ (XIV 5, 2, 6) tai:
* Gotama
* Bharadvadža
* Višvamitra
* Džamadagnis
* Vasištha
* Kašjapa
* Atris (plg. „Brihadaranjaka upanišadoje“ II 2, 6)

„Mahabharatoje“ septyniais rišiais vadinami:
* Maričis
* Atris
* Angirasas
* Pulaha
* Kratus
* Pulastja
* Vasištha

„Vajaus puranoje“ prie šių vardų pridedamas Bhrigus, o „Višnaus puranoje“ Bhrigus ir Dakša (čia jie vadinami „devyniais brahmarišiais“).

Tarp kitų riši vardų minimi ir šie: Vjasa, Gautama, Kanva, Valmikis, Manus, Vibhandaka. Septyni rišiai arba septyni Pradžapačiai buvo skurti žmonijos pirmtako Manaus Svajambhuvos. Hinduizmo tradicijoje sakoma, kad iš viso yra 48 000 rišių. Iš garsiausiųjų rišių save kildina ortodoksalios brahmanų giminės (gotros). Skiriamos 3 rišių grupės: iš Brahmos gimę brahmaršiai (Agastja, Angirasas), dieviškieji rišiai, arba devaršiai (Markandėja), ir radžaršiai, išmintimi pagarsėję karaliai kšatrijai (Džanaka).

Pagal „Šatapatha brahmaną“ (II 1, 2, 4) ir pagal kitus šaltinius, „septyni rišiai“ buvo kadaise lokiais („rikša“) ir vėliau sudarė Didžiųjų Grįžulo Ratų žvaigždyną (plg. su rusų „Большая Медведица“, pažodžiui „Didžioji Meška“). Šis motyvas, tikriausiai, kilo iš žodžių žaismo ir skaičiaus 7. Taip pat plg. žodžio „grįžti“ reikšmę (kaip apytakos rato, kelio) su rišių, kaip kelio rodytojų, funkcija. Galbūt tai yra tie patys septyni pranašai – žyniai, šlovinantys Indrą, arba septyni hotarai, kurie kartu su Manumi paaukojo pirmąją auką dievams.

Greta mitologinių rišių personažų – plg. su mitu, kai jie sukūrė baidyklę kovai su priešais („Džaiminija brahmana“ III, pasakojimas apie Čjavaną), žinomi ir pusiau legendiniai personažai (tie, kuriems priskiriami skirtingų Rigvedos dalių sukūrimas), ir realūs rišiai (filosofinių sistemų, mokymo apie askezę, gramatikos kūrėjai ir kt.).

Rišiams skirta šventė rišipančamė, minima bhadros mėnesio (rugpjūtis–rugsėjis) tamsiosios mėnulio pusės 5 dieną.

## Šaltiniai
Daumantas Pskoviškis

**Daumantas** (; apie 1240 m. – 1299 m. gegužės mėn. Pskove) – iki 1265 ar 1266 m. − Nalšios, nuo 1266 m. − Pskovo kunigaikštis, stačiatikių šventasis.

Pasak rusų istoriko V. Pašutos, šis Daumantas gali būti tapatus Ldk Daumantui, 1285 m. Olešnios valsčiuje patekusiam į Tverės vyskupo sąjungininkų nelaisvę. Šaltiniuose minimas nuo 1262 m.

~1255(?) – 1265 m. Daumantas valdė Nalšios dalinę kunigaikštystę ar jos dalį. Anot „rusėniškosios“ metraštinės versijos, Daumantas buvo vedęs Mindaugo žmonos seserį, kurią iš jo esą paveržė našliu tapęs Mindaugas; Bychovco kronikoje pateikta „lietuviškoji“ šio įvykio versija tarsi leistų manyti, kad Daumantas buvo vedęs ne Mindaugo, bet „ Narimanto“ (= Vaišelgos?) žmonos seserį, kuriai mirus pats Daumantas trumpam pasigrobė Ldk žmoną.

Anot Volynės metraščio, 1263 m., po nesėkmingo žygio į Brianską, Daumantas, neva keršydamas jo žmoną paveržusiam valdovui, prisijungė prie Žemaičių kunigaikščio Treniotos surengto sąmokslo ir asmeniškai nužudė  Mindaugą; tiesa, Šiaurės Rytų Rusios metraštinė tradicija Mindaugo žudiku laiko didžiausią Daumanto priešą Lietuvoje − Polocko ir Nalšios kunigaikštį Gerdenį, taigi gali būti, kad Daumantas ne nužudė, o tik oficialiai „pakeitė“ Mindaugą Lietuvos valdovo soste, po savo giminaičio (ar netgi tėvo) žūties apsiskelbdamas nauju .

1265 m. (tais metais Nalšią užėmė Vaišelgos ir Švarno iš tikrosios Lietuvos atvesta lietuvių bei volynėnų kariuomenė) ar 1266 m. Daumantas (galbūt išvytas 1266(?) m. Nalšioje įsitvirtinusio Gerdenio) kartu su 70 ar 300(?) savo kariauninkų ir kt. rėmėjų šeimų atbėgo į Pskovą, kur buvo pakrikštytas Timofiejumi, vedė Aleksandro Neviškio anūkę ir tapo Pskovo daliniu kunigaikščiu (1270 m. nuo šių pareigų nušalintas, po kelerių metų vėl grįžo į Pskovo kunigaikščio postą). 

Pskovo kunigaikštystė Daumanto valdymo laikotarpiu virto Pskovo respublika ir atsiskyrė nuo Naugardo respublikos.

1266 m. vasarą ir 1267 m. vasarą, o taip pat tikriausiai ir ~1282 m., Daumanto vadovaujama Pskovo ir kitų rusėnų žemių kariuomenė siaubė Gerdenio valdas, o 1268–1298 m. tiek gynybinėse, tiek puolimo kampanijose daug kartų susirėmė su Livonijos ordino riteriais ir jų sąjungininkais.

## Šaltiniai
Danijos karas

**Danijos karas** (**Danijos-Prūsijos karas**, **Karas dėl Šlėzvigo**, **Karas dėl kunigaikštysčių**; 1864) – karas tarp Danijos ir Prūsijos-Austrijos koalicijos dėl Šlėzvigo ir Holšteino paveldėjimo teisės. Šis karas buvo vienu iš pirmųjų įvykių, kurie sustiprino Prūsijos galią Vokietijoje.

Pretekstas karui kilo 1863 metais priėmus Danijos konstituciją, pagal kurią panaikinta personalinė unija su Šlėzvigu, o Šlėzvigas tapo Danijos dalimi. Austrija ir Prūsija okupavo Holšteiną ir Danijos Lauenbergą, o Danijai nesutinkant atšaukti konstitucijos 1864 m. vasario 1 d. prasidėjo karas.

## Karo pabaiga

Danijai pralaimėjus, pagal Vienos taikos sutartį, kuri sudaryta spalio 30 d., ji neteko Šlėzvigo, Holšteino ir Lauenburgo. Šių kraštų valdymas atiteko Prūsijos karaliui ir Austrijos imperatoriui. Bendro prūsų ir austrų valdymo konfliktai buvo viena Austrijos-Prūsijos karo priežasčių, po šio karo Šlėzvigas ir Holšteinas tapo suvienytos Vokietijos dalimi.
Skritulio kvadratūra

**Skritulio kvadratūra** – klasikinis geometrijos uždavinys, kurio tikslas duotajam skrituliui nubraižyti lygiaplotį kvadratą. Vienur rašoma, jog uždavinį pirmąkart iškėlė senovės graikai, kitur – jog jį dar prieš du tūkstančius metų žinojo senovės egiptiečiai.

Jei reikalaujama naudotis tik „klasikiniais“ geometrijos įrankiais (skriestuvu ir nesugraduota liniuote), šio uždavinio sprendimas neegzistuoja. Uždavinį galima apytikriai (tačiau bet kuriuo norimu tikslumu) išspręsti naudojant sugraduotą liniuotę (idealią).

Uždavinys reikalauja nubrėžti dvi atkarpas, kurių ilgių santykis būtų \sqrt{\pi}. 1882 m. Ferdinand von Lindemann įrodė, jog skriestuvu ir liniuote šito padaryti neįmanoma, nes {\pi} yra transcendentinis skaičius.

Rašytojai kartais šį terminą naudoja kaip metaforą nusakyti užduočiai, kuri, nors iš pažiūros neatrodo neišsprendžiama, visgi tokia yra.

Senesnėje lietuvių kalba išleistoje literatūroje šis uždavinys vadinamas *apskritimo kvadratūra*. Pavadinimas yra klaidinantis, kadangi apskritimas neturi ploto.

## Taip pat skaitykite
* Kampo trisekcija
* Kubo dvigubinimas

## Šaltiniai
1581 m.

**1581** m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys ketvirtadienį pagal Grigaliaus kalendorių.

## Nuorodos
Šiaurės Taryba

**Šiaurės Taryba** – Šiaurės šalių bendradarbiavimo forumas. Valstybių ir jų autonominių darinių parlamentai siunčia atstovus į Tarybą, kur jie atstovauja savo šalių interesams ir yra kas metus perrenkami.
Taryba įkurta 1952 m. ir nuo to laiko renkasi kasmet. Darbas koordinuojamas 5 specializuotų komitetų.

Nuo 1971 m. taip pat yra **Šiaurės ministrų taryba**, kuri penkių valstybių ir trijų autonominių teritorijų (Farerų salos ir Grenlandija priklauso Danijai, o Alandų salos – Suomijai) bendradarbiavimą palaiko vyriausybių lygmenyje. Abi šios institucijos turi bendrą sekretoriatą Kopenhagoje.

Atstovai taryboje:
* Danija (16 atstovų)
** Farerų salos (2 atstovai)
** Grenlandija (2 atstovai)
* Suomija (18 atstovų)
** Alandų salos (2 atstovai)
* Islandija (7 atstovai)
* Norvegija (20 atstovų)
* Švedija (20 atstovų)

## Taip pat skaitykite
* NB8
* Beniliuksas
Septyni išminčiai

**Septyni išminčiai** – (gr. οἱ ἑπτὰ σοφοί, hoi hepta sophoi; ~620–550 m. pr. m. e.) – taip pavadinti legendiniai VII/VI amžiaus prieš m. e. Graikijos (Antika) mąstytojai ir visuomenės veikėjai, pagarsėję savo išmintimi. Jų mąstymas, gyvenimas bei kūryba buvo laikomi pavyzdiniais ir sudarė bendruomeninės ir kitokios tarpusavio santarvės pagrindą visuomenėje. Be to, jų filosofiniai darbai ir traktatai lėmė tolesnę Graikijos mokslų, o kartu ir visuomeninę pažangą, plėtrą.

## Išminčiai ir jų žinomiausi posakiai
# Chilonas (gr. Χίλων ὁ Λακεδαιμόνιος): *Pažink save* (Γνῶθι σεαυτόν),
# Periandras (gr. Περίανδρος ὁ Κορίνθιος): *Tramdyk pyktį* (Χόλου κρατέειν),
# Solonas (gr. Σόλων ὁ Αθηναίος): *Žiūrėk gyvenimo galo* (Τέρμα δ᾿ ὁρᾶν βιότοιο),
# Talis (gr. Θαλής ὁ Μιλήσιος): *Niekuo nepasitikėk* (Ἐγγύην φεύγειν),
# Kleobulas (gr. Κλεόβουλος ὁ Ρόδιος): *Svarbiausia saikas* (Μέτρον ἄριστον),
# Pitakas (gr. Πιττακός ὁ Μυτιληναίος): *Nieko per daug* (Οὐδέν ἄγαν),
# Biantas (gr. Βίας ὁ Πριηνεύς): *Blogųjų daugiau* (Τοὺς πλέονας κακίους).

## Šaltiniai
Anubis

:*Šis straipsnis - apie dievybę. Apie šiai dievybei skirtą administracinį vienetą, žiūrėkite [[Anpu (nomas)]]*

**Anubis** (**Anpu** „aukso aušra“, **Anup**, **Anop**) (graik. *Anoubis*, *Anoubidos*) egiptiečių mitologijoje – pomirtinio pasaulio dievas, balzamavimo viešpats, įsteigęs laidotuvių ritualą, pirmasis paruošęs Ozyrio mumiją. Dievo vardas Anubis reiškia „puvimas“.

Pagal vienus šaltinius, jo tėvas buvo Setas, motina – Neftidė, pagal kitus – tėvas Ozyris, o motina Izidė. Vadinamas ketvirtuoju Ra sūnumi. Vėliau tampa Ozyrio svitos nariu.

Vaizduojamas žmogaus kūnu su juodo šakalo galva.

## Kultas

Kadangi Anubis asocijuojamas su tikėjimu apie širdies svėrimą, buvo laikomas pomirtinio pasaulio – Duato – vartų saugotoju, mirties uždangos saugotoju. Buvo manoma, kad jis saugo sielas, kol jos keliauja iki teismo vietos, todėl laikomas pražuvusių sielų globėju (tarp jų ir našlaičių). Jis taip pat ir laidotuvių dievas, identitetas susiliejo su Vepvavetu, panašiu šakalo galva dievu, kuris buvo siejamas su laidojimo ritualu. Vepvavetas buvo garbinamas Aukštutiniame Egipte, o Anubis – Žemutiniame Egipte.

Anubis savo šuniška nosimi apuosto žmones ir tik tyrai kvepiančius praleidžią į Mirusiųjų karalystę. Manoma, kad tai viena iš priežasčių, kodėl egiptiečiai dėdavo į mirusiojo kapą kvepiančių žolelių…
Didysis Šiaurės karas

**Didysis Šiaurės karas** įvyko tarp Rusijos, Danijos-Norvegijos unijos ir Saksonijos-Abiejų Tautų Respublikos unijos koalicijos (nuo 1715 m. prie jos prisijungė Prūsija bei Hanoveris) ir Švedijos nuo 1700 iki 1721 m.

Karo pasekmės – Švedijos įtaka Baltijos jūroje smarkiai sumažėjo, švedams praradus teritorijas jūros pakrantėje (Livonijoje, Estijoje, Vokietijoje), o Rusija tapo viena iš didžiųjų Europos valstybių.

## Ištakos
Tarp 1560 ir 1660 m. Švedija sukūrė „Baltijos imperiją“, į kurią be pačios Švedijos įėjo Karelija, Ingrija, Estija ir Livonija. Trisdešimtmečio karo (1618–1648) metu jai atiteko teritorijos Šiaurės Vokietijoje – Pamarys (Pomeranija), Vismaras, Brėmenas ir Verdenas su apylinkėmis. Per šį laikotarpį Švedija sukūrė stiprią ir gerai paruoštą kariuomenę. 1700 m. Švedija buvo vyraujanti valstybė Baltijos jūros regione ir viena iš didžiųjų Europos valstybių.

Visos prieš Švediją susikūrusios koalicijos valstybės turėjo savo tikslų. Danija tikėjosi teritorijų Vokietijoje, Abiejų Tautų Respublika – susigrąžinti Livoniją su Ryga. Rusijos svarbiausias užsienio politikos ir ekonominis tikslas buvo įgyti priėjimą prie Baltijos jūros. Pagal 1617 m. Stolbovo taikos sutartį Rusija buvo priversta atiduoti Švedijai teritorijas nuo Ivangorodo iki Ladogos ežero ir taip visiškai prarado priėjimą prie Baltijos jūros.

## Karo eiga
Karo pradžioje Danijos karalius Frederikas IV įsiveržė į Šlėzvigą-Holšteiną. Švedijos karaliui rugpjūčio 8 d. Karoliui XII pavyko sumušti danus prie Kopenhagos, o lapkričio 30 d. rusai pralaimėjo Narvos mūšį. Tuomet Karolis pradėjo kampaniją prieš Saksoniją bei Abiejų Tautų Respubliką ir 1706–1707 m. nuvertė karalių Augustą II, priversdamas bajorus išsirinkti jam palankų karalių – Stanislovą Leščinskį.

1708 m. jis pradėjo žygį prieš Rusiją, persikėlęs per Bereziną prie Haloučyno, sumušė Petro I armiją bei jį persekiodamas nužygiavo į Ukrainą, kur labai sunkiai peržiemojo. Čia jis pralaimėjo Poltavos mūšį, po kurio kariuomenėje smukus kovos dvasiai, paliko ją prie Perevolochnos ir pasitraukė į Osmanų imperiją, kur penkerius metus gyveno turkų sultono globoje, valdydamas Švediją per žygūnus.

Šiuo pralaimėjimu karas nesibaigė. Petras I Ingrijos miestelio Nymeno vietoje įkūrė Sankt Peterburgą. Karolis grįžo iš Turkijos, tačiau 1718 m. žuvo mūšyje Norvegijoje. Per kelis tolesnius metus švedai patyrė pralaimėjimų nuo į karą įsijungusių Prūsijos ir Hanoverio valstybių. 1721 m. Švedija buvo priversta pasirašyti taiką, kuria neteko visų savo valdų už Baltijos jūros, jos tarptautinis vaidmuo sumenko.

## Išnašos


## Literatūra
* 
* 
* David Kirby *Šiaurės Europa ankstyvaisiais naujaisiais amžiais*. V., 2000.
Amenemis IV

**Amenemis IV** (**Amenemhetas IV**, **Amenemhatas IV**, m. apie 1799 m. pr. m. e.) – septintasis dvyliktosios Egipto dinastijos faraonas. Valdė apie 1808–1799 m. pr. m. e. Buvo tėvo Amenemio III koregentas.

Jo valdymo laikotarpiui priskiriama pietinė piramidė Mazgunoje (prie Dahšūro). Jis tikriausiai baigė tėvo šventyklų statybas Medinet Madi ir pastatė neįprastą šventyklą Fajumo pietryčiuose. Pagal Turino kanoną, valdė 9 metus, 3 mėnesius ir 27 dienas. Mirė nepalikęs sūnaus įpėdinio, todėl karaliene tapo jo netikra sesuo Sobekneferu, kuri tapo pirmąja moterimi, valdžiusia Egiptą po 1500 metų ir antrąja Egipto karaliene visoje istorijoje.
## Literatūra
* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press., 2002, p. 28
Kuopijas

**Kuopijas** () – miestas vidurio Suomijoje, prie Kalavesio ežero. Transporto centras (geležinkelio, vandens, kelių) – yra uostas (kanalais susisiekiantis net su Baltijos jūra), oro uostas (vietinių skrydžių). Verslo ir pramonės centras. Išvystyta maisto apdirbimo pramonė, audinių gamyba. Kasmet čia vyksta Suomijos ledo maratonas, Kuopijo šokių ir muzikos festivaliai, Pujo žiemos žaidynės. Kuopijas – Rytų Suomijos provincijos kultūrinis centras.

Miesto įžymybė – Pujo (*Puijo*) bokštas, greta kurio vyksta ir tarptautinės slidinėjimo nuo tramplino varžybos. Miestą supa daug ežerų ir ežerėlių, miškingų vietų. Kuopijas – švietimo centras, čia yra ketvirtasis pagal dydį Suomijos universitetas (*Kuopion yliopisto*, įk. apie 1970 m.), kurio pagrindinės studijų kryptys orientuotos į gamtos ir aplinkos apsaugos mokslus. Yra taikomųjų mokslu universitetas „Savonia“, Sibelijaus akademijos Kuopijo filialas.

## Istorija

1653 m. Kuopiją įkūrė švedų karo vadas Peteris Brahė, nors oficialia įkūrimo data laikoma 1775 m. lapkričio 17 d., kai švedų karalius Gustavas III įsakė šioje vietoje kurti miestą.

## Sportas

### Futbolas
* KuPS Kuopio
* Koparit Kuopio

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Miesto oficiali svetainė  
* Informacija apie Kuopiją
Norvegijos herbas

**[[Norvegija|Norvegijos]] herbas** – vienas iš Norvegijos valstybės simbolių. Tai vienas seniausių Europoje naudojamų valstybės herbų. Jis kilęs iš karališkosios šeimos herbo.

## Aprašas
Raudoname lauke auksinis šėlstantis liūtas su auksine karūna ir kirviu sidabrine galva ir auksiniu kotu letenose. Virš skydo – karaliaus karūna. 

## Istorija
1280 m. karalius Eirikas Magnusonas prie liūto pridėjo karūną ir sidabrinį kirvį. Kirvis simbolizuoja šventojo kankinio Olafo nužudymą kirviu Stiklestado mūšyje.

Norvegijos herbo išvaizda metams bėgant keitėsi, priklausomai nuo heraldikos madų. Viduramžių pabaigoje kirvis pamažu tapo ilgas ir panašus į alebardą. Kirvio kotas vaizduotas išlenktu, kad atitiktų heraldinio skydo formą, kaip tai buvo populiaru tuo metu bei atitiktų monetų formą. 1844 m. alebardos atsisakyta ir ji pakeista trumpakočiu kirviu, kai buvo patvirtintas oficialus herbo dizainas. 

1905 m. oficialus karališkojo ir valstybės herbo dizainas dar kartą pakeistas, grąžinant viduramžišką foną su trikampiu skydu ir stačiau stovinčiu liūtu. Dabartinis herbas karaliaus patvirtintas 1992 m. gegužės 20 d.
Laisvalaikis

**Laisvalaikis** – laikas, nepriskiriamas tokiai privalomai veiklai kaip darbas (profesinė veikla, namų ruoša), mokymasis, valgymas, miegas. Kai kuriais atvejais nėra griežtos ribos tarp privalomų atlikti darbų ir laisvalaikio, kadangi kai kurie privalomi darbai gali būti atliekami ir laisvu nuo darbo metu, savo malonumui (pavyzdžiui, kokio nors ilgalaikio plano, teikiančio malonumą, vykdymas).

Plačiąja prasme laisvalaikis - socialinio gyvenimo, veiklos sritis, infrastruktūros dalis, pramogos.

## Praleidimo būdai
Pagal aktyvumo lygį gali būti išskiriami tokie laisvalaikio praleidimo būdai kaip:
* **Aktyvus laisvalaikis** - siekiant kaip nors panaudoti savo energiją. Tai aktyvi rekreacija, hobis, atostogos, žaidimai, sportas savo malonumui.
* **Pasyvus laisvalaikis** - vengiant aktyvios veiklos. Tai gali būti ėjimas į kiną, televizoriaus žiūrėjimas ir kiti laiko praleidimo būdai. Pasyvus laisvalaikis yra geras atsipalaidavimo būdas nuo aktyvios veiklos.
Branduolinė jėgainė

**Branduolinė jėgainė** (dar vadinama **atomine elektrine** – *AE*) – elektrinė, kuri gamina elektros energiją naudodama branduolinį kurą (pvz., praturtintą uraną, uraną arba plutonį).

## Istorija
1942 m. gruodžio 2 d. vadovaujant Enrico Fermi Čikagoje (JAV) buvo paleistas pirmasis pasaulyje branduolinis reaktorius Chicago Pile-1. Šis eksperimentas buvo dalis Manheteno projekto. Tiesa, savęs palaikančios grandininės branduolinės reakcijos demonstravimas truko tik 33 minutes, kol reaktorius pasiekė kritinę situaciją, ir buvo sustabdytas.

Pirmoji eksperimentinė branduolinė jėgainė EBR-I, gaminusi elektrą, buvo paleista 1951 m. gruodžio 20 d. dykumoje Aidaho valstijoje, JAV. Tuo metu ji gamino tiek energijos, jog pakako uždegti keturioms 200 vatų lemputėms. Liepos 17 d. 1955 m. Arco miestas tapo pirmuoju JAV apšviestu elektra, gaminta iš branduolinės energijos.

Pirmą komercinę jėgainę 1954 m. birželio 27 d. Obninske pastatė Tarybų Sąjunga. Obninsko branduolinė jėgainė gamino apie 5 megavatus elektros energijos ir 10 metų buvo vienintelė tokio tipo elektrinė visoje Tarybų Sąjungoje.

## Veikimo principas
Branduoliniuose reaktoriuose vykstant branduolių dalijimosi reakcijai, išsiskyrusi šiluminė energija šilumnešiu tiesiogiai arba per šilumokaičius perduodama elektrinės turbinoms. Tiesioginio perdavimo atveju branduolinis reaktorius turi vieną šilumnešio cirkuliacijos kontūrą, perduodant energiją per šilumokaičius – du arba tris kontūrus. Branduolinės reakcijos metu išsiskyrusi šiluminė energija yra paverčiama elektros energija. Branduoliniuose reaktoriuose įrengiama biologinės apsaugos, valdymo, avarinio aušinimo, energijos generavimo ir tankio pasiskirstymo kontrolės, kanalų aušinimo ir sandarumo, vandens debito kontrolės ir reguliavimo, kuro elementų sandarinimo kontrolės sistemos.

## Lietuvoje
Lietuvoje nuo 1983 m. gruodžio 31 d. iki 2009 m. gruodžio 31 d. veikė Ignalinos atominė elektrinė, turėjusi du didžiausius pasaulyje reaktorius. Per 26 eksploatavimo metus Ignalinos AE pagaminta 307,9 milijardų kilovatvalandžių elektros energijos.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Ignalinos atominės elektrinės projektas
Savitaiga

**Savitaiga**, **autosugestija** yra procesas, kurio metu asmuo, treniruodamas ir veikdamas pasąmonę, siekia įteigti sau tam tikrus teiginius, mintis tam, kad šie įsitvirtintų pasąmonėje ir po to nesąmoningai veiktų žmogaus sąmonę.

## Istorija
Savitaigos teoriją pagrindė prancūzų vaistininkas Emilis Coué XIX a. Jis pastebėjo, kad medikamentų, kuriuos jis duodavo savo klientams, poveikis priklausydavo nuo žodžių, kuriuos jis pasakydavo perduodamas vaistus. Stebėdamas savo apylinkės gyventojus jis priėjo prie išvados, kad kiekvienas žmogus gali pagerinti savo savijautą, jeigu jis naudos sugestijos formules ir keletą kartų pakartos tam tikrus žodžius. Jo pagrindinė formulė buvo:
„*Kiekvieną dieną visais atžvilgiais man darosi vis geriau ir geriau. *“ kurią kartojant po kiek laiko pasijuntama geriau.

## Technika
Pasąmonė pasiekiama savihipnozės arba kartojamų afirmacijų pagalba. Pasąmonės pasipriešinimas įveikiamas itin ryškių vaizdinių pagalba (vizualizacija), kadangi pasąmonės kalba yra vaizdas.

## Veiksmingumas
Savitaigos veiksmingumas priklauso nuo:
* atsipalaidavimo būsenos (smegenų biosrovės dažnio - kuo jis žemesnis, tuo veiksmingesnė įtaiga),
* įsivaizduojamų objektų detalumo, susikurto vaizdinio tikroviškumo, ryškumo,
* treniravimosi periodiškumo bei susikaupimo.

Autosugestijos metu garsiai arba mintyse nuolat kartojamas sakinys, kol jį priima pasąmonė bei jis įtvirtina. Nepriklauso nuo to, ar mintis turi teigiamą ar neigiamą prasmę. Tikimasi, kad mintis taps savaime suprantamu (pasąmonei) faktu ir taps įsitikinimu, kuriuo neabejojama ir kuriuo bus vadovaujamasi nesąmoningai.

## Formos
Savitaiga gali būti nesąmoninga ir sąmoninga. Pastarasis atvejis paprastai dažnesnis. Tačiau ir pirmojo atvejo pavyzdžių gausu kasdieniniame gyvenime (*man nesiseka, aš nieko negaliu padaryti; aš nieko nesugebu; esu bejėgis; man nepasiseks, aš nelaimėsiu* ir t. t.).

## Taikymas
Autosugestija taikoma taip pat ir autogeninės treniruotės bei pozityvaus mąstymo atvejais.
Sobekneferu

**Sobekneferu** (valdė apie 1787−1783 m. pr. m. e.) – paskutinė dvyliktos Egipto dinastijos valdovė. Antroji karalienė visoje Egipto istorijoje. Amenemio III duktė. Jos vardas reiškia „Sobeko gražuolė“. Buvo ištekėjusi už brolio, faraono Amenemio IV. Tapo karaliene, kadangi Amenemis IV nesusilaukė įpėdinio. Pagal Turino kanoną, valdė 3 metus, 10 mėnesių ir 24 dienas. Nežinomi jos pastatyti monumentai, tačiau išliko daugybė statulų. Manoma, kad Sobekneferu statė „priedus“ prie Amenemio III monumentų. Jos valdymo metu baigtos Amenemio I laidojimo šventyklos statybos Havaroje. Jos kapavietė nerasta, spėjama, kad tai galėtų būti piramidės kompleksas Mazgunoje (prie Dahšūro) šiauriau Amenemio IV pastatytojo. Pati piramidė laidojimui nenaudota, Sobekneferu ir Amenemis IV tikriausiai palaidoti kur netoliese.
## Literatūra
* Margaret Bunson. *Encyclopedia of Ancient Egypt*. Infobase Publishing, 2014, p. 380
Vinlandas

**Vinlandas** (*Weinland* – „vyno žemė“) – vardas, kuriuo iš Grenlandijos ar Islandijos kilęs vikingas Leifas Eriksonas (*Leif Eriksson*) apie 1000 metus pavadino žemės teritoriją, esančią Šiaurės Amerikoje, ir ten apsigyveno kaip vienas pirmųjų europiečių.

Nesutariama, ar Vinlandas buvo Niufaundlando saloje, ar kažkur aplink dabartinį Niujorką. Vinlandas, skirtingai nei kitos vikingų kolonijos, tokios kaip Islandija, neišsilaikė.

Remiantis Skalholtso knyga (*Skálholtsbók*) didysis atradimas įvyko, L. Eriksonui grįžtant į Europą, kai jis nukrypo nuo pasirinkto kurso ir kitapus Dovydo Žemės pastebėjo žemyną.

*Flateyjarbók* teigia, kad jis pirma grįžo į savo tėvo dvarą Grenlandijoje ir tada išvyko ieškoti lygumų ir miškingos žemės, kurią **Bjarne Herjolfsson**, būdamas laive, iš tolo pastebėjo, kai plaukė Deiviso sąsiauriu.

Vinlando pavadinimas siejamas su „vynuogėmis“, kurias ten neva radę vikingai. Yra ir kitų Vinlando etimilogijos variantų.

## Rašytiniai šaltiniai

Pirmasis rašytinis šaltinis randamas Hamburgo bažnyčios pontifiko gestuose (*Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum*), užrašytuose Adomo Brėmeniečio (*Adam von Bremen*) 1076 m.

## Taip pat skaitykite
* Ikikolumbinės kelionės į Ameriką
Teofanė

**Teofanė** (gr. Θεοφανη) – graikų mitologijoje Poseidono mylimoji, kurią jis paslėpė avies pavidalu Krimisos saloje (viena iš etimologinių reikšmių – „Avių šaltinis“), nuo kurios Poseidonas, pasivertęs avinu, susilaukė aukso vilnos ėriuko (Chrisomalas). Šį ėriuką nuo vilkų išgelbėjo Atamantas (Atamas), vėliau ant jo Hela ir Friksas skrido į Kolchidę, o Argonautai vyko ieškoti šio ėriuko auksinės vilnos.
1765 m.

**1765** m. buvo nekeliamieji metai, prasidedantys antradienį pagal Grigaliaus kalendorių.

## Lietuvoje

### Gimtadieniai
* **[[Rugsėjo 25]]** d. – Mykolas Kleopas Oginskis, kunigaikštis, diplomatas, Abiejų Tautų Respublikos politinis veikėjas, vienas iš 1794 m. sukilimo vadų, 1802 m. Vilniaus universiteto garbės narys, kompozitorius, populiarių Europoje polonezų, mazurkų autorius (m. 1833 m.).

**Nedatuota**

* Gabrielius Tiškevičius Logoiskis, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, Abiejų Tautų Respublikos karinis veikėjas (m. 1825 m.).

### Mirtys

**Nedatuota**

* Jurgis Kazimieras Skuminas Tiškevičius, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajoras, didikas, Lelijos herbo grafas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas (g. 1701 m.).
* Juozapas Pacas, LDK karinis ir politinis veikėjas, Žemaičių kaštelionas. 
## Pasaulyje

### Gimtadieniai
* **[[Rugpjūčio 21]]** d. – Vilhelmas IV, Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Airijos karalystės valdovas (nuo 1830 m. iki 1837 m.) (m. 1837 m.).
* **[[Rugsėjo 18]]** d. – Grigalius XVI, Romos katalikų bažnyčios popiežius nuo 1831 m. vasario 2 d. iki mirties (m. 1846 m.).
* **[[Gruodžio 8]]** d. – Elis Vitnis, JAV inžinierius, išradęs medvilnės valymo mašiną (m. 1825 m.).

**Nedatuota**

* Petras Bagrationas, karinis veikėjas, Rusijos imperijos kariuomenės generolas (m. 1812 m.).
##### Neaprašyti

* **[[Lapkričio 14]]** d. – Robertas Fultonas, amerikiečių išradėjas (m. 1815).

### Mirtys
* **[[Balandžio 15]]** d. – Michailas Vasiljevičius Lomonosovas, rusų poetas, biologas, rusų kalbos reformatorius – mokslininkas universalas (g. 1711 m.).
* **[[Spalio 21]]** d. – Džiovanis Paolo Paninis, italų tapytojas ir architektas, geriausiai žinomas kaip vedutistas (veduta – dailės kūrinys, detaliai vaizduojantis mietsą, jo fragmentą arba atskirus pastatus) (g. 1691 m.).
* **[[Gruodžio 25]]** d. – Vaclavas Prokopas Divišas, čekų teologas ir gamtotyrininkas (g. 1698 m.).

## Nuorodos