open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Maludė

**Maludė** (*Conioselinum*) – salierinių (*Apiaceae*) šeimos augalų gentis. Paplitusi Eurazijoje ir Šiaurės Amerikoje. Tai daugiamečiai augalai baltais skėtiniais žiedynais.

## Rūšys

Lietuvoje auga viena rūšis – totorinė maludė (*Conioselinum tataricum*). Reta, įtraukta į Raudonąją knygą.

Kitos dažnesnės rūšys:
* *Conioselinum chinense*
* *Conioselinum gmelinii*
* *Conioselinum vaginatum*
* ir kt.
Zinaida Kalpokovaitė-Vogėlienė

**Zinaida Kalpokovaitė-Vogėlienė** (g. 1941 m. kovo 22 d. Kaniūkuose, Aluntos valsčius) – Lietuvos tekstilininkė, viena smulkiosios tekstilės pradininkių Lietuvoje.

## Biografija
1966 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1965–1974 m. dirbo Vilniaus modelių namuose dailininke modeliuotoja.

## Kūryba
Išaudė apie 230 įvairaus formato gobelenų („Žemė žydi“ 1970 m., ciklas „Rytas, Diena, Vakaras, Naktis“, Vilniaus miesto santuokų rūmuose, 1981–1984 m., „Lemtis“ 1988 m., „Praeinantis laikas“ 1997 m., „Pokalbis“ 2000 m.), tarp jų – pagal savo tapybos kompozicijas, sūnaus Aliaus Vogėlos ir anūko Arimanto Vogėlos piešinius. Nuo devintojo dešimtmečio kuria ir objektus (ciklas „Sąsajos“ 1988 m.), instaliacijas („Rūsių gyvenimas“ 1991 m., „Dvi pusės“ 1998 m.). Kūriniuose naudoja netradicines medžiagas – daigintus augalus, džiovintas muses, vorus, žiedlapius, įvairias technikas. Kūrybai būdinga estetinė pajauta, technologinis meistriškumas, novatoriškumas, gobelenų kompozicijos dažnai abstrakčiojo ekspresionizmo stilistikos, ryškaus, kartais achromatinio kolorito. Nuo 1965 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, 1978–2005 m. surengė (daugiausia Vilniuje) 10 individualių parodų, pelnė įvairių apdovanojimų (Pabaltijo taikomosios dailės trienalės Taline Didysis prizas, 1988 m.). Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Lietuvos nacionalinis muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus) ir Rusijos muziejai.
Plačiau: http://www.edaile.lt

## Literatūra
* Lijana Šatavičiūtė. Zinaida Vogėlienė, Vilnius, 2002 m.

## Šaltiniai
Petras Kaltenis

**Petras Kaltenis** (1937 m. lapkričio 12 d. Beržytės vnk., Kėdainių apskritis – 2022 m. spalio 18 d. Vilnius) – Lietuvos gydytojas pediatras, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
1961 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1961–1963 m. dirbo vyresniuoju redaktoriumi Lietuviškosios tarybinės enciklopedijos redakcijoje Vilniuje. 1962–1963 m. Respublikinės vaikų ligoninės gydytojas. 1963–1972 m. ir nuo 1974 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1990 m. profesorius. 1972–1974 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto medicinos informacijos skyriaus vedėjas. 1987 m. medicinos mokslų daktaras. 1988 m. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio seimo narys. 1991–2002 m. Vilniaus universiteto Pediatrijos centro vadovas.

Pagrindinė mokslinio, pedagoginio ir praktinio darbo sritis – vaikų inkstų ligos. Patobulino vaikų šlapimo organų ligų diagnostikos ir gydymo metodų. Tarptautinės vaikų nefrologų asociacijos, Europos vaikų nefrologų draugijos, Europos dializės ir transplantacijos asociacijos, Europos inkstų asociacijos narys. Žurnalo „Acta Medica Lituanica“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas.

## Bibliografija

* Vaikų širdies ligos. – Vilnius: Mintis, 1973. – 23 p.
* Vaikų širdies funkciniai ūžesiai. – Vilnius: Mintis, 1974. – 110 p.: iliustr.
* Vaikų inkstų ligos / P. Kaltenis, K. Gricius, G. Žukienė. – Vilnius: Mokslas, 1981. – 140 p.: iliustr.
* Antibiotikai – beta laktamazių inhibitoriai. – Vilnius: Piketa, 1996. – 44 p.: iliustr. – ISBN 9986-439-07-8
* Vaikų ligos: vadovėlis (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1976. – 339 p.: iliustr.
* Pediatro žinynas: vaikų ligų diferencinė diagnostika ir gydymas (su kitais). – Vilnius: Mokslas, 1985. – 415 p.
* *Helicobacter pylori*, gastritas ir opaligė: mokymo priemonė / Petras Kaltenis , Aleksandras Savinas. – Vilnius, 1990. – 39 p.
* Antibakteriniai preparatai: žinynas. – Vilnius: Pradai, 1993. – 283 p.
* Lietuvos vaikų pneumonijų diagnostikos ir gydymo sutarimas (su kitais). – Vilnius: Atkala, 2003. – 32 p.: lent.
* Pediatrija bendrojoje praktikoje: vadovas (su kitais). – Vilnius: Vaistų žinios, 2004. – 695 p.: iliustr. – ISBN 9955-511-42-7
* Vaikų ligos, T. 3 (su kitais). – Vilnius: VU leidykla, 2004. – 648 p.: iliustr. – ISBN 9986-19-702-3
* Vaikų inkstų ligų ir sindromų vadovas. – Vilnius: Vaistų žinios, 2005. – 256 p. – ISBN 9955-511-53-2
* Vaiko priežiūros ir ligų žinynas: nuo 1 dienos iki 18 metų (su kitais). – Vilnius: MELI, 2005- – ISBN 5-420-01560-9
* Šeimos gydytojo vadovas (su kitais). – Vilnius: Vaistų žinios, 2006. – 776 p.: iliustr. – ISBN 9955-511-56-7


## Įvertinimas
* 1994 m. Lietuvos mokslo premija, už darbų ciklą „Vaikų ligų diagnostikos, gydymo ir profilaktikos pasiekimai“ (1973–1993 m.), su kitais
* 2000 m. Lietuvos nepriklausomybės medalis 

## Šaltiniai
Vytautas Kaluina

**Vytautas Kaluina** (g. 1931 m. spalio 13 d. Laukminiškiuose, Kupiškio valsčius) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
1961 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją. 1982 m. veterinarijos mokslų daktaras.

1961–1963 m. Buivydiškių žemės ūkio technikumo dėstytojas. 1965–1987 m. dirbo Biochemijos institute, 1983–1987 m. Paukščių leukozių imunomorfologijos sektoriaus vadovas. 1987–2001 m. dirbo Imunologijos institute, 1994–1995 m. Ekologinės imunologijos laboratorijos vedėjas. 1987–1995 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, nuo 1992 m. profesorius.

## Bibliografija
* Vištų navikų citomorfologija, su P. Sadausku, 1985 m., rusų k.
* Paukščių mikoplazmozės, 1998 m.

## Šaltiniai
Otilija Kaluževičienė

**Otilija Kaluževičienė** (1912 m. liepos 9 d. Pauperiuose, Biržų valsčius – 2007 m. rugsėjo 17 d. Kaune) – Lietuvos cirko artistė.

## Biografija
Vyras Kazys Kaluževičius, sūnus Zigmundas Černiauskas. Debiutavo 1931 m. Latvijos kilnojamajame cirke. Oro gimnastė, ekvilibristė, akrobatė. Nuo 1934 m. dirbo įvairiose Lietuvos cirko trupėse, 1944-1970 m. Lietuvos filharmonijos trupėje „Cirkas scenoje“ (nuo 1959 m. cirkas „Vilnius“). Svarbiausius numerius atliko su vyru, D. Bereišiene, A. Putriumi.

Palaidota Kauno Eigulių kapinėse.

## Šaltiniai
Polikarpas

**Polikarpas** (69 m. – apie 156 m. Smirnoje) – Smirnos vyskupas, katalikų, Rytų ortodoksų, anglikonų ir liuteronų šventasis, priskiriamas prie apaštališkųjų tėvų. 

## Biografija
Buvo apaštalo Jono mokinys, jo paskirtas Smirnos vyskupu prieš 96 m. ištremiant jį į Patmos salą.

Garsiausi Polikarpo mokiniai – Irenėjus ir Papijas.

155 m. (pagal kitą versiją 158 m.) Polikarpas lankėsi pas popiežių Anicetą, norėdamas apginti Mažojoje Azijoje priimtą Velykų datą, kuri, skirtingai nei Romoje, buvo švenčiama nisano mėnesio 14 dieną, kartu su žydų Paschos švente, neatsižvelgiant į savaitės dieną. Tuo tarpu Romoje, Egipte ir visuose Vakaruose Velykos visada švęstos artimiausią Paschai sekmadienį. Susitarti dėl vieningos datos tuomet nepavyko, tačiau popiežius Anicetas sutiko, kad Smirnos bažnyčia ir toliau laikytųsi įprastos dienos.

Kaip liudija Euzebijus, šeštaisiais imperatoriaus Marko Aurelijaus valdymo metais kilo krikščionių persekiojimas, kurio metu Polikarpas buvo suimtas ir teisiamas. Anot legendos, Polikarpas turėjo galimybę pabėgti, tačiau ja nepasinaudojo. Kartu su keletu kitų krikščionių jis pasitraukė į netoli miesto esančią sodybą. Likus trims dienoms iki mirties, Polikarpas matė regėjimą: liepsnojančią savo pagalvę. Artėjant persekiotojams vyskupas pasitraukęs į kitą vietą, tačiau vergas jį išdavė. Pasitraukti į kitą sodybą Polikarpas nesutikęs. Jis buvo atvestas į stadioną, kuriame jo laukė susirinkusi minia ir prokonsulas – Romos valdžios atstovas. Prokonsulas neatidavė vyskupo sudraskyti žvėrims, o liepė sudeginti ant laužo. Legenda sako, kad liepsnos apėmė Polikarpo kūną jo nepaliesdamos. Kūnas atrodė esąs iš gryno aukso ar sidabro, sklidęs brangiųjų prieskonių aromatas, kad jį išvystų, praregėję aklieji. Budeliui buvo įsakyta vyskupą nudurti, tačiau iš kairiojo šono ištekėję tiek kraujo, kad jis užgesino ugnį. Pasak Tillemont, tai įvykę 166 m., o pasak Basnage, – 169 m.

Iš Polikarpo raštų yra išlikęs vienas laiškas filipiečiams, kuris buvo skaitomas Mažosios Azijos bažnyčiose. Šiame laiške eretikas Markionas pavadinamas Šėtono sūnumi. Taip pat yra išlikęs oficialus jo kankinystės akto egzempliorius „Šv. Polikarpo kankinystė“.

## Šaltiniai
Alė Kalvaitytė

**Alė Kalvaitytė-Velbasienė, Elena Kalvaitytė-Morkūnienė** (1908 m. birželio 13 d. Pajevonys, Vilkaviškio valsčius – 2004 m. kovo 27 d. Sent Pitersbergas, Floridos valstija) – Lietuvos dainininkė (mecosopranas).

## Biografija
Brolis Brunonas Kalvaitis. 1934 m. baigė Kauno konservatoriją, dainuoti mokėsi pas V. Grigaitienę ir O. Marini. 1934–1944 m. Valstybės teatro operos solistė. 1935 m. stažavo Milane. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, koncertavo. 1948–1949 m. su solistų grupe gastroliavo Didžiojoje Britanijoje. Nuo 1949 m. gyveno JAV, koncertavo lietuvių kolonijose. 1960 m. Čikagos lietuvių operoje sukūrė Azučenos vaidmenį.

## Vaidmenys
* Azučena, Emilija – Džiuzepė Verdis. Trubadūras, Otelas
* Karmen – Žoržas Bizė. Karmen
* Olga – Piotras Čaikovskis Pikų dama
* Suzuki – Džakomas Pučinis. Madam Baterflai
* Zybelis – Šarlis Guno. Faustas

## Šaltiniai
Ibibijai

**Ibibijai** – tauta Vakarų Afrikoje, daugiausia gyvenanti Nigerijos pietrytinėje dalyje, Akva Ibomo valstijoje.

Jų kalba ibibijų kalba priklauso Benuės-Kongo grupei priklausančia kalba, gimininga jorubų kalbai ir igbų kalbai.

Ibibijais siaurąja prasme laikoma tauta, kuri iki XIX a. turėjo savo valstybę **Ibibiją**. Plačiąja prasme į šią sąvoką įtraukiamos ir giminingos tautelės anangai, efikai, eketai, oronai, kurios kalba ibibijų kalbos dialektais.

## Istorija

### Kilmė
Yra teorija, kad visi ibibijai kilę iš Egipto žydų, kurie per Sahelį ir per Ganą pasiekė ibibijolandą. Tai parodo daug vietinės kultūros panašumų į judaizmo praktiką, kai kurie žodžių panašumai į hebrajų kalbą. Legendos teigia, kad ibibijų protėviai kėlėsi iš Ganos į Kamerūną, iš kur migravo į dabartines vietas, suskildami į daug skirtingų etninių vienetų, kurie kartu pripažįsta ir daug bendrumų.

### Kalabaro karalystės sudėtyje
II mūsų eros tūkstantmetyje ibibijų teritorijose susiformavo savotiška konfederacija, valdoma iš Kalabaro miesto, vadovaujama ibibijų subgrupės efikų. Kalabaro konfederacijoje formavosi vieninga ibibijų plačiąja prasme tapatybė, įsigalėjo slapta organizacija ekpe, buvo išrastas ornamentų raštas nsibidi ir kt.

Ibibijai siaurąja prasme šioje konfederacijoje valdė nedidelę valstybėlę Ibibiją, su didžiausiu miestu Ujo. Atskiri kaimai buvo valdomi vyresniųjų Ekpo *Ndem Isong*.

### Nigerijos sudėtyje
XX a. pradžioje ibibijai buvo įjungti į Nigerijos sudėtį. Jie sudarė dalį Rytų provincijos, kartu su igbais ir idžais. Po Nigerijos nepriklausomybės kilus pilietiniam karui, jie kartu su šiomis tautomis sukūrė Biafros valstybę. Karo metu prieš kai kurias ibibijų grupes buvo vykdomas genocidas.

## Kultūra

### Ekpe religija

Ibibijų kultūra yra didele dalimi įtakota jų religinės organizacijos ekpe, kuri inspiruoja tradicinius menus (kaukių gamyba), ritualinę muziką ir šokius. Kiekvienas ibibijas vyras gali priklausyti šiai bendruomenei, tačiau tam, kad pasiekti aukštesnius sluoksnius, reikalingas atitinkamas kapitalas. Ši bendruomenė atlieka ir vidinės policijos vaidmenį, neretai žiauriais būdais drausmindama visuomenę.

### Buitis
Ibibijų buitis (rūbai, maistas) yra labai panaši į kitų Gvinėjos įlankos tautų buitį. Čia paplitusi Gvinėjos įlankos virtuvė, kurios pagrindiniai produktai yra jamsas, valgomasis manijokas, valgomoji kolokazija.
Didžioji varnalėša

**Didžioji varnalėša** (*Arctium lappa*) – astrinių (*Asteraceae*) šeimos dvimetis žolinis augalas. Paplitęs Eurazijoje.

Aukštis iki 2 m. Lapai dideli, priešiniai, ilgais lapkočiais. Žiedai susitelkę žiedynuose – kibiomis ataugomis apaugusiuose rausvuose graižuose. Žydi liepos-rugpjūčio mėnesiais.

Auga pakelėse, sąšlavynuose, palaukėse. Lietuvoje dažna.

Didžioji varnalėša naudojama kaip vaistinis augalas liaudies medicinoje (turi diuretinių, kraują valančių savybių). Rytų Azijos, Viduržemio šalyse didžiosios varnalėšos šaknys vartojamos kaip maisto produktas.
Irena Kalvaitytė

**Irena Kalvaitytė-Požėrienė** (g. 1927 m. kovo 5 d. Kaune) – Lietuvos baleto artistė, pedagogė.

## Biografija
1944 m. baigė Kauno didžiojo teatro studiją. 1944–1965 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistė, 1968–2001 m. Vilniaus M. K. Čiurlionio meno mokyklos Choreografijos skyriaus (nuo 1986 m. Vilniaus baleto mokykla) klasikinio šokio pedagogė.

Žymesni mokiniai: Jolanta Vymerytė, Edvardas Smalakys, Neli Beliakaitė, Olga Konošenko, Jurgita Dronina (1986).

## Svarbiausi vaidmenys
* Marija – Borisas Asafjevas. Bachčisarajaus fontanas, 1950 m.
* Svanilda – Leo Delibas. Kopelija, 1954 m.
* Onė – Julius Juzeliūnas. Ant marių kranto, 1954 m.
* Ingrida – Edvardas Grygas. Peras Giuntas, 1956 m.
* Mirta – Adolfas Adamas. Žizel, 1956 m.
* Princesė Florina – Piotras Čaikovskis. Miegančioji gražuolė, 1956 m.
* Audronė – Juozas Indra. Audronė, 1957 m.
* Ana – Žydrasis Dunojus, pagal J. Štrauso muziką, 1958 m.
* Drebulytė – Eduardas Balsys. Eglė žalčių karalienė, 1960 m.

## Įvertinimas
* 1998 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino medalis

## Šaltiniai
Brunonas Kalvaitis

**Brunonas Kalvaitis** (1902 m. lapkričio 26 d. Pajevonyje, Pajevonio valsčiuje, Vilkaviškio apskrityje – 1960 m. rugsėjo 30 d. Bostone) – Lietuvos teisininkas, visuomenės veikėjas, daktaras (1930 m.). Sesuo Alė Kalvaitytė.

## Biografija
1928 m. baigė Lietuvos universiteto Teisių fakultetą, 1929 m. studijavo Taikomosios kriminalistikos mokykloje Romoje, 1930 m. Romos universitete, 1931 m. Kauno karo mokykloje.

1932–1944 m. advokatas. 1932 m. dėstė kriminalinę psichologiją Kauno policijos mokykloje. 1932–1940 m. Valstybės saugumo departamento juriskonsultas. 1935–1939 m. ir Prancūzijos prekybos atstovybės bei Italijos pasiuntinybės Lietuvoje patarėjas teisės klausimais.

Atstovavo Lietuvai tarptautiniuose suvažiavimuose baudžiamosios teisės ir kalėjimų klausimais 1933 m. Berlyne, 1939 m. Romoje. 1931–1940 m. Lietuvos teisininkų draugijos narys. 1944 m. emigravo. 1946–1949 m. JAV karinės valdžios teismų Vokietijoje advokatas. 1948–1949 m. emigracijoje atkurtos Teisininkų draugijos centro valdybos pirmininkas. 1949 m. išvyko į JAV.

1935 m. vienas „Kriminalistikos žinyno“ steigėjų ir redaktorius. 1938 redagavo leidinį „Kova su piktu radijo bangomis“. Rašė tarptautinio nusikalstamumo, socialinių ir fizinių veiksnių įtakos nusikalstamumui, įtariamųjų psichologijos tyrimo būdų, bausmių griežtinimo, baudžiamosios teisės ir baudžiamojo proceso tobulinimo, valstybės neutralumo klausimais. Bendradarbiavo specialiojoje periodikoje – „Policija“, „Teisė“, „Teisininkų žinios“.

## Šaltiniai
Kazys Kaluževičius

**Kazys Kaluževičius** (1917 m. kovo 4 d. Niu Britenas, JAV – 1965 m. birželio 22 d. Kaunas) – Lietuvos cirko artistas.

## Biografija
Žmona Otilija Kaluževičienė. Debiutavo 1932 m. cirke „Aušra“. Vėliau dirbo įvairiose Lietuvos cirko trupėse. Akrobatas, oro gimnastas, jėgos žonglierius. 1944–1965 m. Lietuvos filharmonijos trupės „Cirkas scenoje“ (nuo 1959 m. cirkas „Vilnius“) artistas. Svarbiausius numerius atliko su žmona, J. Ramanausku.

Palaidotas Kauno Eigulių kapinėse

## Šaltiniai
Jonas Viktoras Kalvanas

**Jonas Viktoras Kalvanas** (jaunesnysis, 1948 m. rugpjūčio 2 d. Tauragė – 2003 m. balandžio 25 d. ten pat) – Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios vyskupas.

## Biografija
Tėvas Jonas Kalvanas vyresnysis. 1968–1974 m. studijavo Kauno medicinos institute, 1976–1978 m. – Omsko medicinos institute. 1974–1978 m. dirbo Omsko, 1978–1983 m. Šilalės ligoninėje. 1983 m. išrinktas Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčios konsistorijos prezidiumo nariu, 1995 m. – pirmininku. 1984–1989 m. studijavo Rygos evangelikų teologijos seminarijoje. 1984 m. ordinuotas kunigu diakonu, 1990 m. – kunigu su sidabriniu kryžiumi. Dirbo Lauksargių, Sartininkų, Batakių, Skaudvilės ir Tauragės parapijose. 1990 m. išrinktas vyskupo augziliaru, 1995 m. – vyskupu. Nuo 1989 m. vadovavo atkuriant Kauno, Marijampolės, Joniškio, Radviliškio, Kėdainių, Biržų ir kitas evangelikų liuteronų parapijas. 1990 m. atstovavo Lietuvos evangelikų liuteronų bažnyčiai Pasaulinės liuteronų federacijos asamblėjoje Kuritiboje (Brazilija). Joje jo ir kitų Baltijos šalių atstovų rūpesčiu buvo priimta rezoliucija dėl Baltijos tautų kovos už laisvę. 1995 m. išrinktas Lietuvos ekumeninės bažnyčių tarybos prezidentu. Dalyvavo (kartu su kitais) steigiant Klaipėdos universiteto teologijos katedrą, skaitė paskaitas. Rūpinosi kunigų švietimu, vaikų ir jaunimo krikščionišku ugdymu. Pasirašė 1996 m. Porvoo deklaraciją, vienijančią Skandinavijos, Baltijos šalių evangelikus liuteronus ir Didžiosios Britanijos bei Airijos anglikonus, bendrystės sutartį su JAV evangelikų liuteronų bažnyčios Misūrio sinodu. Rūpinosi religinių knygų leidyba. Nuo 1995 m. žurnalo „Lietuvos evangelikų kelias“ redaktorius.

Palaidotas Tauragės Joniškės kapinėse.

## Įvertinimas
* 1998 m. Ordinas „Už nuopelnus“ (Norvegija).

## Šaltiniai
Itapekuru

**Itapekuru** arba ***Itapikuru*** () – upė šiaurės rytų Brazilijoje, Maranjauno valstijoje. Prasideda Šapada Diamantinos plynaukštėje, Itapikuru aukštumose (300 m aukštyje). Aukštupyje teka į šiaurės rytus per Brazilijos plokščiakalnį, vidurupyje pasuka į šiaurės vakarus, vinguriuoja lygumomis. Įteka į Atlanto vandenyno San Žozė įlanką ties Rosarijumi. Šalia įlankos žiočių įsikūręs San Luiso didmiestis.

Didžiausi intakai: Balzeirosas, Pirapemasas (dešinieji), Alperkatasas, Piritoro (kairieji).

Upė laivuojama nuo Kašijaso miesto. Vandeningiausia vasario–gegužės laikotarpiu. Prie Itapekuru įsikūrę miestai: Miradoras, Kolinasas, Kašijasas, Kodas, Timbirasas, Koroata, Pirapemasas, Kantanjedė, Itapekuru Mirinas, Rosarijas.

Kolonijiniais laikais vadinta San Žeronimo upe.

## Šaltiniai
Efikai

**Efikai** – etninė grupė, laikoma ibibijų tautos subgrupe. Jos kalba laikoma ibibijų kalbos dialektu. Efikai gyvena aplink Kalabaro miestą. Jie sukūrė **Efiko** valstybę, kuri tapo svarbiausia sudėtine dalimi visoje Kalabaro karalystėje.

Efikai gyvena Nigerijos pajūrio žemumose į rytus nuo Kroso upės. Į šiaurę nuo jų gyvena ekojai, vakaruose, už upės gyvena anangai, oronai, eketai ir ibibijai (siaurąja prasme). Dar toliau šiaurėje gyvena giminingi ikomai.

## Istorija
Efikai, kaip ir visi ibibijai, migravo į Nigerijos teritoriją, kur atsiskyrė nuo kitų subgrupių. Jų įkurtas Kalabaro uostas tapo ne tik Efiko valstybės sostine, bet ilgainiui tapo svarbiausiu viso regiono miestu, sugebėjęs tapti lyderiu kurio valdžią pripažino visi kiti ibibijų pogrupiai ir kitos tautos. Ši Kalabaro inicijuota konfederacija vadinama Kalabaro karalyste.

Šioje karalystėje efikai atliko svarbiausią vaidmenį, tapdami prekybiniais tarpininkais tarp žemyno gilumos tautų ir europiečių. Tai lėmė greitą tautos europietizaciją, kas reiškėsi per jų rūbus, priimtą krikščionybę ir išsilavinimą.

Kalabaro karalystę prijungus prie Britų Nigerijos, efikai atsidūrė jos valdžioje. Tačiau tradicinė valdovo obongo institucija išsaugota iki dabar.
Jonas Kalvelis

**Jonas Kalvelis** (1925 m. kovo 11 d. Kikonys, Kupiškio valsčius – 1987 m. gegužės 27 d. Kaunas) – Lietuvos fotografas.

## Biografija
1945–1948 m. studijavo radioinžineriją Kauno universitete. 1953–1984 m. dirbo Vandens ūkio projektavimo institute Kaune. 1984–1987 m. Lietuvos miškų ūkio Mokslinio tyrimo instituto Girionyse leidybos grupės vadovas.

## Kūryba
Fotografavo gamtovaizdžius, fotografijų ciklai: „Miškas“ 1968–1984 m., „Kopos“ 1973–1985 m. Peizažai ekspresyvūs, fragmentiškos kompozicijos. Surengė individualių fotografijos parodų Lietuvoje ir užsienyje: Plovdivas 1974 m., Ryga, Leningradas 1975 m., Maskva 1975 m., 1980 m. Nuo 1976 m. Tarptautinės meninės fotografijos federacijos menininkas fotografas.

## Šaltiniai
Dalia Kristina Kamaitienė

**Dalia Kristina Kamaitienė** (g. 1943 m. balandžio 17 d. Kaune) – Lietuvos inžinierė, šokėja, Tarptautinės sportinių šokių federacijos (IDSF) licencijuota teisėja.

## Biografija
1968 m. Kauno politechnikos instituto Hidrotechnikos fakultete baigė šildymo ir vėdinimo inžineriją. 1970–1984 m. dirbo Vilniaus inžineriniame statybos institute. Nuo 1984 m. Vilniaus sportinių šokių kolektyvo „Vijūnas“ meno vadovė ir trenerė.

1963–1982 m. su vyru šoko pramoginius šokius, 1968 m. Tarptautinės klasės šokėja. 1966–1982 m. dalyvavo pramoginių šokių konkursuose Europos šalyse ir JAV. 1975–1981 m. Lietuvos standartinių ir lotynų Amerikos šokių, Rytų Europos šalių standartinių šokių varžybų 1979 m. Maskvoje, 1980 m. Burgase (Bulgarija) čempionė. Nuo 1978 m. su vyru treniruoja ir vadovauja Vilniaus sportinių šokių klubui „Vijūnas“ (iki 1984 m. Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų pramoginių šokių studija). 1994 m. jai suteikta sportinių šokių tarptautinė teisėjo kategorija.

## Šaltiniai
Anangai

**Anangai** – etninė grupė, laikoma ibibijų tautos subgrupe. Jos kalba laikoma ibibijų kalbos dialektu. Anangai gyvena aplink Ikot Ekpene miestą (Nigerija). Jie sukūrė **Anango** valstybę.

Anangai gyvena Nigerijos pietrytinėje dalyje į šiaurę nuo ibibijų (siaurąja prasme) ir į vakarus nuo Kroso upės. Į šiaurę nuo jų gyvena igbai, rytuose, už upės gyvena efikai.

## Istorija
Anangai, kaip ir visi ibibijai, migravo į Nigerijos teritoriją, kur atsiskyrė nuo kitų subgrupių. Ilgainiui jie buvo įtraukti į Kalabaro miesto inicijuotą Kalabaro konfederaciją. Kadangi anangai neturėjo priėjimo prie jūros, jie buvo priversti prekiauti su europiečiais per pajūrio tarpininkus ibibijus, efikus, eketus ir oronus. Pajūrio tautos skleidė gandus apie anangų kanibalizmą, taip baugindami europiečius ir neleisdami jiems užmegzti tiesioginių kontaktų.

Anango valstybėje visuomenė organizavosi šeimomis (*ufok*), kurioe jungėsi į jungtines šeimas (*ukpuk*), pastarosios jungėsi į kaimus (*idung*), kurie sudarydavo klanus (*abie*). Kaimų ir klanų lygyje egzistavo vyresniųjų tarybos, vadinamosios *afe*, kurios rinkdavo ir kontroliuodavo vadą, tituluojamą *obong*. Tokia valdymo sistema buvo vadinama Afe Annang. Buvo renkamas ir bendras visų anangų klanų ir jų valstybės valdovas, tituluojamas *itai afe anang*.

Kalabaro karalystę prijungus prie Britų Nigerijos, anangai atsidūrė jos valdžioje.
Vidutis Pranciškus Kamaitis

**Vidutis Pranciškus Kamaitis** (1938 m. rugsėjo 6 d. Santaikoje, Simno valsčiuje – 2024 m. birželio 6 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius, tarptautinės klasės šokėjas.

## Biografija
Žmona Dalia Kristina Kamaitienė. 1961 m. baigė automobilių transporto eksploataciją Kauno politechnikos institute. 1975 m. technikos mokslų kandidatas.

1961–1970 m. Kauno politechnikos instituto, 1970–1990 m. – Vilniaus inžinerinio statybos instituto dėstytojas, nuo 1981 m. docentas. 1990–1995 m. Vilniaus miesto vicemeras, 1996–1997 m. Vilniaus apskrities viršininko pavaduotojas. Nuo 2001 m. buvo bendrovės „Taurakalnio kultūros centras“ direktorius.

## Sportiniai pasiekimai
1956–1961 m. šoko Kauno ansamblyje „Nemunas“. 1963–1982 m. su žmona šoko pramoginius šokius. 1968 m. Tarptautinės klasės šokėjas. 1966–1982 m. dalyvavo pramoginių šokių konkursuose Europos šalyse ir JAV. 1975–1981 m. Lietuvos standartinių ir lotynų Amerikos šokių, Rytų Europos šalių standartinių šokių varžybų 1979 m. Maskvoje, 1980 m. Burgase (Bulgarija) čempionas.

1963 m. įkūrė pramoginių šokių ansamblį „Viesulas“, iki 1970 m. jo vadovas. Nuo 1978 m. su žmona treniravo ir vadovavo Vilniaus sportinių šokių klubui „Vijūnas“ (iki 1984 m. Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų pramoginių šokių studija). 2001 m. jam buvo suteikta sportinių šokių tarptautinė teisėjo kategorija.

## Šaltiniai
Oronas

**Oronas** – miestas Nigerijos Akva Ibomo valstijoje, ant Kroso upės kranto. Miestas turi 250 000 gyventojų. Svarbus Nigerijos uostas.

Kartu Oronas yra istorinė valstybė, klestėjusi aplink šį miestą. Joje gyvenantys gyventojai sudaro atskirą ibibijų etninę subgrupę – **oronus**.

## Istorija

Oronai gyvena Nigerijos pietrytinėje dalyje į pietus nuo ibibijų (siaurąja prasme) ir į vakarus nuo Kroso upės. Į vakarus nuo jų gyvena eketai, rytuose, už upės gyvena efikai.

Oronai, kaip ir visi ibibijai, migravo į Nigerijos teritoriją, kur atsiskyrė nuo kitų subgrupių. Ilgainiui jie buvo įtraukti į Kalabaro miesto inicijuotą Kalabaro konfederaciją. Jų miestas tapo svarbiu prekybiniu uostu, įjungtu į Kalabaro prekybinę sistemą, kuris perpardavinėjo iš žemyno gilumos tautų gaunamas prekes.

Kalabaro karalystę prijungus prie Britų Nigerijos, Orono valstybė atsidūrė jos valdžioje.
Jeloustounas (upė)

**Jeloustounas** arba **Jeloustonas** () – upė šiaurės vakarų JAV, Montanos ir Vajomingo valstijose; Misūrio dešinysis intakas. Prasideda Uoliniuose kalnuose, Absarokos kalnagūbryje. Aukštupyje kerta Jeloustouno nacionalinį parką kuriame prateka Jeloustouno ežerą, sudaro Didįjį Jeloustouno kanjoną bei Jeloustouno krioklį. Toliau teka į šiaurės rytus lygumomis Montanos valstija. Įteka į Misūrio upės Sakakavėjos tvenkinį Šiaurės Dakotoje.

Didžiausi intakai – Bighornas, Tongas, Pauderis.

Upės vanduo naudojamas irigacijai. Tai ilgiausia nepatvenkta pagrindinės JAV dalies upė.

Upės pavadinimas angliškai reiškia 'geltonosios uolos'. Jis perimtas iš prancūzų kalbos (*Roche Jaune*), o šis – iš indėnų hidatsų *Mi tse a-da-zi* ('geltonųjų akmenų upė').

## Šaltiniai
Jeloustounas

**Jeloustounas** arba **Jeloustonas** (; „geltonasis akmuo“) reiškia šiuos objektus JAV:

*Jeloustouno nacionalinis parkas;
*Jeloustounas (upė);
*Jeloustouno ežeras;
*Didysis Jeloustouno kanjonas;
*Jeloustouno kaldera;
*Jeloustouno apygarda.
Vytautas Kamantas

**Vytautas Kamantas** (1930 m. kovo 25 d. Macikuose, Šilutės valsčius – 2012 m. balandžio 1 d. Grand Rapidse, Mičiganas, JAV) – inžinierius mechanikas, JAV lietuvių visuomenės ir Pasaulio lietuvių bendruomenės veikėjas.

## Biografija
Gimė Lietuvos kariuomenės karininko ir mokytojos šeimoje. 1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją. Eichštato karo pabėgėlių stovykloje 1949 m. baigė lietuvių gimnaziją, priklausė skautams, ateitininkams. 1949 m. apsigyveno JAV. 1951–1953 m. dalyvavo Korėjos kare. 1959 m. baigė Klivlando universitetą. 1958–1982 m. dirbo architektūros ir inžinerijos bendrovėse, nuo 1982 m. Mičigano valstijos vakarų srities ligoninės ir sveikatos korporacijos Grand Rapidse direktorius.

1961 m. vienas Lietuvių fondo steigėjų, 1969–1971 m. jo kontrolės komisijos, nuo 1996 m. tarybos pirmininkas. 1963–1968 m. ir 1992–1996 m. Pasaulio lietuvių bendruomenės valdybos narys, vicepirmininkas, 1978–1988 m. ir 1997–2003 m. pirmininkas. 1970–1973 m. ir 1991–1994 m. JAV lietuvių bendruomenės centro valdybos prezidiumo pirmininkas. 1973–1976 m. Maironio lituanistinės mokyklos Lemonte direktorius. 1979 m. su kitais Ilinojuje įkūrė Pasaulio lietuvių bendruomenės fondą, 1980–1996 m. jo pirmininkas. Amerikos lietuvių tarybos, Bendrojo Amerikos lietuvių fondo, skautų, Lietuvos vyčių, lietuvių respublikonų federacijos veikėjas. Aktyvus JAV profsąjungų veikėjas.

Palaidotas Šv. Petro ir Povilo kapinėse, Grand Rapidse, MI.

## Įvertinimas
* 2000 m. DLK Gedimino 3 laipsnio ordinas 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* V. Kamantas – žmogus, ir Amerikoje negalėjęs gyventi be lietuviškos veiklos, 2010-03-24
Iskanderkulis

**Iskanderkulis** () – ledyninis kalnų ežeras Tadžikistane, Sugdo provincijoje. Telkšo 2195 m aukštyje virš jūros lygio, Gisaro kalnagūbrio šiauriniame šlaite. Trikampio formos; ilgis 3,3 km, plotis 2,9 km. Gylis iki 72 m. Patvenktas morenos, susidariusios dėl nuošliaužos. Išteka Iskanderdarjos upė (Zeravšano baseinas). TSRS buvo laikomas vienu iš gražiausių ežerų. Turizmas, poilsiavietės.

Iskanderkulio vardas kildinamas nuo Aleksandro Makedoniečio (*Iskander* – tradicinė Aleksandro vardo forma Vidurinėje Azijoje, *kul* – ežeras).

## Šaltiniai
AC-27J

**Alenia AC-27J** – projektuojamas lengvasis artilerijos lėktuvas (), kurį buvo numatyta naudoti JAV Karinių oro pajėgų Specialiųjų operacijų daliniuose. Tai transporto lėktuvo Alenia C-27J Spartan ginkluotas variantas su kai kuriais kitais pakeitimais. Šiuo metu AC-27J kūrimas yra prototipo stadijoje.

Planuota AC-27J lėktuvais pakeisti AC-130 artilerijos lėktuvus. 2009 m. programa pristabdyta dėl finansavimo trūkumo.

2010 m. Australijos KOP taip pat planavo įsigyti artilerijos lėktuvų AC-27J.

## Kūrimas
AC-27J kuriamas tam, kad pakeistų senstančius, plačiai naudotus AC-130.AC-27J varomas dviejų Rolls-Royce turbosraigtinių variklių. Šiuos lėktuvus numatoma apginkluoti:
* 30 ar 40 milimetrų kalibro patrankomis,
* padidinto tikslumo nuotoliniais ginklais, pvz. Northrop Grumman gaminamomis Viper Strike bombomis.

Numatoma, kad AC-27J bus daugiafunkcė platforma, aprūpinta sukiojamosiomis videokamermis, tinkama išlaipinimo ir žmonių paėmimo operacijoms bei palaikymui ugnimi iš oro.

AFSOC (A*ir Force Special Operations Command*) planuoja įsigyti 16 AC-27J lėktuvų, pirmąjį turėtų gauti 2011 finansiniais metais. Po to kiekvienais metais (2012–2015 m.) bus gaunama po 2 lėktuvus, nors tiekimas gali būti ir paspartintas.

Lengvojo artilerijos lėktuvo idėja, žinoma kaip *AC-XX*, dabar visiškai tapatinama su būsimais AC-27J. Šie lėktuvai numatomi vadinti *Stinger II* (pagal AC-119K Stinger.

Vienas C-27A lėktuvas, 1999 m. sausio 11 d. nurašytas ir saugotas AMARC, 2008 m. spalio mėn. buvo paimtas iš saugyklos ir pervarytas į Eglino KOP bazę Floridoje. Ten KOP Tyrimų laboratorija tiria galimybę lėktuve įrengti 30 ir 40 mm patrankas. Lėktuvas buvo parengtas 2008 m. gruodžio mėn.

Nebuvo paskelbta, kurią eskadrilę ketino apginkluoti AC-27J ar kurioje AFSOC bazėje šie lėktuvai bazuosis – *[[Hurlburt Field]]* (šiaurės vakarų Florida) ar *Cannon* KOP bazėje (Naujoji Meksika).

2009 m. gegužės mėn. programa buvo sustabdyta, nes buvo planuotas bendras 40 C-27 lėktuvų pirkimas, bendrai finansuojamas JAV armijos ir karinių oro pajėgų. Sausumos kariuomenė šiam pirkiniui 2010 finansiniais metais negavo finansavimo. Vietoje šio lėktuvo Oro pajėgų Specialiųjų operacijų vadovybė priėmė sprendimą toliau naudoti artilerijos lėktuvus, perdarytus iš Lockheed C-130.

## AC-27J techninės charakteristikos

* Talpa: neskelbta
* Krovinys: 11 500 kg
* Didž. nusileidimo masė: 27 500 kg
* Kreiserinis greitis: 583 km/h
* Pervarymo nuotolis: 5 926 km

## Šaltiniai

## Nuorodos
* AC-27 J, The Medium Stinger
Ramūnas Kamaitis

**Ramūnas Kamaitis** (g. 1938 m. liepos 24 d. Raudondvaryje, Kauno apskritis) – Lietuvos inžinierius architektas.

## Biografija
1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1962–1965 m. Žemės ūkio statybos projektavimo instituto architektas. 1965–1967 m. dirbo Specialiajame orgtechnikos konstravimo biure, Techninės estetikos skyriaus viršininkas. 1967–1993 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo projektų vyr. architektas. 1993–2009 m. Kauno miesto savivaldybės Urbanistikos skyriaus vyriausiasis specialistas.

## Svarbiausi projektai
* Leonpolio tarybinio ūkio Dainavos gyvenvietės planas ir užstatymas, Ukmergės rajonas, 1965–1970 m.; SSRS valstybinė premija, su kitais, 1971 m.
* Banko pastatas, Jonava, 1968 m.
* Restoranas „Žalias kalnas“, Kaunas, 1969 m.
* Poilsio namai „Dobilas“, Nida, 1973 m.
* Kultūros namai, Rokiškis, 1975 m.
* Poilsio namai prie Balčio ežero, Molėtų rajonas, 1978 m.
* Aukštaitijos nacionalinio parko administracinių pastatų kompleksas, Ignalina, 1978 m.
* Viešbutis „Šiauliai“, Šiauliai, 1979 m.
* Daugiabučiai gyvenamieji namai, Preila, 1979 m.
* Daugiabučiai gyvenamieji namai, Ariogala, 1980 m.
* Kauno radijo gamyklos kultūros rūmai „Šilelis“, iki ~1990 m. 
* Sveikatingumo kompleksas, Ariogala, 1990 m.
* Nuo 1993 m. projektuoja daugiausia individualius gyvenamuosius namus Kaune ir Kauno apylinkėse.

## Kita veikla
Pirmojo Lietuvos ir Japonijos architektūros forumo „Rytai-Rytai“ organizacinio komiteto pirmininko pavaduotojas.

## Šaltiniai
Alenia Aeronautica

**Alenia Aeronautica** – Italijos aviacijos inžinerijos kompanija, *[[Finmeccanica]]* padalinys. Kompanija gamina karinius transportinius lėktuvus, civilinių lėktuvų komponentus (pvz., *[[Boeing]]* ir *[[Airbus]]*).

*Alenia* yra kompanija partnerė Eurofighter ir Panavia Tornado konsorciumuose.

Alenija padaliniai:
* *Alenia Aermacchi*
* *Alenia Aeronavali*
* *Alenia Composite*
* *Alenia SIA*
* *Quadrics*

*Alenia Aeronautica* pagrindinė veikla yra:
* komercinių ir karinių orlaivių konstravimas ir gamyba,
* karinių ir civilinių orlaivių komponentų projektavimas ir gaminimas,

*Alenia Aeronavali* veikla – karinių ir civilinių orlaivių kapitalinis remontas, techninis aptarnavimas, modifikavimas.

Kompanijos *Alenia Aeronavali* pirmininkas ir *Finmeccanica* (kuri yra *Alenia Aeronavali* savininkė) generalinis direktorius yra *Giorgio Zappa*. Būstinė registruota *Pomigliano d’Arco* (Neapolis).

Alenia Aeronautica bendradarbiauja su daug didžiųjų aviacijos ir kosmoso technikos korporacijų – *[[Boeing]]*, *[[Lockheed Martin]]*, *[[Airbus]]*, EADS, *[[Dassault]]* ir *[[BAE Systems]]*.

## Istorija
1969 m. susijungė Italijos lėktuvų gamintojai *[[Fiat]]* ir *[[Aerfer]]* ir sudarė *[[Aeritalia]]*. 1990 m. *Aeritalia* susijungė su *[[Selenia]]* iš *Finmeccanica* grupės ir sudarė *Alenia*.

Pentagonas pasirinko Alenijos C-27J kaip naująjį karinį transporto lėktuvą. 2007 m. birželio 13 d. pasirašytas 2,04 milijardo JAV dolerių vertės kontraktas 78 C-27J lėktuvams pirkti, personalui treniruoti bei techninei įrangai tiekti.

## Gaminiai

* Aeritalia G.222

### Bendri projektai
* Alenia C-27J Spartan
* AMX International AMX
* ATR 42
* ATR 72
* Eurofighter Typhoon

## Nuorodos
Kabulas (upė)

**Kabulas** () – upė Afganistane ir Pakistane; Indo upės dešinysis intakas. Prasideda Hindukušo kalnuose, Sanglacho kalnagūbryje. Teka į rytus Hindukušo pašlaitėmis. Įteka į Indą netoli Atoko.

Didžiausi intakai – Logaras, Pandžširas, Kunaras, Alingaras, Bara, Svatas.

Upė vasarą patvinsta. Vanduo intensyviai naudojamas drėkinimui, aprūpina Kabulo, Džalalabado ir kt. oazes. Afganistane ant upės įrengta Naglu hidroelektrinė. Upė vasarą laivuojama 120 km nuo žiočių ruože. Prie Kabulo upės įsikūrę miestai: Kabulas, Čaharbagas, Džalalabadas, Novšera.


Kabul River near Kund Park.JPG
Kabul River gorge -a.jpg|Kabulo tarpeklis Afganistane
 Kabul river bridge 2.jpg|Tiltas per Kabulo upę netoli Kabulo miesto


## Šaltiniai
Zenonas Kamaitis

**Ipolitas Zenonas Kamaitis** (g. 1933 m. birželio 16 d. Vilkaviškyje) – Lietuvos statybos inžinierius, pedagogas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

## Biografija
1958 m. baigė Kauno politechnikos institutą (KPI). 1958–1963 m. KPI, 1963–1969 m. KPI Vilniaus filialo dėstytojas, 1968 m. docentas. 1966 m. technikos mokslų kandidatas. 1970 m. stažavo Tiltų ir kelių laboratorijoje Paryžiuje. 1975–1978 m. al Anabos universiteto (Alžyras) dėstytojas, 1977–1978 m. Techninės mechanikos katedros vedėjas.

Nuo 1978 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1986–1990 m. Kvalifikacijos kėlimo fakulteto dekanas, 1988–1990 m. dar ir Statybos katedros vedėjas, 1990–1992 m. prorektorius, nuo 1992 m. Tarptautinių studijų centro direktorius, nuo 1990 m. profesorius. 1993 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.

1995–2003 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. Nuo 1999 m. Tarptautinės tiltų ir statinių asociacijos (*International Association for Bridge and Structural Engineering* – IABSE) narys. 1996–2001 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.

## Mokslinė veikla
Svarbiausia mokslinių tyrimų sritis – transporto statinių (tiltų, viadukų, tunelių) patikimumo tyrimai ir vertinimas, jų patikimumo ir saugaus naudojimo garantijos. Sukūrė teorinius pagrindus pastatų ir inžinerinių statinių gelžbetonio konstrukcijoms atnaujinti, stiprinti, apsaugoti nuo korozijos sintetinėmis dervomis, padidinant pastatų ir statinių ilgaamžiškumą.

## Bibliografija
* Gelžbetoninės konstrukcijos: vadovėlis, su kitais, 1978 m.
* Miesto transporto statiniai: vadovėlis, su Jokūbu Kivilša ir A. Steponavičiumi, 1981 m.
* Gelžbetoninės ir mūrinės konstrukcijos: vadovėlis, su kitais, 1992 m.
* Polimerai ir gelžbetoninių konstrukcijų remontas: monografija, 1991 m.
* Konstrukcijų ir statinių atnaujinimas ir stiprinimas sintetinėmis dervomis: monografija, 1992 m., rusų k.
* Gelžbetoninių tiltų būklė ir jos vertinimas: monografija, 1995 m.
* Gelžbetoninių konstrukcijų pleišėjimas ir remontas: monografija, su J. V. Jokūbaičiu, 2000 m.
* Gelžbetoninių tiltų remontas: monografija, 2000 m.

## Įvertinimas
* 2001 m. Lietuvos mokslo premija 

## Šaltiniai
Opobo

**Opobo** (kitaip **Ikot Abasi**, **Egwanga**) – miestas Nigerijos Upių valstijoje, rytiniame Nigerio deltos pakraštyje. Miestas turi apie 130 000 gyventojų. Uostas.

Kartu Opobas yra istorinė valstybė, klestėjusi aplink šį miestą.

## Istorija

Nuo XVII a. teritorija, kurioje vėliau įsikurs miestas, buvo vadinama Ikot Abasi, ir ją kontroliavo Kalabaro karalystė.

Opobo valstybės ir miesto įkūrimas yra susijęs su įvykiais Nigerio deltoje. Vakaruose esančio Bonės miesto dinastijos ststovas Džiubo Džiubogha 1870 m. atvyko į būsimojo Opobo vietą ir įkūrė ten miestą, kurį pavadino įžymaus istorinio Bonės valdovo vardu. Jo tikslas buvo monopolizuoti palmių aliejaus prekybą.

Džiubo Džiubogha (vakariečių vadinamas karalius Džiadžia) siekė, kad šis uostas taptu svarbiausiu ir vieninteliu prekybos tašku, pardavinėjančiu prekes europiečiams iš Anango, Eketo ir Ibibijo. Tai sukėlė nepasitenkinimą šių valstybių tarpe ir galiausiai vedė į karą. 1887 m. Džiubo, padedant anangams, buvo britų deportuotas į Vakarų Indiją. Nuo tada Obopas vėl buvo kontroliuojamas Kalabaro karalystės.

Kalabaro karalystę prijungus prie Britų Nigerijos, Opobo valstybė atsidūrė jos valdžioje. 1970 m. jos teritorija buvo padalinta į dvi dalis. Salos teritorija atiteko Upių valstijai, o žemyninė teritorija – Kroso upės (vėliau Akva Ibomo) valstijai.
Lietuviškos knygos klubas

**„Lietuviškos knygos klubas“** – JAV lietuvių leidykla, nuo 1947 m. veikianti Čikagoje prie Lietuvių katalikų spaudos draugijos. Įsteigė Kazimieras Aloyzas Matulaitis.

Leidžia daugiausia grožinę literatūrą, mokslinius, religinius veikalus. Išleido apie 100 knygų, iš jų visus laikraščio „Draugas“ redakcijos konkursą laimėjusius romanus. Platina ir kitų JAV lietuvių leidyklų knygas.

Leidykloje spausdinosi Kazys Almenas, Albinas Baranauskas, Aloyzas Baronas, Jurgis Gliauda, Juozas Kralikauskas, Algirdas Landsbergis, Alė Rūta, Birutė Pūkelevičiūtė ir kt.

## Vadovai
* Vytautas Bagdanavičius – 1951–1958 m. ir 1972–2001 m.
* Pranas Garšva – 1958–1972 m.
* Nuo 2001 m. vadovauja „Draugo“ spaustuvės administracija.

## Bibliografija
* Lietuvių poezijos antologija, 1951 m.
* Lietuviškos knygos mėgėjas, reklaminis biuletenis, 1952–1954 m.
* Juozas Kralikauskas. Urviniai žmonės, apysaka, 1954 m.
* Lietuvių beletristikos antologija, 2 d. 1957–1965 m.
* Vilius Pėteraitis. Lietuviškai angliškas žodynas (*Lithuanian-English Dictionary*), 1960 m.
* Juozas Kralikauskas. Titnago ugnis, romanas, 1962 m.
* Paulina Kalvaitytė-Karvelienė. Gyvenimo vingiais, 1963–1968 m.
* Juozas Kralikauskas. Mindaugo nužudymas, romanas, 1964 m.
* Juozas Kralikauskas. Vaišvilkas, romanas, 1971 m.
* Juozas Kralikauskas. Tautvila, romanas, 1973 m.
* Albinas Baranauskas. Rudenys ir pavasariai, arba Užplynių Pultinevičius namie ir svetur, 1975 m.
* Juozas Kralikauskas. Martynas Mažvydas Vilniuje, romanas, 1976 m.
* Juozas Kralikauskas. Įkaitę Vilniaus akmenys, romanas, 1979 m.
* Juozas Kralikauskas. Po ultimatumo, romanas, 1980 m.
* Albinas Baranauskas. Vinco Mazurkevičiaus romanas, 1980 m.
* Vysk. P. P. Bučys. Atsiminimai, 1982 m.
* Albinas Baranauskas. Piliakalnio šešėlis, romanas, 1984 m.
* Bronius Aušrotas. Sunkių sprendimų metai, 1985.

## Šaltiniai
FK Rytas

**Vilniaus „Rytas“** – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.

## Sezonai

|}

### [[SFL]] varžybos

|}

## Nuorodos
FK Kiemas-Audra Vilnius

**Vilniaus „Audra“** – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.

2008–2012 – „Kiemas-Audra“.

## Sezonai
### [[SFL]] varžybos

|}

## Nuorodos
Lietuviškų knygynėlių draugija

**Lietuviškų knygynėlių draugija** – kilnojamųjų bibliotekų organizacija, veikusi 1905–1907 m. Vilniuje.

## Istorija
Įsteigta P. Bugailiškio iniciatyva, jam talkino Marija Šlapelienė. Draugiją globojo, rėmė ir jos veiklą propagavo savaitraščių „Lietuvos ūkininkas“, „Žarija“ redakcijos. 1905 m. buvo 34, 1906 m. – 39 nariai. Draugija steigė kilnojamąsias bibliotekas, kurios turėjo skyrių (filijų) įvairiose Lietuvos vietose, daugiausia provincijoje, sudarinėjo knygų rinkinius, juos siuntė į miestelius ir kaimus. 1905 m. buvo įsteigtos 24, 1906 m. pab. – 39 bibliotekos. Bibliotekos turėjo po 80-100 knygų.

Dažniausiai bibliotekos buvo slaptos, nes turėjo ir nelegalių leidinių. Didesnę fondų dalį sudarė grožinė literatūra, t. p. mokslo populiarinamieji, istorijos ir politikos mokslų leidiniai. Komplektuota pagal „Lietuviškų knygynėlių draugijos katalogą“ (1906 m.). 1907 m. caro valdžiai uždraudus draugijos veiklą, knygos atiteko kitoms, daugiausia slaptoms, jaunimo draugijų bibliotekoms. Draugijos veiklą iš dalies tęsė Marijos Šlapelienės knygynas, veikęs Vilniuje 1906–1945 m.

## Bibliotekų tinklas
* Kauno gubernija – 25
** Ukmergės apskritis – 6
** Zarasų apskritis – 6
** Panevėžio apskritis – 5
** Šiaulių apskritis – 4
** Raseinių apskritis – 2
** Kauno apskritis – 2
* Vilniaus gubernija – 8
** Vilnius – 2
** Trakų apskritis – 3
** Švenčionių apskritis – 3
* Suvalkų gubernija – 6
** Marijampolės apskritis – 2
** Vilkaviškio apskritis – 2
** Kybartai – 1
** Krosna – 1

## Šaltiniai
FK Internacionalas Vilnius

**Vilniaus „Internacionalas“** – Lietuvos futbolo klubas iš Vilniaus.

## Istorija

Komanda įsikūrė prie Vilniaus regbio klubo.

## Sezonai
### [[SFL]] varžybos

|}

## Sudėtis (2021)

## Šaltiniai

## Nuorodos
Liudvikas Rimkus

**Liudvikas Rimkus** (g. 1953 m. rugpjūčio 23 d. Šilalėje) – Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) plėtros prorektorius, VGTU senato narys, Statybinės mechanikos katedros docentas.

## Biografija
1972 m. įstojo į Vilniaus inžinerinio statybos instituto (VISI) statybos inžinieriaus specialybę. 1977 m., baigęs institutą, liko dirbti VISI Statybos mechanikos katedroje asistentu. 1979–1982 m. studijavo Statybinės mechanikos katedros aspirantūroje. 1984 m., apgynęs technikos mokslų kandidato disertaciją, šioje katedros vyr. dėstytojas, docentas, dėsto Statybinę mechaniką ir Konstrukcijų mechaniką.

1985–1991 m. Statybos fakulteto prodekanas, 1998–2006 m. Mokslo direkcijos direktoriaus pavaduotojas, koordinavo VGTU vykdomus tarptautinius mokslo projektus. Nuo 2006 m. – VGTU plėtros prorektorius.

Be to, nuo 2002 m. – Europos Sąjungos šeštosios bendrosios programos Lietuvos Respublikos atstovas teminės programos „Žmogiškieji ištekliai ir mobilumas“ komiteto ir Lietuvos dalyvavimo Europos Sąjungos šeštosios bendrosios programos koordinavimo komisijos prie Švietimo ir mokslo ministerijos narys.

## Mokslinė veikla
Mokslinių interesų sritis: konstrukcijų analizė ir optimizacija, tarptautinių projektų vadyba. Stažavosi Maskvos inžineriniame statybos institute ir Veimaro statybos ir architektūros universitete.

Paskelbė per 30 publikacijų, skaito pranešimus tarptautinėse konferencijose.

## Nuorodos
* Asmeninė svetainė
Lietuviškasis balsas

**„Lietuviškasis balsas“** (*Lietuwiszkasis Balsas*) – JAV lietuvių liberalios pakraipos laikraštis, ėjęs ėjęs nuo 1885 m. liepos iki 1888 m. Niujorke, 1888–1889 m. – Šenandoa, platintas ir Lietuvoje. 

## Istorija
Leido „Lietuviškojo balso“ draugija ir Amerikos lietuvių socialistų sąjunga. 1885–1886 m. ir nuo 19 nr. ėjo kas savaitę, kitu laikotarpiu – 2 arba 3 kartus per mėnesį. Laikraštis smerkė carizmo politiką, skleidė tautiškumo, demokratiškumo, laisvamanybės, socialinio teisingumo, visuomenės pertvarkymo idėjas. Išėjo 96 numeriai.

## Bendradarbiai
Laikraštyje bendradarbiavo Amerikos aušrininkai Juozas Adomaitis-Šernas , Motiejus Juozas Andriukaitis, Mečislovas Davainis-Silvestraitis, Martynas Jankus, Juozas Andziulaitis-Kalnėnas, Antanas Krikščiukaitis, Vincas Kudirka, Petras Leonas, Jonas Mačys-Kėkštas, Liudvika Malinauskaitė-Šliūpienė, Povilas Matulionis, Antanas Vilkutaitis, Andrius Vištelis.

Redaktorius Jonas Šliūpas.

## Šaltiniai
Edmundas Kazimieras Zavadskas

**Edmundas Kazimieras Zavadskas** (g. 1944 m. gegužės 12 d. Vilniuje) – Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) pirmasis prorektorius, VGTU senato narys, profesorius ir Statybos technologijos ir vadybos katedros vedėjas.

## Biografija
Mokėsi Rimšės vid. mokykloje, Vorkutos rusiškose mokyklose. Nuo V iki IX klasės – vakarinėse. Tik paskutinę klasę baigė Dūkšto dieninėje vidurinėje mokykloje. Dirbo Gubavos aštuonmetėje mokykloje matematikos mokytoju ir kartu studijavo Kauno Politechnikos instituto neakivaizdiniame skyriuje. 1963 m. pradėjo studijuoti statybą KPI Vilniaus filiale. Baigęs institutą 1968 m. dirbo KPI Statybinių konstrukcijų katedros vyr. laborantu, vėliau – Mechanikos katedros laboratorijos vedėju. 1969 m. KPI Vilniaus filialą pertvarkius į Vilniaus inžinerinį statybos institutą įstojo į šio instituto aspirantūrą. 1973 m. apgynė daktaro disertaciją. 1987 m. Maskvos inžineriniame statybos institute apgynė habilitacinį darbą „Technologinių statybos procesų daugiatikslė selektonovacija“. 1989 m. jam suteiktas mokslinis profesoriaus vardas.

Nuo 1973 m. – VISI Statybos darbų technologijos katedros asistentas, 1974 m. – vyr. dėstytojas, 1978 m. – docentas, 1987–1990 m. – šios katedros vedėjas. 1990 m. išrinktas Vilniaus inžinerinio statybos instituto rektoriumi. Jo iniciatyva, vykdant rinkimų programą, VISI buvo reorganizuotas į Vilniaus Technikos universitetą.

1991 m. išrinktas Lietuvos mokslų akademijos nariu ekspertu, o 1992 m. – Ukrainos technologinės kibernetikos akademijos tikruoju nariu akademiku, 1994 m. – Lietuvos mokslų akademijos nariu korespondentu, 1996 m. – Rusijos Architektūros ir statybos akademijos užsienio nariu.

## Mokslinė veikla
Parašė daugiau kaip 250 mokslinių statybos inžinerijos straipsnių bei daugiau nei 70 straipsnių, kuriuose gvildenamos aukštųjų mokyklų problemos. Daugiau nei 50-ties knygų lietuvių, rusų, vokiečių, anglų kalbomis autorius ir bendraautoris. Įvairių įmonių, mokslo institutų užsakymu atliko per 40 tiriamųjų mokslo darbų. Pagrindinė profesoriaus mokslinių interesų sritis – pastatų gyvavimo ciklas, sprendimų paramos sistemos, daugiakriteriniai optimizavimo metodai statybos technologijoje ir vadyboje. Profesoriaus parengti 31 statybos mokslų ir 2 inžinerinės informatikos daktarai ir 4 profesoriais tapę jo auklėtiniai sudaro šiandieninio lietuvių statybos inžinierių mokslinio ir kūrybinio potencialo branduolį. 
Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) ir Lietuvos mokslų akademijos mokslo žurnalo „Journal of Civil Engineering and Management“, VGTU mokslo žurnalo „Technological and Economic Development of Economy“ vyriausiasis redaktorius.

## Nuorodos
* VGTU Statybos fakulteto darbuotojo CV 
* Asmeninė svetainė
Arūnas Komka

**Arūnas Komka** (g. 1954 m. lapkričio 14 d. Radviliškyje) – Vilniaus Gedimino technikos universiteto (VGTU) kancleris, VGTU senato narys, VGTU Statybos fakulteto Metalinių ir medinių konstrukcijų katedros docentas.

## Biografija
1973 m. įstojo į Vilniaus inžinerinį statybos institutą pramoninės ir civilinės statybos specialybę. 1978 m. baigęs institutą liko čia dirbti asistentu. 1986 m. stažavosi Kijevo inžineriniame statybos institute. 1990 m. apgynė technikos mokslų kandidato laipsnį. Nuo 1991 m. dirba Vilniaus Gedimino technikos universiteto Metalinių konstrukcijų katedros vyr. dėstytojas, nuo 1992 m. vyr. asistentas. 1992, 1993 ir 1994 m. stažavosi Veimaro universitete universitete. 1994 m. paskirtas VGTU mokslo direkcijos direktoriumi. 1995 m. suteiktas docento vardas. Nuo 1997 m. vasario mėn. VGTU administracijos prorektorius.

Studentams ir magistrantams dėstomos disciplinos: metalinės ir statybinės konstrukcijos, metaliniai ir mediniai tiltai.

Išleido 22 publikacijas lietuvių, rusų, anglų, kalbomis, iš jų 4 mokomosios literatūros darbai. Parašė 17 mokslinių straipsnių ir kitų mokslinių publikacijų, dalyvavo 17 šalies ir tarptautinių konferencijų.

## Nuorodos
* Oficialus Vilniaus Gedimino technikos universiteto tinklalapis (lietuvių, anglų k.)
Pašiliai (Utena)

**Pašiliai** – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 4 km į rytus nuo Vyžuonų. Stūkso Pašilių akmuo su „dubeniu“ (archeologijos paminklas).

## Gyventojai

## Šaltiniai
Sprakšiai (Utena)

**Sprakšiai** – kaimas Utenos rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Vyžuonų. Piečiau kaimo telkšo Luknas. Stūkso du Sprakšių akmenys su „dubeniu“ (archeologijos paminklai). Seniūnaitijos centras.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Sprakšiuose 1879 m. kovo 31 d. gimė karinis veikėjas, lakūnas, generolas leitenantas Juozas Kraucevičius.

## Šaltiniai