open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Ūlos akis

**Ūlos akis** – verdenė (virduklis, versmė, šaltinis), esanti Ūlos upės kairiojo kranto terasoje, Varėnos rajono Marcinkonių seniūnijoje netoli Mančiagirės. 2000 m. versmė paskelbta hidrogeologiniu gamtos paminklu.

## Apie šaltinį
Šaltinis yra sufoziniame 4,4 m ilgio ir 3,4 m pločio duburyje. Virš upės lygio jis yra 4 m. Jo gylis 1,2 m Šaltinio debitas yra apie 2 l/s. Vanduo kyla iš giluminių tarpmorerinių vandeningų sluoksnių ir daro nemažą spūdį. Jame nuolat kunkuliuoja stipraus vandens srauto keliamas smėlis – kaip sako vietiniai, „šalcinis alma“.

## Šaltinio vanduo

Šaltinio vanduo yra kalcio magnio hidrokarbonatinis. Apie jį sako, kad skaidrus, kaip ašara. Jame yra apie 120 mg/l ištirpusių mineralinių medžiagų. Vanduo gėlas, minkštas, bekvapis, tačiau turi silpną geležies prieskonį. Jame 1,3 karto daugiau mangano ir dukart daugiau geležies, palyginti su geriamo vandens standartu.

Vanduo iš šaltinio mažu 67 m ilgio upeliu, kiek pavingiuoja lygia greta su Ūlos upe, tada, pasukęs į vakarus, nučiurlena į upę. Vietiniai gyventojai šaltinio vandenį vartoja gėrimui, mano, kad padeda nuo visų ligų – ypač pasemtas ką tik nusileidus saulei.

## Pasakojimai
Apie „Ūlos akį“ Juzė Pigagienė (g. 1912) iš Žiūrų pasakojo taip: *„Būgtai akis buvo dzidelė, kap ažarukas ir ty inpuolė jaucis. O išplaukė tas jaucis nat [[Daugų ežeras|Daugų ažaran]]. Nuog to ir traukės, traukės, kol liko cik tokia akelė…“*

## Šaltiniai
CARP

**CARP** *(Common Address Redundancy Protocol)* – protokolas, leidžiantis kelioms tarnybinėms stotims, esančioms tame pačiame tinklo segmente, naudoti vienodą IP adresą. CARP protokolo pagalba kelios tarnybinės stotys sujungiamos į grupę, kurioje viena iš stočių tampa pagrindine, o kitos – atsarginėmis. Pagrindinė tarnybinė stotis perima bendrai naudojamą IP adresą ir atsako į visas užklausas, nukreiptas šiuo adresu. Atsarginės tarnybinės stotys išrikiuojamos pagal iš anksto nustatytą prioritetą *(advskew)*, pagal kurį jos perima IP adreso kontrolę iš pagrindinės tarnybinės stoties tuo atveju, jei ši tampa nepasiekiama.

CARP galima sukonfigūruoti ir taip, kad užklausas būtų galima tolygiai paskirstyti visoms tarnybinėms stotims (apkrovos balansavimas).

OpenBSD CARP pasiūlė kaip laisvąją (nepatentuotą) alternatyvą patentuotam VRRT protokolui. Dažnai CARP naudojamas ir vietoje HSRP.

## Protokolo numeris
CARP kūrėjams IANA atsisakė išduoti oficialų naudojamo protokolo numerį, todėl jiems teko šį numerį (iš tuo metu nenaudojamų sąrašo) pasirinkti patiems. Buvo pasirinktas numeris 112. Tačiau IANA vėliau priskyrė šį numerį protokolui VRRT. Aiškinama šių konfliktų priežastis yra nepakankamai išsami CARP protokolo dokumentacija (nėra formalaus aprašymo, tik visiems prieinama atviro kodo realizacija). Taigi šiuo metu du protokolai turi tą patį numerį 112.

## Nuorodos
* PF: Firewall Redundancy with CARP and pfsync
* Firewall Failover with pfsync and CARP
Sibiro haskis

**Sibiro haskis** – arktinė kinkomųjų šunų veislė, laikoma viena seniausių šunų veislių. Sibiro haskiai dažnai painiojami su Aliaskos malamutais.

## Istorija
### Čiukčiai
Šių šunų protėviai – šunys, kuriuos veisdavo čiukčiai, jie gerai prisitaikę prie atšiaurių klimatinių sąlygų. Kitados pusiau klajokliams čiukčiams prisireikė šuns, kuris galėtų plečiant medžioklės teritorijas greitai judėti dideliais atstumais ir tempti krovinius iš medžioklės vietų į nuolatines gyvenvietes. Kadangi šie šunys nėra dideli, į kinkinius buvo kinkoma po 15-17 šunų.

Čiukčiai šunis laikė savo namuose, dėl to šios veislės šunys išvesti neagresyvūs žmonėms ir mėgstantys žaisti su vaikais.

### Persikėlimas į JAV
XX a. pradžioje, kai SSRS buvo sudarytas šiaurės šunų veislių registras, Sibiro haskiai į jį nepapuolė, nes buvo per maži, kad būtų efektyviai naudojami krovinių pervežimui. Šis ir kai kurie organizaciniai sprendimai lėmė tai, kad jau XX a. penktajame dešimtmetyje Sibiro haskių veislė SSRS faktiškai nebeegzistavo ir ištirpo vietinių skalikų populiacijoje. Veislė išliko tik JAV, nes čia čiukčių kinkomieji šunys buvo atvežti dalyvavimui kasmet nuo 1908 m. rengiamose lenktynėse iš Ankoridžo į Nomą.

## Bendra išvaizda
Vidutinio dydžio šunys, šiauriniuose kraštuose naudojami rogėms vilkti. Kūnas proporcingas, vidutinio ūgio. Šie šunys stiprūs, ištvermingi, judrūs, neramūs. Patinai labai raumeningi, tačiau palyginti lengvi. Bėgioja greitai, lengvai ir gracingai.

Kailis tankus. Ausys stačios. Tai viena iš nedaugelio veislių, kurios šunys gali turėti mėlynas, tamsiai ir šviesiai rudas arba nevienodos spalvos akis.

## Nuorodos

* The Siberian Husky Club of America 
* Colors of the Siberian Husky 
* The Siberian Husky Health Foundation
Kecalkoatlis

**Kecalkoatlis** (**[[Kukulkanas]]**, **Kokomacinas**, **Baltasis Teskatlipoka**; , „Plunksnuotoji gyvatė“) actekų mitologijoje – geras dievas, vienas iš aukščiausių actekų ir majų dievų. Garbintas kaip pasaulio ir žmonių kūrėjas, oro (dangaus), dienos, Nakties dangaus ir vėjų valdovas, žynių luomo, kultūros (menų ir amatų) globėjas, davęs žmonėms laimę, taiką, žinias, kalendorių.

Jis buvo laikomas amatų, žemdirbystės ir metalų apdirbimo išradėju, atvykęs iš Rytinės žvaigždės (Veneros planeta). Ispanai pakeitė actekų mitą apie šį dievą ir pavertė jį baltuoju.

Visoje Centrinėje Amerikoje Kecalkoatlis vaizduojamas bronzinės odos spalvos aukštaūgis, apsisiautęs kecalio plunksnų apsiaustu, su anties snapo formos kauke ant veido (panašia į barzdą).

Įsiveržus konkistadorams, Kecalkoatlis prarado savo reikšmę ir svarbiausią vietą actekų panteone užėmė Teskatlipoka.

Mitas teigė, kad Žemė yra dievų dvynių Teskatlipokos ir Kecalkoatlio kūrinys. Kecalkoatlis kraują iš žaizdos ant savo varpos panaudojo tam, kad suteiktų žmonėms gyvybę.

Pagal legendą, jį nugirdė piktasis Teskatlipoka, todėl Kecalkoatlis nusprendė grįžti namo valtimi iš gyvatės odos. Tačiau valtis sudegė ir į Rytinę žvaigždę nuskrido tik Kecalkoatlio širdis. Kecalkoatlis actekams pažadėjo grįžti, kai iškils pavojus.

Kaip šviesos, oro dievas, įsivaizduotas baltuoju, todėl 1519 metais Meksikoje išsilaipinęs konkistadoras H. Kortesas actekų buvo palaikytas Kecalkoatlio pasiuntiniu ir palyginti lengvai juos įveikė.
Dešimties dienų karas

**Dešimties dienų karas**, dar žinomas kaip **Slovėnijos nepriklausomybės karas** – trumpas karinis konfliktas, vykęs 1991 m. tarp Slovėnijos ir Jugoslavijos, po to, kai Slovėnija paskelbė nepriklausomybę.

## Karo prielaidos
1980 m. mirus Jugoslavijos diktatoriui Josipui Broz Titui, Jugoslavijoje pradėjo reikštis etninė, religinė ir ekonominė įtampa, pradėjusi skaldyti šalį.

1987 m. serbų nacionalistas Slobodanas Miloševičius tapo Serbijos, didžiausios ir gyventojų skaičiumi skaitlingiausios Jugoslavijos respublikos, prezidentu. Labiau ekonomiškai išsivysčiusios Slovėnija ir Kroatija nenorėjo šelpti likusių skurdesnių respublikų. Be to, daugiausiai katalikiškos Slovėnija ir Kroatija priešinosi politiniam Serbijos ortodoksų dominavimui. Slovėnijoje 1990 gruodžio 23 įvyko referendumas, kuriame 88 % balsavusių pasisakė už respublikos nepriklausomybę. Slovėnija ir Kroatija abi paskelbė savo šalis nepriklausomas 1991 birželio 25 dieną.

## Konfliktas
Užtikrinusios savo sienų apsaugą, birželio 27 d. Slovėnijos pajėgos užėmė savo teritorijoje esančias Jugoslavijos karines bazes pagrobdami apie 2300 jugoslavų kareivių. Jugoslavijos liaudies armija nusiuntė į Slovėniją tankus ir subombardavo Liublianos oro uostą. Kovos baigėsi liepos 6 d., iš viso žuvus mažiau nei 100 karių, kai Jugoslavija nusiuntė savo pajėgas į Kroatiją kovoti prieš šios šalies nepriklausomybės judėjimą ir apsaugoti didelę ten gyvenusių etninių serbų populiaciją. Kroatijai tapus buferiu tarp Slovėnijos ir Jugoslavijos, Slovėnija išsaugojo savo nepriklausomybę ir tapo stabiliausia bei labiausiai klestinčia buvusios Jugoslavijos respublika.

## Taip pat skaitykite
* Jugoslavijos karai
* Slovėnijos istorija

## Išnašos

## Nuorodos

* Slovėnijos karo veteranu organizacija (slo.),
Švilpynė

**Švilpynė** – liaudies muzikos instrumentas. Daroma iš molio, karklo žievės, nendrių ir kt. Jas naudojo piemenys ganydami gyvulius.

Kompozitorius Jonas Švedas harmonizavo nemažai kūrinių, kuriuose skamba ir švilpynių garsai.

## Taip pat skaitykite
* Birbynė
* Molinukai
* Okarina
* Švilpukas
Brioni susitarimas

**Brioni susitarimas** – dokumentas, pasirašytas Brioni (*Brijuni*) salose netoli Pulos (Kroatija) 1991 m. liepos 7 d. tarp Slovėnijos Respublikos ir Jugoslavijos Socialistinės Federacinės Respublikos, tarpininkaujant Europos Bendrijai. Šiuo dokumentu Jugoslavija baigė karo veiksmus Slovėnijos teritorijoje; taip baigėsi Dešimties dienų karas, o Slovėnija bei Kroatija užšaldė separatistinius veiksmus trims mėnesiams.
Vello Saatpalu

**Velo Satpalu** (*Vello Saatpalu*, 1935 m. gegužės 31 d. Taline – 2013 m. sausio 5 d.) – automatikos ir telemechanikos inžinierius, Estijos politinis veikėjas, vienas iš Liaudies fronto ir Estijos socialdemokratų partijos steigėjų.

## Biografija
1942–1949 m. mokėsi Talino 1-oje vidurinėje mokykloje, 1953 m. baigė Talino komunalinį technikumą, elektrotechnikas. 1953 m. tekstilės fabriko darbininkas. 1954–1956 m. tarnavo sovietinėje armijoje Lvove. 1956 m. Talino radijo gamyklos darbuotojas. 1961 m. Elektrotechnikos instituto darbuotojas. 1966 m. baigė Talino politechnikos institutą.

1969 m. Talino radioelektronikos konstruktorių biuro inžinierius. 1974 m. Estijos valstybinio projektavimo instituto inžinierius. 1979 m. Estijos SSR ministrų tarybos Kūno kultūros ir sporto komiteto darbuotojas. 1981 m. baigė Tartu universiteto kursus, 1984 m. Radioelektronikos aukštosios mokyklos mikroprocesorių kursus. 1983 m. Kibernetikos instituto darbuotojas.

1988 m. vienas iš Liaudies fronto „Rahvarinne“ steigėjų ir aktyvus jos narys. 1989–1990 m. Estijos demokratų susivienijimo, nuo 1990 m. Estijos socialdemokratų partijos pirmininkas. 1992–1995 m. Estijos parlamento narys, Užsienio reikalų komisijos pirmininkas. Nuo 1995 m. pensininkas.
Garmas

**Garmas** – skandinavų mitinis milžiniškas mirusiųjų deivės Helės šuo, turėjęs keturias akis ir saugojęs Helheimą, mirusiųjų šalį, bei kelią į požeminį pasaulį. Garmas puldavęs kiekvieną, kas artindavosi prie mirusiųjų pasaulio.

Chtoninė pabaisa gyveno pririšta prie Gnipos (Gnipaheliro) olos. Ragnaroko metu Garmas išsilaisvino, kovėsi su dievu Tiru, abu žuvo. Garmas buvo laikomas pačiu didžiausiu šunimi, išskyrus vilką Fenrį.

Mitologiniai Garmo panašumai taip pat sietini su vilkais Geriu ir Frekiu, Hačiu bei Skaliu.

*Taip pat skaitykite:*
* Cerberis
Gulbinėnai

:: *Apie kaimą Biržų rajone žr. [[Gulbinai (Biržai)]]*.

**Gulbinėnai** – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 15 km į rytus nuo Pasvalio. Seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Gulbinėnų Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia, išlikęs Gulbinėnų dvaro ansamblis (7 pastatai, dvaro rūmai – secesinio stiliaus). Yra paštas (LT-39058), parkas, šalia kaimo – nedidelis Gulbinėnų miškas. Per kaimą teka Upytė ir jos intakas Didžioji Upytė.

## Istorija

XVII a. minimas Gulbinėnų dvaras, 1920 m. įsteigta Gulbinėnų mokykla. 1924 m. kaimas išskirstytas į vienkiemius. 1936 m. dvaro rūmuose įkurta ir pašventinta koplyčia. 1939 m. įkurta parapija, 1948 m. pastatyta plytų mūro Gulbinėnų Šv. Kūdikėlio Jėzaus Teresės bažnyčia. 1950–1995 m. buvo ūkio centrinė gyvenvietė. 1953 m. įsteigta biblioteka. 2003 m. uždaryta mokykla.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Kaime gimė:
* Marija Ladigaitė-Vildžiūnienė, grafikė, knygų iliustratorė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Gulbinėnų biblioteka
Sleipnis

Skandinavų mitologijoje **Sleipnis** (**Sleipniras**) – magiškas aštuonkojis dievo Odino žirgas. Didžiausias iš visų arklių. Jo tėvai: dievas Lokis ir žirgas Svadilfaris.

Pagal mitą „Jaunesniojoje Edoje“ pasakojama, kad Asgardą pastatė milžinas Hrimthuras, kuriam padėjo šio žirgas Svadilfaris. Milžinui už darbą buvo pažadėta deivė Frėja, saulė ir mėnulis, tačiau jis turėjo darbą užbaigti per šešis mėnesius. Klastingas dievas Lokis pasivertė kumele ir nuviliojo statytojo žirgą, be kurio pagalbos Hrimthuras laiku darbo nebaigė ir negavo pažadėto atlygio. Milžiną užmušė dievas Toras, kai šis, įniršęs, kad neteko užmokesčio, pradėjo svaidytis statybiniais akmenimis. Tačiau po kurio laiko Lokis pagimdė aštuonkojį žirgą Sleipnį, kuris yra milžino žirgo Svadilfario ir Lokio, kuris buvo pasivertęs kumele, palikuonis.

Pasak „Jaunesniosios Edos“, Lokis sugrįžo į Asgardą ir atidavė aštuonkojį kumeliuką Odinui. Lokis Odinui gyrė savo palikuonį sakydamas, kad žirgas yra greičiausias pasaulyje, gali nešti per jūrą, per orą ir į mirusiųjų šalį. Pagal *Sigrdrífumál* „Vyresniąją Edą“, Sleipnio dantys buvo išpuošti išraižytomis runomis.
Inžinerinė geologija

**Inžinerinė geologija** – mokslas apie inžinerinių geologinių sąlygų formavimąsi ir pasikeitimus, apie statybos ir eksploatacijos geologinių sąlygų įvertinimą, racionalų išnaudojimą geologinės terpės ir jos apsauga susieta su geologiniais procesais ir reiškiniais.

Inžineriniai geologiniai tyrimai atliekami kai statomas:
* gyvenamasis, komercinis ar pramoninis statinys,
* valstybinės ar karinės paskirties konstrukcijos,
* hidrotechnikos, susisiekimo ir kitokie infrastruktūros inžineriniai tinklai
* kasybos įrenginiai, karjerai, šachtos ir pan.

## Pagrindiniai tyrimų metodai
* geologinių žemėlapių sudarymas
* distanciniai tyrimų metodai: seisminiai, elektromagnetiniai,
* gręžimas, kasimas, mėginių ėmimas tyrimams ir kt.

## Disciplinos
* Inžinerinė geodinamika
* Geotechnika
* Gruntotyra
Jacques Delors

**Žakas Deloras** (; 1925 m. liepos 20 d. – 2023 m. gruodžio 27 d.) – ekonomistas, bankininkystės specialistas, Prancūzijos ir Europos politinis veikėjas.

## Biografija
1945 m. įstojęs į Sorbonos universitetą buvo aktyvus krikščioniškųjų profsąjungų konfederacijos veikėjas. 1947–1962 m. Prancūzijos banko darbuotojas. Palikęs gerą vietą banke, 1962 m. tapo Generalinės Planavimo komisijos socialinių reikalų skyriaus vadovu. 1969–1973 m. Ž. Šaban Delmaso vyriausybės patarėjas socialiniams ir kultūros klausimams. Nuo 1974 m. buvo Prancūzijos socialistų partijos narys. 1979–1981 m. Europos Ekonominės Bendrijos Ekonomikos komiteto pirmininkas. 1981–1983 m. Prancūzijos ekonomikos ir finansų, 1983–1985 m. biudžeto ministras socialistų vyriausybėse. 1985–1995 m. Europos bendrijų komisijos, Europos Komisijos pirmininkas. Jo iniciatyva 1993 m. sausio 1 d. prasidėjo ekonominė ir politinė Europos Sąjungos integracija. 2002–2004 m. Europos Konvento, rengusio Europos Konstituciją, pirmininkas.

## Šaltiniai
Lietuvių demokratų partija

**Lietuvių demokratų partija**, **LDP** – antroji po LSDP Lietuvos politinė partija.

Įkurta 1902 m. spalio 17 d. varpininkų suvažiavime grafo Zubovo dvare Dabikinėje. 1906 m. priimtos programos autoriai Kazys Grinius, Jonas Vileišis, Povilas Višinskis, Jonas Bortkevičius ir Jurgis Šaulys. 1906 m. pasivadino Lietuvos demokratų partija.

Siekė Lietuvos autonomijos etnografinėse ribose. Valdžią vietose numatė suteikti parapijų komitetams, kurie rinktų mokesčius ir mokėtų atlyginimus, taip pat ir kunigams. Skatino švietimą, kooperaciją, visų gyventojų dalyvavimą tvarkant visuomeninius reikalus. 1914 m. programos autorius A. Rimka.

Ilgainiui partijos narių politinės pažiūros ir siekiai – išsiskyrė. Kai kurie jos nariai, išrinkti į Valstybės dūmą, dalyvavo trudovikų (Andrius Bulota), kiti (Petras Leonas) Konstitucinių demokratų frakcijos veikloje. Dalis demokratų 1905 m. įkūrė *[[Tautiškoji demokratų partija|Tautiškąją demokratų partiją]]*, susitelkusią apie dr. Joną Basanavičių, kita dalis tais pačiais metais – *[[Lietuvos valstiečių sąjunga|Lietuvos valstiečių sąjungą]]*, trečia dalis 1917 m. – Lietuvos socialistų liaudininkų sąjungą. 1917 m. rugsėjo mėn. LDP nariai Jurgis Šaulys ir Jonas Vileišis buvo deleguoti į Lietuvos Tarybą. Susikūrus kitoms partijoms, LDP 1920 m. gegužės 15 d. nutraukė savo veiklą.

1989 m. vasario 5 d. atkurta kaip Lietuvos demokratų partija.

## Literatūra
* Rimantas Miknys. *Lietuvos demokratų partija 1902-1915 metais* (Lietuvių Atgimimo istorijos studijos, t.10).  Kaunas: 1995.   
* *Politinės partijos Lietuvoje: atgimimas ir veikla*: straipsnių rinkinys. Sudarytojas Algis Krupavičius. Kaunas: Litterae universitatis, 1996.
Lietuvos darbininkas

**„Lietuvos darbininkas“** – pirmasis Lietuvos socialdemokratų partijos laikraštis, leistas 1896–1899 m.

## Istorija
Leistas lietuvių ir lenkų (*„Robotnik litewski“*) kalbomis. Pirmą numerį lenkiškai paruošė Andrius Domaševičius, į lietuvių kalbą išvertė dr. Kazys Grinius. Nr. 1 išspausdintas Ciuriche (Šveicarija) 1896 m. gegužės 1 d. , Nr. 2 išėjo 1898 m. Tilžėje, Nr. 3 išspausdintas 1899 m. Bitėnuose M. Jankaus spaustuvėje, bet pažymėta, kad išleistas Ciuriche.

Rašyta apie darbininkų padėtį, Lietuvos ir užsienio šalių darbininkų judėjimą, Lietuvoje vykusius streikus, svarstyti politiniai bei ekonominiai klausimai.

## Šaltiniai
Lietuvių konservatorių partija

**Lietuvių konservatorių partija**, *LKP* – Mažosios Lietuvos politinė partija, veikusi 1892–1918 m.

## Istorija
Įkurta 1892 m. Tilžėje iš Vokietijos konservatorių partijos pasitraukusių Mažosios Lietuvos visuomenės veikėjų. Veikė Tilžės – Lankos, Šilutės, Klaipėdos ir Ragainės – Pilkalnio apskričių skyriai. Tarmiškai oficialiai buvo vadinama *Lietuviška konservatyvų skyrimo draugysta*.

Svarbiausias partijos tikslas buvo rinkti savo atstovus į Vokietijos Reichstagą ir Prūsijos landtagą ir ten ginti lietuvių ekonominius bei kultūrinius interesus. Reikalavo viešame gyvenime leisti vartoti lietuvių kalbą, ja mokyti tikybos pamokose ir pradinėse mokyklose. LKP peticijas kaizeriui ir ministrams pasirašydavo 15–30 tūkst. lietuvių.

Reichstage 1898–1901 m. atstovavo Jonas Smalakys, 1901–1918 m. F. M. Mačiulis, Landtage 1903–1918 m. Vilius Gaigalaitis.

Kiti žymesni veikėjai: Dovas Zaunius, Martynas Jankus, Kristupas Voska, Domas Peteraitis.

LKP veikla nutrūko 1918 m. lapkričio mėn. po revoliucijos Vokietijoje.
Dovas Zaunius (1892)

**Dovas Zaunius** (1892 m. birželio 19 d. Rokaičiuose, Lankos apskritis – 1940 m. vasario 22 d. Kaune) – teisininkas, Mažosios Lietuvos politinis veikėjas, Lietuvos diplomatas.

## Biografija
Gimė Rytų Prūsijoje, netoli Naujosios (, dab. *[[Timiriazevas]]*) Mažosios Lietuvos politinio ir visuomenės veikėjo Dovo Zauniaus šeimoje, jauniausias jo sūnus, Mortos Zauniūtės brolis. 1911 m. baigė Tilžės gimnaziją. Studijavo teisę Miuncheno, Halės, Berlyno universitetuose, 1915 m. baigė Karaliaučiaus universitetą. 1917 m. Karaliaučiaus universitete apgynė baudžiamosios ir civilinės teisės daktaro disertaciją.

Dar studijų metais įsijungė į tėvo, Dovo Zauniaus vyresniojo, vadovaujamos Lietuvių konservatorių partijos veiklą. Pirmojo pasaulinio karo metais tarnavo Vokietijos kariuomenėje. Po Vokietijos kapituliacijos jis, kaip kvalifikuotas teisininkas, gerai pažinojęs Vakarų Europos gyvenimą, buvo pakviestas dirbti į Lietuvos užsienio reikalų ministeriją. 1919–1920 m. dirbo Užsienio reikalų ministerijos politikos departamento direktoriumi. 1920 m. paskirtas Lietuvos reikalų patikėtiniu Latvijoje, nuo 1921 m. – ir Estijoje.

1923–1925 m. dirbo Lietuvos nepaprastuoju pasiuntiniu ir įgaliotuoju ministru Čekoslovakijoje, 1924–1925 m. – Rumunijoje. 1925–1927 m. pasiuntinys Šveicarijoje ir nuolatinis Lietuvos atstovas Tautų Sąjungoje.

1927 m. likvidavus Lietuvos atstovybę Tautų Sąjungoje grįžo į Lietuvą ir vadovavo Užsienio reikalų ministerijos departamentams, 1928 m. paskirtas šios ministerijos generaliniu sekretoriumi ir kartu pasiuntiniu Čekoslovakijoje.

1929 m. lapkričio 8 d. – 1934 m. birželio 12 d. Juozo Tūbelio Ministrų kabinete LR užsienio reikalų ministras, ilgiausiai ėjęs šias pareigas tarpukario politikas. Tais metais Lietuvos diplomatija pasiekė tam tikrų laimėjimų – Hagos teisme laimėtos bylos prieš Lenkiją ir Vokietiją, priartėta prie Baltijos valstybių sąjungos sudarymo.

1934–1936 m. dirbo Valstybės Taryboje, padėdamas rengti įvairias sutartis su užsienio valstybėmis. 1936–1940 m. Lietuvos banko valdybos direktorius, valiutų komisijos pirmininkas. Dalyvavo Šaulių sąjungos, Vilniui vaduoti sąjungos, Skautų organizacijos veikloje. Kurį laiką dirbo „Dabartyje“, yra paskelbęs darbų. Palaidotas Kauno evangelikų kapinėse (dab. Ramybės parkas).

## Įvertinimas

* Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino II laipsnio ordinas (1928 05 15);
* Šaulių žvaigždės ordinas (1939)
* Skautų Gedimino vilko ordinas (1934)
* Belgijos Leopoldo I laipsnio ordinas (1931)
* Čekoslovakijos Baltojo liūto I laipsnio ordinas (1931)
* Danijos Danebrogo I laipsnio ordinas (1931)
* Estijos Erelio kryžiaus I laipsnio ordinas (1931 04 29)
* Italijos Žvaigždės I laipsnio ordinas (1933)
* Italijos Karūnos II laipsnio ordinas (1927)
* Latvijos Trijų žvaigždžių I laipsnio ordinas (1931)
* Rumunijos Karūnos I laipsnio ordinas (1931)
* Švedijos Poliarinės žvaigždės I laipsnio ordinas (1932)

## Šaltiniai

|-
Knoso rūmai

**Knosas** (mikėn. gr. 𐀒𐀜𐀰 *Ko-no-so*, ) – senosios Kretos civilizacijos valdovų rūmai. Jie buvo pastatyti apie 1900 m. pr. m. e. Pastatas megarono tipo, pagrindinė statybų medžiaga džiovintos plytos. Rūmai išsidėstę 16 tūkst. m² plote, pritaikyti prie reljefo, netaisyklingo suplanavimo. Moterų ir vyrų patalpos išsidėsčiusios skirtingose pusėse, rūmų centre 50×75 m pločio kiemas. Rūmuose naudojamos Kretai savitos *iracionaliosios* (į apačią siaurėjančios) kolonos. Sienos puoštos architektūrinėmis formomis ir glazūruotomis plytelėmis. Apie 1700 m. pr. m. e. rūmai buvo sugriauti (manoma, kad tai dėl įvykusio žemės drebėjimo) ir vėl atstatyti. Dabar beveik visi matomi griuvėsiai yra likę nuo antrųjų rūmų. Tų laikų freskos saugomi Herakliono muziejuje.

2025 m. Knoso rūmai kartu su penkiais kitais rūmų kompleksais (Faistu, Malija, Zomintu, Zakru ir Kidonija) paskelbti UNESCO pasaulio paveldo objektu.

## Išnašos
Pelargonija

**Pelargonija** (*Pelargonium*) – snaputinių (*Geraniaceae*) augalų gentis, kuriai priklauso krūmai, puskrūmiai ir žolės. Auginama daug hibridinių formų. Dideli žiedai, nuo baltų iki raudonų ar beveik juodų atspalvių. Lapai klostyti, smulkiai dantytais pakraščiais.

Lietuvoje auginama:
* Juostuotosios pelargonijos (*Pelargonium x zonale*) įvairūs hibridai.
* Kvapioji pelargonija (*Pelargonium odoratissimum*). Liaudyje vadinama *Jeronimu*.


Image:Pelargonium x hortorum.jpg|Įvairūs pelargonijų hibridai
Image:Pelargonium X hortorum.jpg
Image:Pelargon.jpg
Statusis atgiris

**Statusis atgiris** (*Huperzia selago*) – atgirinių (*Huperziaceae*) šeimos atgirių (*Huperzia*) genties augalų rūšis. Priklauso sporinių induočių grupei.

## Morfobiologija
Tai daugiametis, iki 30 cm aukščio, pataisinių šeimos sporinis visžalis augalas. Stiebas trumpas, gulsčias arba kylantis, negausiai dvišakai išsišakojęs. Ūgliai statūs, dažnai sudaro tankią puokštę, kurios viršūnės baigiasi beveik viename aukštyje. Lapai dažniausiai aštuoniomis išilginėmis eilėmis spirališkai išsidėstę, iki 9 mm ilgio, nusmailėję, lygiakraščiai arba su rusvais smulkiais danteliais. Skiriasi nuo kitų pataisų tuo, kad neturi varpučių, sporofilai išsidėstę ties metūglių viduriu. Sporifikuoja gegužės–spalio mėn.. Sporos smulkios. Sporų ragauti negalima, nes augalas nuodingas. Dauginasi sporomis ir vegetatyviškai. *Huperzia selago* augalai gemalinius pumpurus produkuoja retai ir negausiai, dažnai tik ekologinio streso sąlygomis. Tačiau atsiradę pumpurai gajūs, gerai vystosi laboratorijoje ir natūraliose augavietėse.)

## Augavietės ir apsauga
Auga ūksmėtuose drėgnuose miškuose, pelkėse ant kupstų ir apie senų medžių šaknis pavieniais kupsteliais arba grupelėmis. Statusis atgiris (*Huperzia selago (L.)*) nepasižymi dideliu adaptyvumu bei dauginimosi sparta. Pasikeitus augavietėse abiotinėms sąlygoms (mikroklimatinės augaviečių destrukcijos, prasidedančios po miško iškirtimo ir biotopų sausėjimo) greitai pradeda nykti.

Statusis atgiris saugomas gamtos įstatymo. Jis yra įrašytas į Latvijos (4 kategorija), Baltarusijos (3 kategorija) ir Lietuvos raudonąsias knygas. Nyksta dėl miškų kirtimų ir sausinimo.

## Panaudojimas
Liaudyje gydyti alkoholikai, nes paruošti preparatai sukelia stiprų vėmimą. Išoriškai liaudis naudojo odos ligoms gydyti, spuogams naikinti.

Žolėje yra alkaloidų: selagino, likopodino, akropolino; flavonoidų, vanilės ir ferulo rūgščių, dažinių, mineralinių ir kitų medžiagų. Be to, nustatyta, kad augalas, kaip ir *Huperzia serrata*, sintetina huperziną A, kuris vertinamas kaip kandidatas Alzheimerio ligai gydyti. Šį junginį sintetina ir gametofitai, auginami kultūroje.
## Šaltiniai
Pataisas varinčius

**Pataisas varinčius** (*Lycopodium annotinum*) – pataisūnų (*Lycopodiophyta*) skyriaus augalas.

## Apibūdinimas

Archajiškas, daugiametis, sporas brandinantis augalas. Būdingi tikrieji lapai, stiebai ir šaknys. Sporangės susidaro lapų pamate, susitelkusios į varputes. Varpos bekotės, iki 4 cm ilgio, po vieną statmenų šakų viršūnėse. Sporofilai iki 3 mm ilgio, gelsvai žali, vėliau ruduojantys. Sporifikuoja birželio–rugsėjo mėn.

## Morfologija

Lapai be liežuvėlių, iki 7 mm ilgio, su dygia viršūnėle, smulkiais pjūkliškais kraštais, išsidėstę apyrečiai. Stiebas su į viršų statmenai kylančiais, dažnai dvišakai išsišakojusiais, iki 30 cm aukščio ūgliais, driekiasi žeme ir sudaro tankius sąžalynus. Šaknys neturi brazdo, jų augimas vyksta tik viršūnine meristema. Varpos bekotės, iki 4 cm ilgio, po vieną statmenų šakų viršūnėse.

## Gyvenimo ciklas

Gyvenimo cikle vyrauja sporofitas ir gametofitas, gametofito karta nepriklausoma nuo sporofito. Gametofitai dvilyčiai, daugiamečiai, mikosimbiotrofiniai, makroskopiniai, dubenėlio pavidalo, požeminiai (iki 10 cm gylyje), ilgaamžiai. Gametofitas izosporinis (bechlorofilis). Sporos smulkios, rutuliškai tetraderiškos. Vegetatyviškai dauginasi atsiskyrusiomis besidriekiančių stiebų dalimis.

## Paplitimas

Dažnai sutinkama Lietuvos floros rūšis. Auga apydrėgniuose spygliuočių ir mišriuose miškuose, ties pelkių pakraščiais.

## Šaltiniai

* Naujalis J., Meškauskaitė E., Meldžiukienė A., Juzėnas S., 2009. *Botanikos praktikos darbai: archegoniniai ir žiediniai augalai*
*
JPEG

**JPG** (arba JPEG, ) – fotografinių vaizdų išsaugojimo formatas (ir jų suspaudimo algoritmas).

JPG labai efektyviai suspaudžia fotografinius vaizdus. Nors dalis informacijos esant didesniam suspaudimo laipsniui prarandama, formato ypatybės tokios, jog šie praradimai yra labai sunkiai pastebimi. Prarasta informacija daug labiau matoma įvairiose schemose bei diagramose, kur daug plonų linijų bei vienaspalvių plotų. Vaizdo kokybę galima žymiai padidinti parenkant mažesnį suspaudimo laipsnį, bet tuomet didėja failo apimtis. Todėl schemoms bei diagramoms paprastai naudojami kiti formatai (GIF ir PNG). Nuotraukoms tinka ir PNG, tačiau šiuo formatu sukuriami nuotraukų failai būna gerokai didesni.

## JPG glaudinimo metodai
Išskiriami keturi dvimačių vaizdų glaudinimo metodai:
* Nuoseklus metodas
* Progresinis metodas
* Hierarchinis metodas
* Be informacijos praradimo

## Glaudinimo, taikant JPG metodus, trūkumai
* Netinka dvejetainiams vaizdams spausti
* Didėjant suspaudimo efektui (>20), atkurtame vaizde atsiranda blokinė struktūra
* Gibso efekto pasireiškimas
* Vaizdo negalima atkurti bet kuriuo norimu detalizacijos lygiu
* Nėra apibendrinimo trimačiams vaizdams

## JPEG formato patentai
2002 metais *Forgent Networks* bandė ginčytis, jog vienas Amerikoje registruotų jų patentų (4,698,672) naudojamas išsaugant vaizdus JPEG formatu. Formatus pasiūlęs JPEG komitetas šias pretenzijas išnagrinėjo ir laikosi nuomonės, jog minėtas patentas jų algoritme nenaudojamas. Dėl šio patento su *Forgent Networks* bylinėjosi ir *[[Microsoft]]*. 2005 m. liepos mėnesį galutinis teismo sprendimas vis dar nebuvo žinomas. Nepaisant to, *Forgent Networks* pavyko surinkti apie $90 milijonų dolerių už apie 30 kompanijų oficialiai suteiktus leidimus naudoti šį patentą. 2006 metais šio patento galiojimo laikas baigiasi.

Vienas aiškiai deklaruojamų tiesioginių JPEG formato autorių (*Joint Photographic Experts Group*) tikslų yra sukurti formatą, už kurio naudojimą nereikėtų mokėti jokių licencijos mokesčių.

### Su patentais susijusi literatūra
* JPEG grupės oficiali pozicija  (anglų kalba).
* Papildomas informacijos šaltinis (vokiečių kalba).
Grida

Skandinavų mitologijoje **Grida** (isl. *Gríðr*) – milžinė jotunė, kuri su Odinu susilaukė Vydaro. Sužinojusi, kad Lokis ketina pražudyti Torą, įviliodamas šį be kūjo pas milžiną Geirodą, ji Torui padovanojo magiškų dovanų, kurios šį apsaugojo. Girdos dovanos: jėgos diržas, geležinės magiškos pirštinės, stebuklinga lazdelė iš šermukšnio.
Ramsay MacDonald

**Ramsis Džeimsas Makdonaldas** (,  1866 m. spalio 12 d. Losimute, Morišyras, Škotija – 1937 m. lapkričio 5 d. žuvo Atlante kruizo laineriu *Reina del Pacifico* metu) – britų socializmo pradininkas, pirmasis leiboristų ministras pirmininkas.

## Biografija

Baigė Drainio škotišką mokyklą, Birkbeko institute studijavo ekonomiką, sociologiją, dirbo tarnautoju įstaigose.

1886 m. įstojo į Fabijaus draugiją, 1894 m. kartu su Keiru Hardžiu, vienu pirmųjų socialistų – parlamento narių, R. Smiliu, Tomu Manu įkūrė *Nepriklausomąją darbininkų partiją*, 1900–1912 m. buvo jos sekretorius, 1911–1914 m. parlamentinės grupės pirmininkas, bet nepalaikęs militaristinių nuotaikų buvo nušalintas nuo vadovavimo partijai.

1922–1932 m. Leiboristų partijos lyderis
1906–1918 m., 1922–1935 m. ir 1936–1937 m. Didžiosios Britanijos parlamento narys, 1922–1924 m. opozicijos lyderis. 1924 m. Bendruomenių rūmų pirmininkas. 1924 m. pirmasis leiboristų vyriausybės ministras pirmininkas, bet netrukus vėl teko iki 1929 m. vadovauti opozicijai.

1929–1931 m. vadovavo antrajai leiboristų vyriausybei. Jam vadovaujant buvo pagerintos senatvės pensijų, nedarbo draudimo sąlygos, tačiau jo vyriausybės daliai teko ir 1929 m. spalio 24 – 29 d. Volstryto griūtimi prasidėjusi Pasaulinė ekonominė krizė. Teko skelbti naujus rinkimus, kuriuose Konservatoriai gavo 470, R. Makdonaldo 1931 m. įkurta *Nacionalleiboristų partija* – 35, liberalai – 32 vietas. 1931–1935 m. – buvo sudaryta koalicinė Nacionalinė vyriausybė, kuriai taip pat vadovavo R. Makdonaldas. 1935–1937 m. Lordų Rūmų pirmininkas.

Žmona – Margareta Gladstoun, šeimoje užaugo šeši vaikai. Sūnus Malkolmas Makdonaldas (1901–1981) buvo garsus diplomatas ir politikas.
Priština

**Priština** ( arba *Prishtina*,  arba *Priština*; ) – Kosovo sostinė. Dauguma gyventojų – albanai, taip pat yra mažesnių serbų, bosnių ir čigonų bendruomenių. Mieste įsikūrusi laikinoji albanų dominuojama Kosovo vyriausybė ir Jungtinių Tautų administracija Kosove.

## Istorija

Romėnų laikais apie 15 km į pietus nuo Prištinos buvo didelis *Ulpiana* miestas. Jis buvo sugriautas, tačiau imperatorius Justinianas I jį atstatė. Dabar toje vietoje yra *Lipljan* miestelis, čia dar galima pamatyti senovinio miesto griuvėsius.

Po Romos žlugimo Priština pradėjo augti. Ji buvo įsikūrusi kelių, vedusių į visas Balkanų pusiasalio puses, sankryžoje. Dėl šios priežasties Priština tapo svarbiu prekybos centru svarbiausiuose pietryčių Europos maršrutuose.

Viduramžių Serbijos valstybei Priština buvo itin svarbi, valdant karaliui Milutinui (1282–1321 m.) ir kitiems Nemaničių bei Brankovičių dinastijų valdovams, ji buvo valstybės sostine iki 1389 m. įvykusio Kosovo mūšio, kai įsiveržę osmanai sumušė jungtinę Balkanų armiją. Osmanai visą Serbiją nukariavo 1459 m.

Po šių įvykių Priština dar bent ketvirtį amžiaus išlaikė savo serbiškumą, tačiau palaipsniui vis „turkėjo“, daugumai jos gyventojų – slavams ir albanams – pradėjus išpažinti islamą. Pažymėtina, kad XVII amžiuje dauguma Prištinos gyventojų buvo slavų musulmonai, o ne albanai.

Nuo 1870 m. albanai suformavo Prizreno lygą priešinimuisi Osmanų valdžiai. 1881 m. buvo sudaryta laikinoji vyriausybė. 1912 m. Kosovas trumpai įėjo į naujai susikūrusios nepriklausomos Albanijos valstybės sudėtį. Tačiau 1913 metais galingosios valstybės privertė Albaniją atiduoti Kosovą Serbijai. 1918 m. Kosovas tapo naujos valstybės – Serbų, kroatų ir slovėnų karalystės – dalimi.

Prieš Antrąjį pasaulinį karą Priština buvo etniškai mišrus miestas su didelėmis albanų ir serbų bendruomenėmis. Daug albanų, serbams vykdant etninį valymą, buvo ištremti į Turkiją. Albanai Turkijos valdžios buvo priversti priimti turkiškas pavardes ir įsikurti Turkijos provincijose, kurios anksčiau gyveno armėnai ir graikai.

Antrojo pasaulinio karo metu Prištinoje labai sumažėjo serbų, atsikėlė daug albanų. Nuo 1941 iki 1945 metų Priština buvo inkorporuota į Italijos okupacinę Aukštutinės Albanijos valstybę. Nuo 2008 m. tapo Kosovo sostine.

## Sportas
* KF Prishtina (futbolo klubas)
* KF 2 Korriku (futbolo klubas)

## Išnašos
Tony Blair

**Tonis Bleras** (*Anthony Charles Lynton Blair*, g. 1953 m. gegužės 6 d. Edinburge (Škotija) – teisininkas, Didžiosios Britanijos politinis veikėjas, 1997-2007 m. Jungtinės Karalystės ministras pirmininkas.

## Biografija
Mokėsi Durhamo mokykloje, Edinburgo Feto koledže, 1975 m. baigė Oksfordo universiteto St Johno koledže komercinę teisę. 1971 – 1975 m. grojo roko grupėje „Ugly Rumours“.

1975 m. įstojo į Leiboristų partiją (LP). 1983 m. pirmą kartą išrinktas į Bendruomenių rūmus. 1994 m. gegužės mėn. mirus Džonui Smitui išrinktas partijos lyderiu. Paskelbė Didžiosios Britanijos ekonomikos integracijos į Europos Sąjungą kursą.

Jo vadovaujama partija 1995 m. gegužės mėn. laimėjo municipalinius rinkimus. 1997 m. gegužės mėn. Leiboristų partijai laimėjus parlamento rinkimus ir gavus Bendruomenių rūmuose 419 vietų iš 641, pirmą kartą tapo Didžiosios Britanijos ministru pirmininku. 2001 m. Leiboristų partija sėkmę pakartojo, Parlamento rinkimuose laimėjusi 413 vietų. T. Bleras tapo ilgiausiai postą užėmusiu leiboristų partijos ministru pirmininku. Jam vadovaujant Britanija dalyvavo Kosovo, Afganistano ir Irako karuose. Buvo normalizuoti santykiai su Airijos Respublika ir Šiaurės Airija.

1999 m. Socialistų Internacionalo pirmininko pavaduotojas.

Vedęs Čeri But, turi sūnus Euaną, Niką, Leo ir dukrą Ketrin.
Frigė

Skandinavų mitologijoje **Frigė** – vyriausiojo dievo Odino žmona, asų karalienė. Vedybų, motinystės, vaisingumo, namų židinio, meilės, dangaus deivė. Pagrindinė deivės funkcija skandinavų mituose, kad ji yra motina ir žmona. Turi pranašystės galią, tačiau matytų vizijų niekam neatskleidžia, bei yra vienintelė, kuriai Odinas leidžia atsisėsti į Hlidskjalfą, Odino sostą, iš kurio matosi visas pasaulis. Kartu su vyru dalyvauja Laukinėje medžioklėje. Kaip vyriausio dievo žmona, dažnai pasirodo kaip deivė motina žemė. Dauguma asų yra jos vaikai arba anūkai. Vaikai: Baldras ir Hiodas, turi daug povaikų. Dievas Toras sūnus arba brolis.

## Tarnaitės
Jos draugė gydymo deivė Eirė. Kitos Frigės tarnaitės: Hlinė, apsaugos deivė, Gna, deivė pasiuntinė, ir Fila vaisingumo deivė, kuri neša jos brangenybių skrynelę, rūpinasi batais bei žino visas jos paslaptis. Nėra tiksliai aišku ar Hlinė, Gna ir Fila yra jos tarnaitės ar tik jos skirtingi aspektai. Kartais minimi 11 ar net 12 Frigės deivių padėjėjų (tarp jų ir 4 paminėtos).

## Kultas
Islandų, taip pat ir anglų penktadienio pavadinimas kilo nuo Frigės vardo.

Skandinavijoje Oriono žvaigždynas vadinamas Frigės verpste. Pavadinimas kilo nuo žvaigždžių sukimosi danguje, senovės skandinavai jas susiejo su deivės Frigės verpimo rateliu.
Katarakta

**Katarakta** – lęšiuko padrumstėjimas, kuris gali sukelti regėjimo problemų. Lęšiukas susideda iš vandens ir baltymų. Kartais baltymai susijungia į gniužulėlius, todėl pablogėja regėjimas. Pradinėse stadijose katarakta gali nesukelti problemų, tačiau laikui bėgant ji gali plėstis ir apimti vis daugiau lęšiuko. Tuomet regėjimo aštrumas sumažėja, vaizdas tampa išplaukęs.

## Eiga ir gydymas
Kataraktos užkluptas akies lęšiukas pamažu netenka skaidrumo, kol galiausiai susidrumsčia visai. Tada žmogus skiria tik šviesą ir tamsą, dar vėliau gali prasidėti visiškas aklumas. Kataraktą išgydyti nėra sudėtinga, yra atliekamos specialios operacijos- tai pats efektyviausias kataraktos gydymas.

### Kataraktos operacijos
Kataraktos operacijos metu taikomas vietinis nuskausminimas. Su vietiniu nuskausminimu žmogus yra sąmoningas, bet akis nejautri.

Akių specialistas atlieka operaciją per mažą ertmę akyje naudodamasis mikroskopu. Ši ertmė tokia maža, jog jos dažnai neprireikia susiūti. Paprastai operacija trunka nuo 15 iki 20 minučių, tačiau ji gali trukti ir ilgiau. Operacijos metu lęšiukas su katarakta yra pakeičiamas skaidriu plastiniu lęšiuku, todėl akis po operacijos gali aiškiai matyti. Šis plastinis lęšiukas vadinamas intraokuliarinio lęšiuko implantu ir lieka akyje visam laikui. Operacija nėra atliekama lazerio pagalba, tačiau lazerinis gydymas yra kartais reikalingas po to, jei lęšiuko apvalkalas apsiblausia.

Kataraktos chirurgija  yra viena iš sėkmingiausių. Mažiau negu du procentai pacientų turi rimtų, nenumatytų komplikacijų.

## Šaltiniai ir nuorodos
1. Akies iliustracija

## Šaltiniai
Dioptrija

**Dioptrija** ( – 'atidžiai žiūriu') – fizikoje naudojamas bet kurios optinės sistemos, tarp jų ir akinių stiklų bei akies optinės sistemos laužiamosios galios matavimo vienetas. Viena dioptrija – tai stiklo arba optinės sistemos laužiamoji galia, kurios židinio nuotolis lygus 1 m.

Dioptrija – atvirkštinis židinio nuotolio dydis. Kuo mažesnis stiklo židinio nuotolis, tuo didesnė jo laužiamoji galia. Stiklo, kurio židinio nuotolis 0,5 m, laužiamoji galia lygi 2 D, o stiklo, kurio židinio nuotolis 20 cm, laužiamoji galia lygi 5 D. Tuo būdu, žinant židinio nuotolio dydį, galima apskaičiuoti optinės sistemos laužiamąją galią.

## Išnašos
Ilmenitas

**Ilmenitas** – oksidų klasės mineralas, (geležies-titano oksidas FeTiO3). Mineralo pavadinimas kilęs iš Ilmenio kalnų, Urale, Rusijoje, kur jis buvo pirmą kartą aprašytas 1827 m.

Ilmenitas randamas metamorfinėse ir magminėse uolienose, tačiau pramoninę reikšmę turi antrinės radimvietės – įvairūs smėlio sąnašynai.

Mineralo kietumas pagal Moso skalę – 5-6. Tankis – 4,72.

Ilmenitas silpnai magnetinis, juodos, pilkos spalvos.

Naudojamas kaip priedas pigmentų gamyboje, taip pat kaip titano žaliava.

Lietuvoje ilmenitas – svarbiausias Baltijos pajūryje ir jūros povandeniniame šlaite aptinkamų sunkiųjų mineralų sąnašynų mineralas; jo kiekis pavieniuose tarpsluoksniuose siekia iki 70 kg/m3.

## Šaltiniai
Bangos lūžis

**Bangos lūžis** arba **refrakcija** – fizikoje, optikoje – bangos fronto sklidimo krypties pakitimas, keičiantis jos sklidimo greičiui. Dažniausia bangos greičio kitimo priežastis – aplinkos pasikeitimas. Labiausiai paplitę refrakcijos pavyzdžiai – šviesos bangų lūžimas, nors būdinga viso tipo bangoms (pvz., garsui, vandeniui).

**Lūžęs spindulys** – spindulys, sklindantis antrąja aplinka. Kampas, kurį sudaro lūžęs spindulys ir statmuo aplinkų ribai, kertantis lūžimo tašką, vadinamas **lūžio kampu** (čia jis žymimas β). **Kritimo kampas** – kampas, kurį sudaro **kritęs spindulys** su statmeniu aplinkų ribai, pakeltu iš lūžimo taško (čia žymimas α). **Lūžimo taškas** yra kritusio ir lūžusio spindulių susikirtimo taškas, esantis dviejų aplinkų riboje.

## Šviesos lūžio dėsniai

Pirmasis dėsnis teigia jog:
: krintantysis spindulys, lūžęs spindulys ir per susikirtimo tašką nubrėžtas statmuo terpes skiriančiam paviršiui yra vienoje plokštumoje.

Antrasis yra Snelio dėsnis:
: jei šviesa pereina iš medžiagos, kurios absoliutinis lūžio rodiklis n1 (fazinis greitis v1) į medžiagą, kurios absoliutinis lūžio rodiklis n2 (fazinis greitis v2), tai kritimo (α) ir lūžio (β) kampų sinusų santykis dviem medžiagoms yra pastovus dydis:

: \frac{\sin{\alpha}}{\sin{\beta}} =\frac{n_2}{n_1} = \frac{v_1}{v_2}=n

Čia n – antrosios aplinkos lūžio rodiklis pirmosios atžvilgiu. Aplinkos lūžio rodiklis vakuumo atžvilgiu, vadinamas absoliutiniu lūžio rodikliu. Jis parodo kiek kartų šviesos greitis (c) vakuume didesnis už fazinį šviesos greitį v toje medžiagoje (n=c/v).

Aplinka, kurioje šviesos greitis (fazinis) mažesnis, vadinama **optiškai tankesne**, kurioje didesnis – **optiškai retesne**. Pavyzdžiui, oras yra optiškai retesnė aplinka, palyginus su stiklu arba vandeniu.

Pereinant šviesai iš optiškai retesnės į optiškai tankesnę aplinką, kritimo kampas yra didesnis už lūžimo kampą. Ir atvirkščiai – iš optiškai tankesnės į optiškai retesnę – kritimo kampas mažesnis už lūžio kampą.

Snelio dėsnį eksperimentiškai nustatė W. Snell 1621 m., o teoriškai jį įrodė Renė Dekartas 1630 m.

## Šaltiniai
Mirino lagūna

**Mirino lagūna** arba ***Mirino ežeras*** (, ) – lagūninis ežeras pietų Brazilijoje (Pietų Rio Grandė) ir Urugvajuje; antroji pagal plotą Pietų Amerikos lagūna (po Patos ežero). Lagūnos ilgis apie 190 km, plotis iki 45 km, plotas 3830 km². Nuo Atlanto vandenyno ją skiria pelkėta 17–55 km pločio smėlio juosta (joje yra Mangeiros ežeras).

Su šiauriau plytinčia Patoso lagūna jungiasi San Gonsalo kanalu (*Canal do São Gonçalo*).

Mirino ežero baseiną (apie 60 000 km²) sudaro žemos, drėgnos lygumos, pievos, šlapžemės. Vidutinis metinis kritulių kiekis siekia 1 200–1 500 mm. Lagūnos vanduo naudojamas pasėlių (ypač ryžių) drėkinimui. Mirino lagūna laivuojama nedidelės grimzlės laivais. Pakrantės pelkėtos, didelių gyvenviečių nėra.

## Šaltiniai
Krakiai

:: *XX a. tarpukariu Krakiais vadintos [[Krakės]]*.

**Krakiai** – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, prie kelio , 5 km į pietryčius nuo Mažeikių, Ventos dešiniajame krante. Seniūnaitijos centras. Yra kaimo kapinaitės. Pietinėje dalyje yra Pauliankos vietovė.

## Istorija

1918 m. įsteigta pradžios mokykla, 1953–1989 m. septynmetė, aštuonmetė, devynmetė), nuo 1989 m. Krakių pagrindinė mokykla. 1955 m. įkurta biblioteka. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Kaime gimė:
* Simonas Šultė (1875–1920), kunigas, sociologas;
* Algirdas Vilkas (1960–2025), kraštotyrininkas, biologas, pedagogas.

## Galerija

Krakiu kapnaiciu koplytstulpis resize resize.JPG|Krakių kapinaičių koplytstulpis
Venta1a.JPG|Ties Krakiais (Pauliankoje) esančios užtvankos griuvėsiai Ventoje
Krakiai.JPG|Krakių gyvenvietės centrinė gatvė – Pauliankos gatvė
Paulianka.JPG|Gyvenvietės pietinėje dalyje, prie Ventos, yra Pauliankos vietovė
Pauliankos maluno pastatas.JPG|Buv. Pauliankos malūno pastatas
Senasis Mazeikiu-Vieksniu vieskelis resize.JPG


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Krakių enciklopedinis žodynas
Pirčiupiai

**Pirčiupiai** (anksčiau ***Pirčiupis***) – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, prie Rūdninkų girios, apie 8 km į šiaurės rytus nuo Valkininkų. Pro kaimą teka Piesatakis ir Pirčiupio upelis, už kilometro įtekantis į Merkį. Transporto mazgas: pro kaimą eina kelias , atsišakoja  ir . Seniūnaitijos centras. Stovi skulptūra „Pirčiupių motina“ (1960 m., 5,5 m aukščio, granitas). Kaime yra užeiga ir viešbutis „Pirčiupių užeiga“. Rytinė kaimo dalis buvo žinoma kaip Senieji Pirčiupiai, vakarinė – Naujieji Pirčiupiai.

## Etimologija
Kaimo pavadinimas kilęs nuo Pirčiupio upelio, kurio vardas reiškia „pirties upė“.

## Istorija

Pirčiupiai minimi jau XVI-XVII a. Kaimas buvo įsikūręs prie kelio į Gardiną. Jo apylinkėse mėgo medžioti LDK kunigaikščiai. Čia buvo eiguva ir karališkasis medžioklės dvaras. Pirčiupių gyventojai vertėsi bitininkyste, amatais.

XIX a. pab. minimas Pirčiupių kaimas ir dvaras Trakų apskrities Valkininkų valsčiuje, Dargužių apylinkėje. Dvare ~1866 m. gyveno 9 stačiatikiai, o kaime 84 katalikai.

Kurį laiką čia dar veikė „Ryto“ pradinė mokykla, o ją uždarius vaikus lietuviškai savo iniciatyva mokė mokytojas Astaška.

Po II pasaulinio karo kaimas atstatytas. 1960 m. liepos 24 d. buvo atidengtas skulptoriaus Gedimino Jokūbonio ir architekto V. Gabriūno paminklas – liūdinti „Pirčiupių motina“, kuriam 1963 m. suteikta Lenino premija. Memorialinėje sienelėje iškaltos 119 aukų pavardės. Nuo 1960 m. veikė Pirčiupių kaimo muziejus, sulaukdavęs 300–500 lankytojų per metus. Tačiau 2000 m. jis buvo likviduotas, o 2002 m. muziejaus pastatas privatizuotas. Išlikusi ekspozicijos dalis perkelta į Vilnių.

1968 m. Pirčiupiuose įvyko unikalios varžybos – pirmosios greiderininkų varžybos Lietuvoje.

|}

## Pirčiupių tragedija

1944 m. birželio 3 d. kaimą ištiko didelė nelaimė. Keršydami už sovietų partizanų nužudytus kelis vokiečių kareivius, SS 16-ojo pulko 3-ojo bataliono 9-oji ir 10-oji kuopos išplėšė kaimą, o Pirčiupių gyventojus sudegino gyvus. Žuvo 119 žmonių. Išsigelbėjo 39 gyventojai. Tik po savaitės, birželio 11 d., Valkininkų klebonui Juozui Bardišauskui leista palaidoti aukas. 1947 m. tragedijai atminti pastatyti du aukšti kryžiai, vėliau jų pastatyta daugiau, tačiau sovietai juos sunaikino.

1981 m. tragedijos tema sukurtas Almanto Grikevičiaus filmas „Faktas“ (scenarijaus autorius Vytautas Žalakevičius). Poetas Justinas Marcinkevičius tragedijai atminti parašė poemą „Kraujas ir pelenai“.

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Literatūra
* Pirčiupio kaimo tragedija / Vincas Uždavinys. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1958. – 93 p.: iliustr.
* Pirčiupio kaimo tragedija / Vincas Uždavinys. – 3-asis leidimas. – Vilnius: Mintis, 1965. – 72 p.: iliustr.
* Pirčiupiai: dokumentinė apybraiža / Sigitas Sinkevičius. – Vilnius: Mintis, 1974. – 112 p.: iliustr.
* Pirčiupių tragedijos kaltininkai: dokumentų rinkinys / Kazimieras Rukšėnas. – Vilnius: Mintis, 1975. – 79 p.: iliustr.
* Pirčiupiai: apie fašistų sudegintą kaimą / Sigitas Sinkevičius. – 2-asis leidimas. – Vilnius: Mintis, 1977. – 92 p.: iliustr.
Rudnia (Kaniava)

**Rudnia** – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, Ūlos aukštupyje (dešiniajame upės krante), į pietvakarius nuo Panočių, 18 km piečiau Varėnos, Dainavos girioje. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Rudnios Švč. Mergelės Marijos, Nuolatinės Globėjos, bažnyčia (nuo 1910 m.), veikia Rudnios specialioji mokykla intelekto sutrikimų turintiesiems vaikams, yra paštas (LT-65019). Kaime yra per Ūla suformuota užtvanka, Rudnios vandens malūnas (kultūros paminklas, minimas nuo XVIII amžiaus). Girininkija (priklauso Varėnos miškų urėdijai); Rudnios girininkijos miške auga Stavario ąžuolas (gamtos paminklas). Pro kaimą eina vieškelis .

Šiltuoju metų laiku Ūla pro kaimą praplaukia nemažai turistų. Kaimas apsuptas miškų, vakaruose plyti Ūlos kraštovaizdžio draustinis. Šalia kaimo yra Ūlos ežerėlis. Upės pakrantėse aptiktos senovinės Rudnios stovyklavietės.

## Etimologija
Kaimo vardas slaviškai reiškia „balų rūdos apdorojimo vieta“ ( ← ). Iki XVIII a. vidurio ji buvo vadinama ***Ūla***. Tada buvo įrengta geležies liejykla ir kaimas pavadintas ***Rudnia***.

## Istorija
XVIII a. pabaigoje Rudnioje buvo pastatyta geležies liejykla – kalykla, lydyta balų rūda. Šaltiniuose minimas 1777 m. Podraug minima ir Vengelonė, kur gyvenę liejyklai anglis gaminę anglininkai. XVIII a. pabaigoje Rudnioje gyveno Varnavičiai, Šakulčikai, Zargonskai ir Sabaliauskai, o Venglonėje gyveno Radzevičiai, Valackos, Novikai, Laniauskai, Pigockai, Švedai ir Jamontai. 1850 m. dokumentuose minimos rudniškių pavardės: Laniauskai, Prankauskai, Badarai, Mackevičiai, Akulavičiai, Jurgelevičiai, Lagunavičiai, Stachelevičiai (Stakeliai), Radkevičiai, Juknevičiai, Kaziukoniai, Nedzveckai, Verbickai, Narkauskai, Vojevuckai, Nalivaikos, Klimavičiai, Aliukai, Marcevičiai, Sedleravičiai, Sereičikai.

XIX a. pabaigoje gyventojai vertėsi apynių, grybų rinkimu. Pateko į Lydos apskrities Kaniavos valsčių. Buvo apylinkės centras. 1910 m. pastatyta Rudnios bažnyčia.

## Gyventojai
Pagal lenkų valdžios 1921 m. atliktą surašymą kaime gyveno 286 žmonės, iš kurių 271 užsirašė lietuviais ir 15 lenkais.

### Žymūs žmonės
* Birutė Vėlyvytė (1945–2023) – prozininkė;
* Ramunė Vėliuvienė (1949–) – grafikė.

## Šaltiniai

*
Dovas Zaunius (1845)

**Dovas Zaunius** (vyresnysis; 1845 m. sausio 26 d. Rokaičiuose – 1921 m. birželio 26 d. ten pat) – Mažosios Lietuvos ir Lietuvos visuomenės veikėjas, spaudos darbuotojas. Diplomato Dovo Zauniaus, bibliografės, spaudos darbuotojos Mortos Zauniūtės tėvas.

## Biografija
Nuo 1885 m. „Birutės“ draugijos narys, 1887–1889 m., 1892–1893 m., 1898–1900 m. ir 1902–1903 m. jos pirmininkas ir bibliotekininkas. Jo namai tapo viso krašto kultūros ir politikos židiniu. Per Rokaičius ir Pakalnę ėjo uždraustos tuo metu Lietuvoje spaudos lietuviškais rašmenimis keliai, buvo palaikomi lietuvių inteligentijos ryšiai su Vakarų Europa ir JAV. Jo namuose Jurgis Zauerveinas parašė giesmę „Lietuviais esame mes gimę“, kuri tapo Mažosios Lietuvos himnu.

1892 m. vienas iš Lietuvių konservatorių partijos steigėjų, 1902–1910 m. jos pirmininkas. Šios partijos lyderis Jonas Smalakys atstovavo Klaipėdos kraštą Vokietijos Reichstage.

1892–1900 m. organizavo kelias peticijas Vokietijos švietimo ministrui dėl mokyklų lietuvių kalba.

1900–1905 m. žurnalo „Varpas“ iždininkas, globojo ir kitą Mažojoje Lietuvoje leidžiamą lietuvišką spaudą. Priklausė komitetui, rinkusiam medžiagą 1900 m. Paryžiaus parodai.