open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Lippo Memmi

**Lipas Memis** (it. *Lippo Memmi*, apie 1295–1348 m.) – XIV a. italų protorenensanso tapytojas, Sienos dailės mokyklos atstovas.

## Biografija

Lipas Memis gimė kažkada prieš 1300 m. Jis buvo Sienos tapytojo Memo di Filipučio sūnus. Jo tikrasis vardas buvo Filipas, sutrumpintas į Lipą. Anksčiausias jo vardo įrašas yra ant „Maestos“ freskos, atliktos 1317 m. San Džiminjano rotušėje. Šis darbas artimai sekė Simonės Martinio tos pačios tematikos darbu, kurį jis atliko keliais metais anksčiau Sienos miesto rotušėje. Lipas Memis akivaizdžiai buvo susijęs su Simone Martiniu, gal pas jį mokėsi. Simonė Martinis 1324 m. vedė Lipo Memio seserį. Lipo Memio autografas yra ant pagarsėjusios „Apreiškimo“ panelės (dabar Uficiuose), kurią 1333 m. nutapė Simonė Martinis. Manoma, kad L. Memis daugiausiai prisidėjo prie šoninių šventųjų figūrų tapybos joje. Bendrai L. Memio kūrybinį indėlį sunku atsekti dėl panašumo į S. Martinio tapybos stilių. Taipogi, kartu su juo dailininkais dirbo jo brolis Federikas ir S. Martinio brolis Donatas bei kiti pagalbininkai. L. Memis buvo nutapęs nemažai darbų Pizos ir Sienos bažnyčioms. 1347 m. jis buvo Avinjone (ten buvo persikėlęs S. Martinis), kur paliko pasirašytą panelės darbą (pražuvęs). Paskutinį kartą L. Memis dokumentuotas 1348 m. Sienoje, kur tikriausiai tuo pačiu metu ir mirė nuo maro. Istorijoje kai kurie diskutuotini darbai buvo priskirti tapytojui Barnai da Sienai, apie kurį nežinoma nieko. Dabar linkstama tikėti, kad pastarasis dailininkas išvis neegzistavo, o jo autorystei priskirtose žymiose San Džiminjano kolegijos bažnyčios freskose Naujojojo Testamento istorijų tema atsekama L. Memio tapybos stilistika.

## Darbų galerija


Vaizdas:Lippo Memmi - Maestà - Google Art Project.jpg| „Maesta“, detalė (1317 m., San Džiminjano rotušė)
Vaizdas:Lippo Memmi - Virgin and Child - WGA15021.jpg| „Madona su Kūdikiu“ (apie 1320 m., Lindenau muziejus, Altenburgas)
Vaizdas:Saint John the Baptist A17352.jpg| „Šv. Jonas Krikštytojas“ (apie 1325 m., Vašingtono nacionalinė dailės galerija)
Vaizdas:SG NT The Last Supper Lippo Memmi.JPG| „Paskutinė vakarienė“, priskiriama (San Džiminjano kolegijos bažnyčia)


## Nuorodos

* treccani.it
* Vašingtono nacionalinės dailės galerijos informacija
Veiviržėnų lurdas

**Veiviržėnų lurdas** – lurdo grota su Švč. Mergelės Marijos skulptūra, esanti Veiviržėnų miestelyje (Klaipėdos raj.), Laisvės gatvėje, senųjų šv. Jurgio kapinių sklypo pietų pašlaitėje, Veiviržo slėnio pusėje. Nuo lurdo matyti buvusių kapinių viduryje stovintis akmeninis paminklas tremtiniams ir politiniams kaliniams. Teritorija priklauso Veiviržėnų Šv. apaštalo evangelisto Mato parapijai. 

Lurdas 1992 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas 35054), yra Veiviržėnų memorialinių objektų komplekso dalis. Sumūrytų akmenų nišoje pastatyta žmogaus ūgio lieta Švč. Mergelės Marijos skulptūra (h – 1,80 m).

## Istorija

Lurdo grotos įrengimo iniciatorė buvo veiviržėniškė Rudagalvytė. Ji užsakė skulptūrą pas Švėkšnoje gyvenusį skulptorių Vincentą Jakševičių. Pasak legendos, Rudagalvytė buvo nepagydomai pasiligojusi, jai negalėjo padėti daktarai. Kartą ji susapnavo, kad reikia pastatyti Lurdo koplyčią. Taip ji ir padarė. Kai klebonas koplyčią pašventino, ji vargais negalais atėjusi pabučiuoti Švč. Marijos kojų. Netrukus ir išgijusi.

Žmonės prie lurdo meldžiasi iki šių dienų. Veiviržėnų parapija, be kitų, Didįjį penktadienį miestelio gatvėmis rengia Kryžiaus kelio procesiją, kuri prasideda nuo lurdo, toliau žygiuojama į bažnyčią, kur vyksta Kristaus kryžiaus pagerbimo pamaldos.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Sąrašas:Lietuvos lurdai
HIP 14810 c

**HIP 14810 c** – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę HIP 14810, esančią Avino žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 165,6 šviesmečio (50,8 parseko).

HIP 14810 c yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 1,28 Jupiterio masės (406,9606 karto masyvesnė už Žemę), o spindulys – apytikriai 1,22 Jupiterio spindulio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per maždaug 147,73 paros, jos orbitos didysis pusašis – 0,545 (± 0,031) av, o ekscentricitetas – 0,164 (± 0,012). HIP 14810 c pusiausvyros temperatūra – 327 K.

Apie HIP 14810 c atradimą pranešta 2006 m. Planeta atrasta Havajuose esančioje W. M. Keck observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. Be HIP 14810 c, šioje sistemoje atrastos dar dvi planetos – HIP 14810 b ir HIP 14810 d (taip pat dujinės milžinės).

## Šaltiniai
Šv. Mykolo gatvė

**Šv. Mykolo gatvė** – Vilniaus senamiesčio gatvė, ribojasi su Maironio, Pilies, Bernardinų, A. Volano gatvėmis. Ši gatvė veda iki Šv. Arkangelo Mykolo bažnyčios, kurioje įsikūręs Bažnytinio paveldo muziejus. Taip pat Šv. Mykolo gatve galima išeiti prie Bernardinų ir Šv. Onos bažnyčių ansamblio.

## Istorija

Šv. Mykolo gatvė pavadinta dėl netoliese, gatvės kampe stovinčios Šv. Arkangelo Mykolo bažnyčios, kurią juosia klasicistinė tvora. Už jos stovi varpinė.

Pilies ir Šv. Mykolo gatvių sankirtoje kampinis namas sudarytas iš dviejų korpusų, kadaise priklausė Šv. Onos brolijai. 1920 m. šis namas buvo nutapytas dailininko Mstislavo Dobužinskio.

Priešingoje pusėje stovintis Šv. Mykolo ir Pilies g. namas (Šv. Mykolo g. 2) kadaise buvo sudarytas iš dviejų pastatų. Vėliau namas perstatytas į vieną, vadinamą Rudaminos namu, priklausė kelioms Rudaminų kartoms. Po kažkiek metų namas perėjo Vilniaus vyskupui Ignotui Jokūbui Masalskiui, kuris jį padovanojo žemaičių rotmistrui Jurgiui Silvestravičiui, o šis pardavė Mikalojui Michanevskiui. Du pastatus į vieną sujungė savininkas Napoleonas Odachovskis XIX a. pabaigoje. 

Namas Šv. Mykolo g. 4, dviejų aukštų, priklausė Vilniaus katedros kapitulai, išlaikė autentišką fasadą. 

1929 m. Šv. Mykolo g. 5 name buvo įsikūręs Totorių tautinis muziejus.

Namai Šv. Mykolo g. 6 ir Šv. Mykolo g. 8 taip pat dviejų aukštų, kadaise jie priklausė Pažaislio vienuolynui, taip pat turi išlaikę autentiškus fasadus. XIX ir XX a. statybos Šv. Mykolo g. 8  pastatas kampinės L raidės konfigūracijos. Šv. Mykolo g. 9 kampinis (A.Volano g. 2) namas statytas 1600-1650 m. Nuo 1804 m. jame buvo įsikūrusi Vilniaus universiteto chemijos kolegija ir profesorių Pranciškaus Smuglevičiaus, Andriaus Sniadeckio bei kitų butai. 1809-1810 m. pastatą rekonstravo architektas Mykolas Angelas Šulcas. Pastatas klasicizmo ir neoklasicizmo stiliaus.

Šv. Mykolo g. 10 namas pastatytas XIX a. pabaigoje, trijų aukštų, mūrinis, išsiskiria iš bendro gatvės konteksto. Šv. Mykolo g. 12 ir 16 namai – dviaukščiai. Nr. 16 namas priklausė Radviloms.

Tarybiniais metais gatvė buvo pavadinta Jono Biliūno vardu.

## Dabartis

Gatvės ilgis yra apie 150 metrų, ji gana siaura. Gatvė grįsta trinkelėmis. Apstatyta dviejų, trijų aukštų namais, kurių viso gatvėje aštuoni. Kampiniame Šv. Mykolo/ A.Volano g. 2 name įsikūrusi Lietuvos Respublikos švietimo, mokslo ir sporto ministerija. 

Gatvėje veikia suvenyrų parduotuvės, kavinės ir restoranai. Namų numeriai prasideda sankryžoje su Pilies gatve, kairėje pietinėje pusėje yra lyginiai skaičiai, o dešinėje šiaurės pusėje - nelyginiai numeriai. Gatvėje įsikūrusi Gidų gildija, Lietuvos gidų sąjunga, veikia K.Mizgirio gintaro galerija – muziejus.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Bažnytinio paveldo muziejus http://www.bpmuziejus.lt/
Eidukų akmuo

**Eidukų akmuo** – stambus riedulys, stūksantis Klaipėdos rajone, šalia kelio  ir įvažiavimo į Veiviržėnų miestelio kapines kryžkelės, prie vartų kapinių pietrytiniame kampe, 0,5 km į šiaurės vakarus nuo Eidukų kaimo. Iš Veiviržėnų centro pasiekiamas vykstant Taikos gatve, kirtus slėnyje Veiviržo upę, pakilus ant kalvos, pasukus į kapines (dešinę). Riedulys pažymėtas senojo pavyzdžio paminklo ženklu su įrašu (2020 m. duom.).

Veiviržėnų seniūnijoje iš mitologinio paveldo objektų labiausiai garsus šis, Eidukų mitologinis akmuo su įspaustais
ženklais, pėdomis. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Eidukų akmuo žemėlapyje  *mapio.net*
* Vykintas Vaitkevičius.Senosios Lietuvos šventvietės. Žemaitija. Katalogas Eidukų akmuo, 665 p. 
*
Veiviržėnų kapinės

**Veiviržėnų miestelio kapinės** – veikiančios civilinės kapinės Klaipėdos rajone, Veiviržėnuose, Taikos gatvėje, 0,5 km į pietus nuo miestelio centro, prie kelio . Pirmosios kapinės užima 2,15 ha, antrosios kapinės – 4,23 ha plotą.

Veiviržėnų Šv. apaštalo evangelisto Mato parapijos  kapinės buvo iškeltos už miestelio, kai caro valdžia uždraudė laidoti  Šv. Jurgio senosiose kapinėse miestelyje. Jose iki XIX a. vidurio stovėjo kapinių koplyčia, apie 1866 m.  perkelta į naujai atidarytas kapines už miestelio.

Kapinės Kultūros vertybių registre neregistruotos, tačiau yra atskirų registrinių objektų: kapinių koplyčios ir vartų kompleksas, Lietuvos partizanų palaikų perlaidojimo kapavietė rytų pusėje, knygnešio Juozapo Jonušio kapas vidurinėje kapinių dalyje, į pietvakarius nuo koplyčios. 

Kapinėse palaidoti ne tik partizanai, bet ir keletas kunigų, iš kurių  Adomas Razmus – Antano Smetonos klasės draugas Palangoje, 1939 m. pastatęs Veiviržėnų kleboniją, o Ignacijus Butkevičius greičiausiai krikštijo Nepriklausomybės Akto signatarą Jurgį Šaulį. Prie koplyčios palaidotas 1886 m. per šv. Mišias miręs Veiviržėnų klebonas Fortūnatas Bilevičius.

Kapinių pietvakariuose yra stačiatikių senosios kapinės, atskirtos lauko riedulių tvora; pietų pusėje, už automobilių stovėjimo aikštelės, – evangelikų liuteronų senosios kapinės. Prie vartų pietrytinėje pusėje stūkso mitologinis Eidukų akmuo.

## Žymūs palaidojimai

* Juozapas Jonušys (~1874–1947), knygnešys
* Pranas Lapė (1921–2010), tapytojas, grafikas

## Literatūra

* Janina Valančiūtė. *Veiviržėnų istorija*. - 2009. Vilnius: Sapnų sala. ISBN 978-9955-611-44-8.
* Janina Valančiūtė. *Veiviržėnų bažnyčios ir parapijos istorija*. - 2005. Kaunas: Judex. ISBN 9955-581-42-5.
	
## Šaltiniai

## Nuorodos

* Veiviržėnų senosios kapinės *cemety.lt*
Tarpinė padraika

**Tarpinė padraika** (*Diphasiastrum × zeilleri*) – pataisinių (*Lycopodiaceae*) šeimos, padraikų (*Diphasiastrum*) genties, dvišakės padraikos (*Diphasiastrum complanatum*) ir trivarpės padraikos (*Diphasiastrum tristachyum*) hibridas. Priklauso sporinių induočių grupei.

## Literatūra
* Gudžinskas Z. 1999: Lietuvos induočiai augalai. – Vilnius. 212 P. ISBN 9986-662-14-1.

## Šaltiniai
Varšuvos Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia

**Varšuvos Švenčiausios Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčia** () – Romos katalikų bažnyčia Lenkijos sostinėje Varšuvoje. Iškilusi centrinėje *Krakowskie Przedmieście* () gatvėje Nr. 62, Varšuvos arkivyskupijos „Caritas“ organizacijos centre. Šis Centras yra vadinamas  (), kartais tuo vardu yra pavadinama ir pati katalikų šventovė. Ši paminklosauginė rektorinė bažnyčia priklauso Šv. Jono Krikštytojo parapijai, Šv. Mišios joje aukojamos lenkų, lietuvių ir armėnų kalbomis; be to, šventovės patalpomis naudojasi anglikonų tikintieji. Lietuviškos pamaldos vyksta sekmadieniais, kas dvi savaitės, o taip pat valstybinių švenčių progomis.

## Istorija
Vietoje švedų sugriautų Kazanovskių šeimos rūmų 1663 m. iškilo basųjų karmeličių vienuolyno koplyčia, nuo 1818 m. ją globojo šaritės. Nors pastatas Antrojo pasaulinio karo metu ir nukentėjo, bet po sudegusio stogo konstrukcijomis buvę skliautai, taip pat altorius ir įranga išliko. Pokaryje prasidėjo atstatymo darbai, tad 1949 m. bažnyčia jau galėjo priimti tikinčiuosius.

Miesto valdžios nurodymu 1955 m. bažnyčia turėjo būti nugriauta, bet dėl parapijiečių protestų šis įsakas buvo atšauktas. 1979 m. joje tarnavo žinomas Solidarumo kapelionas Jerzy Popiełuszko. Nuo XX a. pab. bažnyčioje organizuojamos pamaldos įvairiomis kalbomis, 2009 m. joje įkurta armėnų katalikų parapija (aptarnauja kunigas Artūras Avdalianas).

## Architektūra
Dabartinis interjero vaizdas – tai arch. Antonio Corazzi vykdytos pertvarkos iš barokinio stiliaus į klasicizmą rezultatas. Visgi  barokinė išorė išliko, dabar itin gerai matoma nuo Vyslos pusės. Vidaus vienanavės patalpos gilumoje iškilęs unikalus barokinis altorius su besikeičiančiais paveikslais, matyt, karmeličių perkeltas iš kitos bažnyčios. Navos pakraščius juosia balkonas su puošniomis grotelėmis. Leopoldo Hartmano 1908 m. gaminti vargonai. Šalia altoriaus dvejos durys su akmeniniais XVII a. apvadais.

Bažnyčios požemiuose įrengta kripta, joje palaidota virš šimto asmenų. Į šias patalpas patekti negalima, paskutinį kartą jose lankytasi XIX a., apie ką byloja užrašas ant sienos.

## Išnašos

## Šaltiniai
* ''Res Sacra Miser'' bažnyčios internetinė svetainė (pl)
* Šventovė Varšuvos „Caritas“ puslapyje (pl)
Varšuvos Švč. Jėzaus Vardo bažnyčia

**Varšuvos Švenčiausio Jėzaus Vardo bažnyčia** () – nebeegzistuojanti Lenkijos sostinės Varšuvos Vidurmiesčio () rajono St. Moniuškos gatvėje Nr. 3a stovėjusi Romos katalikų bažnyčia. 

## Istorija
XVIII a. antrojoje pusėje miesto centre buvo išmūrinti galingi vargingiems sluoksniams skirtos Kūdikėlio Jėzaus ligoninės pastatai. 1762 m. pagal arch. Jokūbo Fontanos projektą šiame komplekse iškilo ligonių koplyčia. 1825–1826 m. ir 1840 m. ji buvo remontuojama. 

XIX a. pab. ligoninę perkėlus į kitą vietą, koplyčia liko senojoje vietoje. Koplyčios savininkės kunigaikštienės Marijos Magdalenos Radvilienės iniciatyva 1904 m. Stanislavas Grochovičius šventovę kapitaliai pertvarkė: navą pasuko 90 laipsnių, tuo pačiu metu šoninę sieną versdamas pagrindiniu fasadu. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą puikiai įrengtą ir elektrifikuotą bažnyčią M. M. Radvilienė perdavė Varšuvos lietuviams, joje vykdavo lietuviškos pamaldos (tuo rūpinosi kun. Antanas Petrauskas). 

Bažnyčia iš dalies atlaikė Antrojo pasaulinio karo audras, bet vietoj remonto valdžia ją 1953 m. nugriovė. XX a. pab. šioje vietoje iškilo „Lenkijos Telekomunikacijos“ bendrovės daugiaaukštis.

## Šaltiniai
* Kościół Imienia Jezus // www.warszawa1939.pl
*  Tomasz Urzykowski. ''Warszawa 1935 – zobacz najciekawsze sceny z filmu'' // gazeta.pl
* Jonas Vytautas Bruveris. ''Čiurlionis ir kiti lietuviai Varšuvoje'' // 7 meno dienos Nr. 41 (1278), 2018-12-14
*  Sigitas Birgelis. ''Lietuvių sielovada Varšuvoje kun. A. Petrausko prisiminimų kontekste'' (1 d.) // punskas.pl
* Sigitas Birgelis. ''Lietuvių sielovada Varšuvoje kun. A. Petrausko prisiminimų kontekste'' (2 d.) // punskas.pl
* Sigitas Birgelis. ''Lietuvių sielovada Varšuvoje kun. A. Petrausko prisiminimų kontekste'' (3 d.) // punskas.pl
* Sigitas Birgelis. ''Lietuvių sielovada Varšuvoje kun. A. Petrausko prisiminimų kontekste'' (4 d.) // punskas.pl
Abraomas Stupelis

**Abraomas Stupelis** (gimimo ir mirties data bei vieta nežinoma) – Lietuvos tarpukario smuikininkas, vienas pirmųjų džiazo atlikėjų šalyje, 1940 m. Kauno radiofone įsteigto džiazo orkestro vadovas. Pastarasis orkestras laikomas pirmuoju oficialiu džiazo bigbendu Lietuvoje.

Koncertavo Kaune, vadovavo įvairiems ansambliams, kurių pasirodymai vykdavo daugiausiai restoranuose: nuo 1924 m. A. Čipurno restorane, vėliau nuo 1937 m. Karininkų ramovės restorane, 1939 m. vadovavo kavinės „Monika“ orkestrui. 1940 m. Kauno radiofone įkūrė džiazo orkestrą, kuris atlikdavo tiek džiazo standartus, tiek ir improvizuodavo. Orkestro veikla nutrūko praėjus vos metams, 1941 m. prasidėjus Antrajam pasauliniam karui.

## Šaltiniai
HD 107148 b

**HD 107148 b** – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę HD 107148, esančią Mergelės žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 167 šviesmečius (51,2 parseko).

HD 107148 b yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 0,21 Jupiterio masės, o spindulys – apytikriai 0,856 Jupiterio spindulio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 48,056 (± 0,057) paros, jos orbitos didysis pusašis – 0,269 (± 0,016) av, o ekscentricitetas – 0,05 (± 0,17). HD 107148 b pusiausvyros temperatūra – 537 K.

Apie HD 107148 b atradimą pranešta 2006 m. Planeta aptikta Havajuose esančioje  W. M. Keck observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. HD 107148 b yra vienintelė šioje sistemoje atrasta planeta.

## Šaltiniai
Vytauto Didžiojo universiteto Žemės ūkio akademijos arboretumas

**Vytauto Didžiojo universiteto Žemės ūkio akademijos arboretumas** (VDU ŽŪA arboretumas) yra Akademijos miestelyje, Kauno raj., 10 km į vakarus nuo Kauno miesto, šalia vakarinio aplinkelio ir kelio Via Baltica. Įkurtas 1991 m. šalia tuometinės Lietuvos žemės ūkio akademijos (vėliau Aleksandro Stulginskio universiteto). Arboretumas užima 15,77 ha sklypą, šiaurės vakaruose besiribojantį su Parko gatve, o pietuose su Graužės II ir Graužės III tvenkiniais. Vietovė lygi su nedideliu nuolydžiu pietų pusėn, atvira vėjuota.
 
Arboretumas lankomas kasdien, šviesiuoju paros metu, nuo balandžio mėn. 1 d. iki lapkričio mėn. 1 d. lankymas nemokamas.

## Apie arboretumą

Arboretumas sudarytas iš sistematinės kolekcijos ir 6 svarbesnių geografinių regionų (Centrinės Europos, Šiaurės Amerikos, Rytų Azijos ir Japonijos, Kaukazo, Sibiro, Lietuvos) floristinių kolekcijų. Iš viso auginama apie 900 rūšių ir smulkesnių taksonominių vienetų medžių, krūmų, lianų, paplitusių daugiausia vidutinio klimato juostoje, rečiau subtropinėse srityse. Sistematinė kolekcija suprojektuota vadovaujantis vokiečių botaniko sistematiko Adolfo Englerio (1844-1930) sudaryta augalų filogenetinio vystymosi sistema. Eksponuojami augalai suskirstyti ir išdėstyti šeimomis, o šeimos – gentimis, pagal galimybes prisilaikant jų atsiradimo ir plėtotės Žemės rutulyje eiliškumo.

Nors arboretumas dar vis kuriamas, gausiausių šeimų rinkiniai jau pakankamai reprezentatyvūs. Erškėtinių šeimą atstovauja daugiau kaip 150 taksonominių vienetų, o pušinių, kiparisinių, klevinių, lanksvinių ir kai kurių kitų šeimų sukaupta po keliasdešimt taksonų. Geografinių regionų floristinėse grupėse kaupiamos gamtinė teritoriją atstovaujančių augalų kolekcijos, ir formuojamos regionui būdingos sumedėjusių ir žolinių augalų bendrijos. 

Ekspozicijos formuojamos derinant jas su klasikiniais parkų kūrimo principais. Arboretumo kolekcijos sudaro parkines kompozicijas. Arboretumo parkinis želdynas, šliedamasis prie universiteto mokomųjų pastatų, sudaro jaukią darbo ir poilsio aplinką Akademijos miestelio darbuotojams, gyventojams ir lankytojams.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Apie VDU ŽŪA arboretumą (žiūrėta 2020-03-14)
Kalniškės akmuo

**Kalniškės akmuo**, dar vadinamas **Gargždų akmeniu** (kiti sinonimai: *Kalno akmuo, Gargždų kalno akmuo*) – stambus riedulys, stūksantis Kalniškės kaime, Vėžaičių seniūnijoje, Klaipėdos rajone, šalia kelių  ir  kryžkelės, 2 km į pietvakarius nuo magistralės A1. Gargždų miesto prieigas žymintis akmuo su iškaltu vietovardžio pavadinimu guli aukštumoje, Kalniškės piliakalnio (dešinėje) prieigose. Gargždai pasiekiami keliu važiuojant į slėnį šalia piliakalnio, už 1 km į vakarus pervažiavus į kitą Minijos upės pusę. 

Kalniškės akmuo yra gamtinio kraštovaizdžio ir geologinio paveldo objektas, paskelbtas valstybės saugomu 2016 m. 
Riedulio aukštis – 3,10 m, ilgis – 5,05 m, plotis – 4,00 m, perimetras – 15,90 m.

## Istorija

Riedulį apie 1988 m. iškasė melioratoriai gretimame Gerduvėnų kaime ir atvilko prie kryžkelės, prie rytinio įvažiavimo į Gargždus. Čia išgulėjo 15 metų, iki 750-ojo miesto jubiliejaus šventės 2003 m. Ta proga apie 100 t sveriantį akmenį su iškaltu užrašu buvo nuspręsta pakelti ant išlietų betoninių pamatų. Sudėtingą darbą atliko AB „Hidrostatyba“. 

## Legenda

Kalniškės kaimo akmuo siejamas su mįslingomis istorijomis apie velnius, tarp kurių ši:

:Vienas kaimo elgeta buvo labai dievobaimingas, jam vaidendavosi visokios dvasios. Kartą naktį jam beeinat pakilo vėjas, ėmė griaudėti perkūnija, žaibuoti. Pamatęs nušviestą šieno kupetaitę, įlindo į ją pasislėpti. Žaibui vėl nušvietus, išvydo ant kitos kupetaitės sėdintį velnią, kuris perkūnui rodė užpakalį. Perkūnas supykęs smarkiai trenkė, bet velnias buvo vikrus – bematant įšoko į medį ir ėmė rodyti liežuvį. Perkūnas vėl trenkė, bet velnias strykt ir atsidūrė ant akmens, ėmė rodyti špygą. Taip perkūnas trankėsi ir mušė velnią per visą naktį, bet nepataikė. Tas akmuo, ant kurio velnias šokinėjo ir špygas rodė, pūpso Kalniškėje.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  *stk.am.lt*
* Lietuvos geologijos tarnyba. Geotopai (išrašas)
* Kalniškės akmuo žemėlapyje *mapio.net*
HD 187123 c

**HD 187123 c** – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę HD 187123, esančią Gulbės žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 157,4 šviesmečio (48,3 parseko).

HD 187123 c yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 1,99 Jupiterio masės, jos spindulys – apytikriai 1,19 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 3810 (± 420) parų, jos orbitos didysis pusašis – 4,89 (± 0,53) av, o ekscentricitetas – 0,252 (± 0,033).

HD 187123 c atrasta 1998 m. Planeta aptikta Havajuose esančioje W. M. Keck observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. Be HD 187123 c, šioje sistemoje dar aptikta HD 187123 b planeta (taip pat dujinė milžinė).

## Šaltiniai
Grįžtanti Napoleono armija Vilniaus rotušės aikštėje (paveikslas)

**Grįžtanti Napoleono armija Vilniaus rotušės aikštėje** – 1812–1820 m. sukurtas dailininko Jono Damelio paveikslas, vaizduojantis prancūzmečiu žygyje į Rusiją sumuštą Napoleono Didžiąją armiją, bėgančią iš Rusijos per Vilnių.

Šiuo metu paveikslas saugomas Varšuvos nacionaliniame muziejuje.

## Istorija

Dailininkas Jonas Damelis tapė paveikslus istorine tematika, daug dėmesio skyrė Napoleono kampanijai. Spėjama, kad šis paveikslas nutapytas apie 1814 metus. Paveikslas tapytas kaip batalinė kompozicija. Buvo saugomas Lvove, taip pat Osolinskių bibliotekoje. Dailininkas Vilhelmas Georgas Timas pagal šį paveikslą yra sukūręs litografiją. Taip pat yra sukurta ir kitų litografijų.

## Aprašymas

Paveiksle vaizduojami besiblaškantys Napoleono kariai aikštėje prie Vilniaus rotušės. Rotušės nupieštas tik frontonas ir priekinės šešios kolonos. Dalis karių sėdi ant žirgų, dalis nugriuvusių, žuvusių, guli sniege. Taip pat nupiešta ir ant sniego nugaišusių žirgų. Minia blaškosi chaotiškai. Paveikslo fonas – dramatiškas. Juo siekta atkurti istorinį faktą, jog Napoleono kariuomenė į Vilnių atvyko išbadėjusi, kamuojama šalčio ir ligų. Išilgai rotušės slenka minios marodierių. Dramatišką vaizdą sustiprina rūkstantys tamsūs dūmai iš visų toliau, kitoje aikštės pusėje stovinčių namų.

## Šaltiniai
Nepinas

**Nepinas** () – upė Australijoje, Naujajame Pietų Velse. Kartu su Hoksberiu juosia Sidnėjaus aglomeraciją iš pietvakarių, vakarų ir šiaurės. Upė pavadinta britų politiko ir kolonijinio administratoriaus Evano Nepino (*Evan Nepean*) garbei.

Prasideda Mitagongo kalnagūbryje netoli Robertsono, apie 100 km į pietus nuo Sidnėjaus ir 15 km į vakarus nuo Tasmano jūros. Teka į šiaurę, iki Nepino tvenkinio – negyvenamomis vietovėmis. Už tvenkinio teka Sidnėjaus aglomeracijos pietvakariniu ir vakariniu pakraščiu, netoli Jaramundžio, susiliejusi su Grosu, suformuoja Hoksberį. Upės baseine įrengti tvenkiniai aprūpina Sidnėjų geriamu vandeniu. Žemupys naudojamas poilsiui, vandens turizmui. Po stiprių liūčių patvinsta. Didžiausi potvyniai registruoti 1817, 1867, 1900 ir 1914 m.

Didžiausi intakai: Voragamba (kairysis), Berkas, Kordas, Kataraktas (dešinieji).

## Galerija

Nepean River - Penrith NSW (5209641109).jpg|Nepinas prie Penrito
Penrith Weir - Nepean River - Penrith NSW (5554095983).jpg|Penrito užtvanka
NepeanRiver downsteam of Victoria Bridge after heavy rainfall in the catchment 2013 02 24.jpg|Potvynis 2013 m.
Nepean Lookout (5473571306).jpg|Mėlynųjų Kalnų nacionaliniame parke
Maldon Bridge NSW.jpg|Kabantis tiltas


## Šaltiniai
Dyras

**Dyras** () – miestas šiaurės vakarų Pakistane, Chaiber Pachtunchvoje, 1358 m aukštyje, prie Dyro ir Pandžkoros upių santakos. Aukštutinio Dyro rajono centras. Keliai į Mardaną ir Čitralį (per Lovario perėją). Gyventojų dauguma – puštūnai (jusufzajai). Yra tvirtovė. Veikia ligoninė, kolegija. Prekiaujama žemės ūkio produkcija.

## Istorija
XVII a. puštūnų malizajų klanas, vadovaujamas Mulos Elijo, įkūrė Dyro kaimą, kuris tapo Dyro kunigaikštystės sostine. 1948 m. ji prijungta prie Pakistano.

## Šaltiniai
Lovarajaus perėja

**Lovarajaus perėja** arba ***Lovario perėja*** () – kalnų perėja šiaurės vakarų Pakistane, Chaiber Pachtunchvoje, 3118 m aukštyje, Hindukušo kalnuose (Hinduradžo kalnagūbryje). Ilgą laiką per Lovarajaus perėją ėjo vienintelis tiesus kelias į šiaurės vakarinį šalies pakraštį (ruožas Dyras–Čitralis). Kelias per perėją labai vingiuotas, siauras, eismas dažnai trikdomas akmenų griūčių, o žiemomis nepravažiuojamas dėl sniego. Avarijos ir griūtys kasmet pasiglemždavo aukų šiame sudėtingame ruože.

2017 m. buvo atidarytas 8,5 km ilgio Lovarajaus tunelis, dabar leidžiantis išvengti sudėtingo kelio per perėją.

## Šaltiniai
Jonas Delamarsas

** Jonas Delamarsas** (, gimimo data nežinoma– 1690 m. liepos 21 d. Vilnius) – prancūzų kilmės varpų ir patrankų liejikas.

## Biografija

Jono Delamarso gimimo data nežinoma, teigiama, jog jis prancūzų kilmės. 1662–1690 m. laikotarpiu gyveno ir dirbo Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje. Pilies gatvėje Jonas Delamarsas turėjo įsigijęs namą, kuris buvo vadinamas jo pavarde. 1662-1690 m. dirbo Boguslavo Radvilos arsenale Biržuose ir Vilniuje (Pilies g. 16).

Jonas Delamarsas turėjo liejyklą Puškarnioje. Jo lieti varpai išsiskyrė melodingumu, buvo puošnūs. J. Delamarso varpai skambėjo Vilniaus katedros, Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčios, Kauno Pažaislio ansamblio bokštuose. Ornamentais, figūriniais reljefais, kartušais puošti Delamarso varpai retai skildavo.

1662 m. Jonas Delamarsas atstatytam Vilniaus rotušės bokštui nuliejo laikrodžio varpą. 1668 m. jis nuliejo du varpus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčiai. 1669 m. nuliejo ornamentais išraizgytą varpą Pranciškonų bažnyčiai Trakų gatvėje, kuris 1864 m. buvo perduotas Piatnickajos cerkvei.>

Jonas Delamarsas 1662-1688 metais nuliejo 32 varpus.

1670 m. nuliejo naują varpą vietoj sudaužyto Skarulių Šv. Onos bažnyčiai.

1676 m. Jonas Delamarsas pagamino varpą Šv. Mykolo bažnyčiai, kurioje šiuo metu įsikūręs  Bažnytinio paveldo muziejus.

1915 metais daugiau kaip 20 Jono Delamarso nulietų varpų išvežta į Rusiją, Lietuvoje liko 11 varpai, iš jų keturi varpai Vilniuje, vienas varpas Vilniaus arkikatedroje.

## Atminimo įamžinimas
Jonas Delamarsas įamžintas Kristinos Sabaliauskaitės istoriniame romane „Silva rerum“.

## Išnašos
Vėlinės (poema)

**„Vėlinės”** () – Adomo Mickevičiaus romantizmo stiliumi parašyta epinė poema, publikuota 1823–1832 m. ir 1860 m. laikotarpiu.

Poema „Vėlinės“ – romantinė drama, kurią galima lyginti su Gėtės „Faustu“, Bairono „Manfredu“.

## Istorija

Poemą „Vėlines“ Adomas Mickevičius pradėjo rašyti dar 1820 m. Į ją sudėjo savo trejų metų išgyvenimo patirtį. Tai kūrinys, kuris niekada neturėjo pradžios ir negalėjo būti užbaigtas. Rašytas ne iš eilės, ne kartą keista kūrinio kompozicija.

Savo antrojoje knygoje, kuri buvo išleista 1823 m. Juozapo Zavadskio spaustuvėje Vilniuje, Adomas Mickevičius buvo nurodęs, kaip išdėstyti kūrinių seką. Pirmiausiai knygoje buvo įdėta poema „Gražina“, po jos sekė „Istorinės pastabos“, t. y. autoriaus komentarai minėtai poemai, po komentarų įdėtas titulinis „Vėlinių“ lapas, išdėstyta įžanga, parašyta proza, ir pagaliau – II bei IV „Vėlinių“ dalys. III poemos „Vėlinės“ dalis pasirodė vos ne po dešimtmečio, t. y. 1832 m., ir buvo publikuota Drezdene. Poemos I dalis, kuri liko nebaigta, buvo išleista jau po poeto mirties 1860 metais.

Per visą savo gyvenimą Adomas Mickevičius ne kartą ketino grįžti prie „Vėlinių". Apie tai užsimindavo savo bičiuliams laiškuose. Laiške J.U.Nemcevičiui rašė:
: *„Sujaudino mane be galo, kad atspėjote mano poemos tikslą ir planą: iš tikrųjų esu užsibrėžęs aprėpti joje visą mūsų Tėvynės persekiojimų ir kančių istoriją. Vilniškės scenos yra tik įžanga į Peterburgo kalėjimus, į katorgą ir tremtį Sibire. (…).*“

## Glausta poemos tematika ir struktūra

Adomo Mickevičiaus poemą „Vėlinės” sudaro IV dalys.

Epinės dramos pavadinime minimos Vėlinės – senovės lietuvių, gudų, lenkų šventė, skirta atminti mirusiesiems („protėviams“). Būtent, pagoniškų papročių mistifikuotais aprašymais Mickevičius pradėjo rašyti „Vėlines“. Poemoje iškyla nelaimingas, dramatiškas herojus Gustavas, kuris bazilijonų celėje virsta kovotoju Konradu, savo vidine drama atspindinčiu visą tautos kančią, kuri siekia išsivaduoti iš carinės imperijos valdžios.

„Vėlinių“ III dalis, kuri buvo išspausdinta Drezdene, paskirta filomatų bylos procesui, vykusiam Vilniuje, kuris pavaizduotas kaip romantinė misterija su dramatišku kontekstu. Poemoje kalinio Gustavo – Konrado išgyvenimai persipina su įsimylėjėlio vidine drama. „Vėlinių” III dalies veiksmas vyksta Bazilijonų vienuolyne.
Filomatų budelių paveikslai sukurti, pasitelkiant satyrą, aprašomos spalvingos, ironizuotos jų kaukės. Poemoje įpintas ir šiurkštus tonas. Visas mistifikuotas filomatų įkalinimo ir tardymo procesas alsuoja besikeičiančiais vaizdais ir nuotaika. Kūrinyje veikia autentiški Mickevičiaus aplinkos asmenys su tikromis arba pakeistomis pavardėmis.

A.Mickevičiaus “Vėlinės”– romantizmu persmelktas kūrinys, kuriame atsispindi poeto autobiografiniai faktai, socialinė, istorinė ir egzistencinė poeto laikmečio problematika. Kūrinys liko kompoziciškai nebaigtas.

## Poemos pastatymas teatre

2016 m. pagal Adomo Mickevičiaus „Vėlines“ režisierius Eimuntas Nekrošius pastatė to paties pavadinimo spektaklį, kurio premjera įvyko Nacionaliniame teatre Varšuvoje. Žurnalas „Teatr“ minėtą spektaklį pripažino geriausiu 2015–2016 m. sezono spektakliu.

## Išnašos
Jonas Paulauskas (1950)

**Jonas Paulauskas** (g. 1950 m. lapkričio 10 d. Centrinio Chazano k., Irkutsko sr., Rusijoje) – lietuvių katalikų bažnyčios kunigas, kanauninkas, Gargždų dekanas (2009–2025).

## Biografija

J. Paulauskas gimė 1950 m. lapkričio 10 d. tremtinių tėvų šeimoje Rytų Sibire, Irkutsko srityje. 1957 m. su tėvais grįžo iš tremties į Lietuvą, gimtąją Tauragę. Mokėsi Tauragės 1-ojoje vidurinėje mokykloje. 1966 m. baigęs aštuonias klases, įstojo į Tauragės politechnikumą, kur mokėsi metalo apdirbimo. Po mokslų įsidarbino Tauragės melioracijos statybos valdyboje. 1970 m. buvo paimtas į privalomąją tarnybą sovietinėje kariuomenėje.

1974 m. įstojo į Kauno kunigų seminariją. 1979 m. gegužės 27 d. gavo kunigo įšventinimus. Dirbo  keliose parapijose vikaru – Šilalėje, Kuršėnuose. 1983 m. iš Kuršėnų Šv. Jono Krikštytojo parapijos vikaro pareigų paskirtas į Papilės Šv. Juozapo parapijos klebonus. 1988 m. tapo Gargždų parapijos klebonu. Čia teko statyti naująją mūrinę Šv. arkangelo Mykolo bažnyčią, kurios kertinis akmuo buvo pašventintas 1989 m., o per 1992 m. Kalėdas bažnyčia buvo konsekruota. Gargždų klebonui K. Paulauskui teko aptarnauti Jokūbavo parapiją ir užbaigti pradėtą statyti Švč. Mergelės Marijos bažnyčią. Taip pat buvo suremontuotos aptarnaujamos Mikoliškių šv. Juozapo, Vėžaičių šv. Kazimiero bažnyčios.

Klebonas buvo daugumos Gargžduose veikiančių katalikiškų organizacijų įkūrėjas, globėjas, dvasios vadas. 2001 m. Telšių vyskupas Antanas Vaičius kun. J. Paulauskui suteikė kanauninko titulą. 2003 m. jam suteiktas Gargždų miesto garbės piliečio vardas.

2009 m. paskirtas naujojo Gargždų dekanato dekanu. Kanauninkas J. Paulauskas yra Telšių vyskupijos katedros kapitulos narys. Buvo išrinktas į Telšių vyskupijos kunigų tarybą ir konsultorių kolegiją. Nuo 2025 m. – Gargždų Šv. arkangelo Mykolo parapijos kunigas rezidentas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Biografija  (Klaipėdos r. biblioteka)
* Biografija (Akmenės encikl. žodynas)
* Su 60-mečiu pasveikino dekaną  *xxiamzius.lt*
* Kunigystei pasišventęs 40 metų *atviraklaipeda.lt*
35-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas

**35-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas** - tai individualios nuotolinės šachmatų varžybos. Jos vykdomos pagal ICCF taisykles.  Čempionato pradžia - 2017.12.15, pabaiga – 2019.12.02. Čempionatas vyko naudojant serverį.

## Varžybų tvarka
Lygiųjų siūlymas apribotas – vienoje partijoje galima varžovui lygiąsias siūlyti tik vieną kartą. Kiekvienas dalyvis per metus gali pasiimti 45 d. atostogų.  Specialių atostogų nėra.

### Laikas galvojimui

Naudojant  serverį  kiekvienam žaidėjui 10-čiai ėjimų buvo skirta - 30 dienų. Po 20 ėjimų laikas dvigubinamas. Fiksuojama turnyro pradžia, bet turnyro pabaigos data nenustatoma. Kai žaidėjas viršija galvojimui skirtą laiką jam automatiškai skiriamas pralaimėjimas. 

### Vietų paskirstymas

Vietos nustatomos pagal surinktus taškus: turintis daugiau taškų užima aukštesnę vietą. Surinkus vienodai taškų vietos nustatomos  pagal du rodiklius: pirmoj eilėj, naudojant - Baumbacho  metodą (pergalių skaičių), o jei lygu – Zonen-Bergerio koeficientą.

## Varžybų lentelė

**Pastaba.** Įrašas lentelėje **0E** reiškia kad dalyviui įskaitytas pralaimėjimas pasibaigus jo galvojimo laikui. Įrašas **1E** - rezultatas varžovui pratęsus galvojimui skirtą laiką.

Titulų stulpelyje įrašas  KŠE reiškia - korespondencinių šachmatų ekspertas.

## Prizininkai

Turnyras vyko įtemptai: daugiausiai taškų - po 9,5 surinko du varžybų dalyviai: tai rokiškėnas Raimundas Ivanauskas ir širvintiškis Saulius Voveris. Lygūs buvo ir jų papildomi rodikliai: abu pasiekė po 5 pergales, abiejų Zonen-Bergerio rodikliai buvo vienodi - po 59,5. Jiems abiems ir pripažinta pirmoji vieta. Bronzos medaliu buvo apdovanotas dar vienas širvintiškis – Gediminas Voveris, surinkęs 9 taškus.

## Šaltiniai

## Išorinės nuorodos
*  Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionai
Dharmačakra

**Dharmačakra** ( 'dharmos ratas', ) – plačiai paplitęs budizmo simbolis, vaizduojamas kaip aštuonių stipinų ratas. Jis reiškia atgimimų ciklą ir momentą, kai Buda paskelbė keturias tauriąsias tiesas, stipinai – aštuonlinkį kelią.

Dharmos ratas, kaip manoma, išsivystė iš soliarinio simbolio, aptinkamo dar Indo slėnio civilizacijos mene. Vėliau ratas kaip ginklas (čakra) yra dievo Višnaus simbolis. Budizmas perėmė ratą kaip pagrindinį „rato sukėjo“ (čakravartino) arba „visuotinio valdovo“ simbolį, su kuriuo sutapatintas Budos mokymas apie dharmą. Spartus rato sukimasis reiškia greitą dvasinę transformaciją, kurią įgalina Budos mokymas. Kaip čakros ginklas, jis naikina iliuzijas ir trikdžius dvasiniame kelyje.

Pirmasis Budos pamokslas Sarnathe laikomas pirmuoju dharmačakros pasukimu, tuo tarpu vėlesni Gautamos pamokymai Radžghire ir Šravastyje – antruoju ir trečiuoju pasukimais. Rato ašis atstovauja budizmo etinę doktriną, kuri nurimdo ir sulaiko protą, aštrūs stipinai – išmintį arba aštrią įžvalgą, skrodžiančią neišmanymą, o ratlankis simbolizuoja meditatyvią sutelktį, kuri aprėpia ir palengvina rato judėjimą. Ratas su tūkstančiu stipinų, pasirodančių lyg saulės spinduliai, atstovauja tūkstantį budų mokymų ir poelgių. Rato ašyje vaizduojama spirališka svastika, sudaryta iš trijų arba keturių spindulių (reiškia tris budos brangakmenius arba keturias tauriąsias tiesas).

Tibeto budizme auksinė dharmačakra yra daugelio dievybių atributas, ypač Budos Vairočanos simbolis. Tibeto mene dharmačakra dažnai įkomponuojama kartu su lotosu bei šilkinėmis juostomis. Dharmačakra dažnai nuspalvinama keturiomis spalvomis, atitinkančiomis 4 pasaulio kryptis ir 4 budas.

Ikonografijoje dharmačakra pradėta vaizduoti apie III a. pr. m. e. Dharmačakra gausiai vaizduojama budistiniame mene, budistinių šalių heraldikoje. Ji taip pat pavaizduota ant Indijos vėliavos ir Indijos herbo kaip indiškai kultūrai bendras dharmos simbolis.

## Šaltiniai
Kleša

**Kleša** ( – „teršalai“) – budizme mentaliniai veiksniai, proto teršalai, neleidžiantys ištrūkti iš samsaros ir pasiekti nirvanos. Sąmonėje klešos saugomos kaip sėklos (bydža), kurios tam tikru metu gali iškilti į paviršių ir veikti karmą. Jos pasireiškia kaip negatyvios reakcijos. Skiriamos 5 klešos: geismo, godumo (raga), neapykantos (patigha), nežinojimo (avidja), išdidumo (mana) ir pavydo (yršja).

## Išnašos
Chaoso simbolis

**Chaoso simbolis**, dar vadinamas **Chaoso žvaigžde**, **Chaoso kryžiumi** – aštuonios sukryžiuotos strėlės, iš Michael Moorcock „Amžinojo čempiono“ maginės fantastikos ciklo kilęs chaoso jėgų simbolis, kurio įvairios versijos vėliau paplito populiariojoje kultūroje reprezentuoti chaosui – kitų rašytojų knygose, žaidimuose, kompiuteriniuose žaidimuose, muzikinių albumų viršeliuose, kaip muzikos grupių, organizacijų emblema ir kitur.

Moorcocko teigimu, šį simbolį jis sugalvojo rašydamas Elriko iš Melnibonės istorijas XX a. septintojo dešimtmečio pradžioje. Pasak rašytojo, pirmą sykį tokį Chaoso simbolį, pagal jo instrukcijas, nupiešė dailininkas Jim Cawthorn kaip iliustraciją „Science Fantasy“ žurnalui su apsakymu apie Elriką. Vėliau simbolis pasirodė to paties Jim Cawthorn iliustruotame komikse „Stormbringer“ (1976 m.) pagal M. Moorcock kūrybą. 

## Galerija

File:ChaosStar.svg|Chaoso sigilas, modernios okultizmo tradicijos „Chaos magick“ simbolis
Vaizdas:Chaos Star Warhammer 40K Necklace Pendant Jewelry.jpg|Pakabukas su aštuonkampe Chaoso žvaigžde iš Warhammer žaidimų
File:Flag of the Eurasian Youth Union.svg|Aleksandro Dugino „Eurazijos jaunimo sąjungos“ vėliava
Vaizdas:Coil.jpg|Eksperimentinės muzikos grupės Coil simbolis


## Nuorodos ir šaltiniai
Grotrian-Steinweg

**Grotrian-Steinweg** – vokiečių akustinių pianinų gamintojas.

„Grotrian-Steinweg“ (tariama: Grotrian Šteinveg) yra vienas žinomiausių vokiečių tradicinių akustinių pianinų gamintojų. Gamina „Grotrian-Steinweg“ ir „Grotrian“ prekės ženklų pianinus.

## Istorija
1830 m. Frydrichas Grotrianas (*Georg Friedrich Carl Grotrian*, 1803−1860) persikėlė į Maskvą, kur sėkmingai pardavinėjo muzikinius instrumentus. 1850 m. grįžęs į Volfenbiutelį jis sutiko Teodorą Šteinvegą (*Karl Friedrich Theodore Steinweg*, 1825−1899), kuriam tėvas Heinrichas, išvykęs į JAV, buvo palikęs valdyti pianinų gamyklą. Jie abu sutarė tapti partneriais, įsigijo pastatą Braunšveige ir pradėjo pianinų gamybą. 1865 m. T. Šteinvegas perleido savo įmonės dalį F. Grotrianui ir išvyko į JAV pradėti vadovauti tėvo įkurtai pianinų įmonei „Steinway & Sons“. Po F. Grotriano įmonei vadovavo jo sūnus Vilhelmas (1843−1917). 1895 m. prie šeimos verslo prisijungė Vilhelmo sūnūs Vilis (1868−1930) ir Kurtas (1840−1929). Įmonė turėjo teisinių ginčų su „Steinway & Sons“ dėl „Steinweg“ dalies pianinų pavadinimuose.

Įmonė stabiliai augo ir 1913 m. turėjo 550 darbuotojų, 1920 m. − daugiau nei 1000 darbuotojų. Tuo metu pagamindavo 1600 pianinų per metus. Po Vilio ir Kurto mirties du Kurto sūnūs Ervinas (1899−) ir Helmutas (1900−) sugebėjo išlaikyti įmonę per Didžiosios depresijos ir Antrojo pasaulinio karo metus. 1948 m. jie atnaujino pianinų gamybą. Nuo 1956 m. įmonė remia pradedančiųjų Grotrian-Steinweg pianistų konkursą. Braunšveige buvo atidaryta visiškai nauja pianinų gamybos linija ir 1974 m. įmonės valdymas perėjo penktos kartos šeimos atstovui, Helmuto sūnui Knutui (1936−), kuris vadovavo iki 1999 m., kai įmonės direktoriumi tapo Burkhartas Šteinas. Apie 2001 m. įmonė, su apie 80 darbuotojų, pagamindavo 900 rankų darbo pianinų per metus, tarp kurių buvo 7 vertikalių pianinų ir 4 fortepijonų modeliai. 2015 m. dėl ekonominių sumetimų įmonės dalininkais tapo Kinijos Honkongo „Parsons“ grupė, muzikinių instrumentų gamintojai ir pardavėjai.
## Gaminių galerija

Vaizdas:Grotrian-Steinweg Duo-Flügel.JPG| Grotrian-Steinweg pianinas

## Šaltiniai
* Karsten Dürer, David Anderson
* Įmonės istorija oficialioje svetainėje
Ichthys

**ICHTHYS**, **Ichthys** ( – „žuvis“) – vienas seniausių krikščionių simbolių, vaizduojamas kaip stilizuota žuvis, sudaryta iš dviejų susikertančių puslankių, kurių galai dešinėje pusėje prailginti už susikirtimo taško. Simbolio pavadinimas – iš graikiškų raidžių sudaryta Jėzaus Kristaus abreviatūra: I – *Ἰησοῦς* (Jėzus); X – *Χριστός* (Kristus); Θ – *Θεοῦ* (Dievo); Y – *Yἱός* (Sūnus); Σ – *Σωτήρ* (Išganytojas). Simbolį kaip slaptą tarpusavio atpažinimo ženklą naudojo pirmieji krikščionys, ypač jų persekiojimo laikotarpiu. Šnekamojoje kalboje vadinamas „žuvies simboliu“, „Jėzaus žuvimi“.

## Kilmė
 
Pirmieji simbolio vaizdai Romos katakombose datuojami II a. Simbolis minimas ir to laikotarpio krikščionių raštuose. Pirmųjų krikščionių tarpe išpopuliarėjo II a. pab., plačiai vartotas III–IV a. Romos imperijoje persekiojami krikščionys žymėję juo kelią į slaptas susitikimų vietas. Pasak senų pasakojimų, kai krikščionis kelyje sutikdavo svetimą žmogų, nupiešdavo kelio dulkėse vieną puslankį; jei sutiktasis pridėdavo antrą puslankį, abu žinojo, kad gali pasitikėti vienas kitu. Romoje graikiškai kalbančiuosius krikščionis lotyniškai vadindavo „žuvelėmis“ (*pisciculi*).

Žuvies simbolis krikščionybėje siejamas ir su Naujajame Testamente aprašomais įvykiais. Apaštalai Petras, Andriejus, Jokūbas ir Jonas buvo žvejai. Paklusdami Jėzaus Kristaus kvietimui tapti „žmonių žvejais“, jie metė žvejybą ir sekė Jėzumi (Mk 1, 17). Žuvis minima ir duonos padauginimo stebuklo aprašyme, kai prie Tiberiados ežero Jėzus Kristus pamaitino tūkstantinę žmonių minią penkiais duonos kepaliukais ir dviem žuvimis (Jn 6, 1–15).

Žuvies talismanas buvo paplitęs ir iki krikščionybės Senovės Egipte, Graikijoje, Mesopotamijoje. Buvo siejamas su vandeniu, simbolizavo gyvybę ir vaisingumą. Kai kuriose Rytų kultūrose panašūs simboliai buvo siejami su moteriškuoju pradu, galinčiu suteikti gyvybę.

## Šiuolaikinėje kultūroje

XX a. aštuntajame dešimtmetyje „Jėzaus žuvis“ pradėta vartoti ir šiuolaikinių krikščionių. Labiausiai paplitęs simbolio naudojimas automobilių eksterjere, dažniausiai kaip lipdukas automobilio gale su užrašu ar be jo – stengiamasi atbaidyti nelaimes ar parodyti, kad automobilio savininkas yra krikščionis. Nuo 1970 m. Jungtinėse Valstijose, Vilmoro mieste, Kentukyje, kasmet rengiamas *Ichthus* krikščioniškosios roko muzikos festivalis.

## Išnašos

## Šaltiniai
* *[https://www.vle.lt/Straipsnis/ICHTHYS-31376 ICHTHYS]*. Visuotinė lietuvių enciklopedija, T. VII (Gorkai–Imermanas). – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2005. ISBN: 5420015617.
Trys brangenybės

**Trys brangenybės** () – budizmo tradicijoje trys pagrindiniai garbinimo objektai.

Trys brangenybės:
* Buda – budizmo pradininkas, taip pat mahajanos tradicijoje atbudusiojo egzistencija (*buddhahood*);
* Dharma – Budos mokymai, taip pat mahajanos budizme atbudusiojo suvokta tiesa;
* Sangha – budistinė vienuolių bendruomenė, kartais į ją įtraukiami ir budistai pasauliečiai.

Panaši sąvoka aptinkama Rigvedoje bei Upanišadose.

## Išnašos
HD 83443 b

**HD 83443 b** – egzoplaneta, skriejanti apie K0 V spektrinės klasės žvaigždę HD 83443, esančią Burių žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 131,8 šviesmečio (40,4 parseko).

HD 83443 b yra karštojo Jupiterio tipo dujinė milžinė. Jos masė siekia 0,34 Jupiterio masės, o spindulys – 1,14 Jupiterio spindulio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per maždaug 2,99 paros, jos orbitos didysis pusašis – 0,0406 (± 0,0033) av, o ekscentricitetas – 0,007 (-0.0135 +0.007). HD 83443 b masė nustatyta radialinių greičių metodu. Planetos pusiausvyros temperatūra – 1218 K.

Planetą 2000 m. radialinių greičių metodu atrado Ženevos observatorijos tyrėjų komanda, vadovaujama Michel Mayor. HD 83443 b – vienintelė HD 83443 sistemoje atrasta planeta (2020 m. duomenimis).

Tarptautinė astronomų sąjunga (IAU) 2019 m. savo 100-ųjų metinių proga surengė projektą „IAU100 NameExoWorlds“. Kiekvienai pasaulio šaliai buvo suteikta galimybė pavadinti vieną egzoplanetą ir žvaigždę, apie kurią ji skrieja. HD 83443 b egzoplanetai pavadinimą suteikė Kenija. Planeta pavadinta *Buru*, kas dholujų kalba reiškia „dulkės“.

## Šaltiniai
C. Bechstein

**C. Bechstein** – vokiečių akustinių pianinų gamintojas.

„C. Bechstein“ (tariama: Bechštein) yra vienas žinomiausių vokiečių tradicinių akustinių pianinų gamintojų. Gamina „C. Bechstein“ ir „Bechstein“ prekės ženklų pianinus. Įmonei priklauso „W.Hoffmann“ ir „Zimmermann.“ pianinų prekės ženklai.

## Istorija
Įmonės įkūrėjas Karlas Bechšteinas (1826−1900) gimė Gotos mieste Tiuringijoje. Jis dirbo Erfurte su uošviu, pianinų gamintoju Johanu Gleicu. Tarp 1844 ir 1852 m. jis daug keliavo, dirbo ir tobulinosi pianinų gamyboje Dresdene, Berlyne ir Paryžiuje. 1853 m. apsistojo Berlyne, kur per 9 mėnesius pagamino savo pirmuosius du pianinus. Jam tuo metu buvo dvidešimt septyneri metai. Jis buvo girdėjęs, kad Ferencas Listas dažnai sugadindavo stygas savo grojimu dėl nepakankamo pianinų konstrukcijos tvirtumo, todėl iškėlė sau tikslą pagaminti koncertinį fortepijoną, kuris atlaikytų ypač virtuozišką ir energingą grojimą. Pianistas Hansas fon Biulovas su didele sėkme tai įrodė atlikdamas F. Listo „Sonatą h-moll“ su K. Bechšteino fortepijonu. 1862 m. K. Bechšteinas apdovanotas sidabro medaliu Londono Pramonės ir Meno mugėje. 1867 m. Paryžiaus pasaulinėje parodoje jis sulaukė dar didesnė sėkmės ir užsitikrino vieno iš pirmaujančių pianinų meistrų Europoje vardą. Apie jo pianinus teigiamai atsiliepė F. Listas, R. Vagneris ir J. Bramsas. Užsakymai ateidavo iš Anglijos, Rusijos, Kanados ir Australijos. Sekančios kartos pianistai J. Hofmanas ir A. Šnabelis atsiliepė labai palankiai apie K. Bechšteino pianinus.

Po K. Bechšteino mirties 1900 m. jo verslą perėmė sūnūs Edvinas, Karlas ir Johanas. 1901 m. atidarytas įmonės filialas Londone, pianinais prekiauta visame pasaulyje, o gamyba pasiekė 5000 vienetų per metus. Pasauliniai karai ir Didžioji depresija stipriai paveikė įmonės veiklą. Antrojo pasaulinio karo metu jų gamykla buvo beveik visiškai sugriauta. Be to, įmonės vardui pakenkė 1933 m. pristatytas nenusisekęs eksperimentinis pianinas, pramintas „neo-Bechšteinu“. 1951 m. įmonė atnaujino gamybą ir ją 1963 m. įsigijo amerikiečių „Baldwin“ pianinų kompanija. 1986 m. įmonė buvo parduota žinomam vokiečių pianinų meistrui Karlui Šulcei ir su nauja vadyba vėl pradėjo sėkmingai gaminti ir prekiauti pianinais. Po išsiplėtimo ir įsigijimų 1991 ir 1992 m. įmonė įgijo teisę gaminti pigesnės klasės „Zimmermann.“, „W.Hoffmann“ ir „Euterpe“ prekės ženklų pianinus. 1998 m. „C. Bechstein“ grupės akcijomis pradėta prekiauti viešai. Grupė įsigijo pianinų gamintoją Zeifhenersdorfe. 2006 m. įsigijo pianinų gamyklą Hradec Kralovėje Čekijoje.

## Gaminių galerija

Vaizdas:Bechstein07.JPG| 1870 m. pagamintas vertikalus pianinas
Vaizdas:Grand Piano MET DT7057.jpg| 1893 m. pagamintas koncertinis fortepijonas Met muziejuje Niujorke
Vaizdas:NeoBechstein Flügel.jpg| „Neo-Bechstein“ pianinas


## Šaltiniai
* Frederic Schoettler
* Įmonės istorija oficialioje svetainėje
Įmonė

**Įmonė** () – ūkinis vienetas, turintis savo pavadinimą, įsteigtas įstatymų nustatyta tvarka tam tikrai komercinei ūkinei veiklai. Įmonę sudaro materialūs, finansiniai ir nematerialūs aktyvai, teisės ir pareigos. Įmonė gali veikti kaip juridinis arba fizinis asmuo.

## Įmonių formos Lietuvoje
Pagal įmonės valdymą Lietuvoje yra skiriamos šios pagrindinės įmonių formos:
* **[[Bendrovė]]**:
** (Atviroji) akcinė bendrovė, AB
** Uždaroji akcinė bendrovė, UAB
** Žemės ūkio bendrovė, ŽŪB
** Kooperatinė bendrovė (kooperatyvas);
* **[[Individuali įmonė|Individuali (personalinė) įmonė]]**, IĮ;
* **[[Bendrija]]**:
** Tikroji ūkinė bendrija, TŪB
** Komanditinė ūkinė bendrija, KŪB
** Profesinė bendrija ();
** Mažoji bendrija, MB (nuo 2012)
* **[[Viešasis sektorius|Viešojo sektoriaus]] įmonė**:
** Valstybės įmonė,
** Savivaldybės įmonė.
** Specialioji įmonė.

## išnašos