open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Birštono piliakalnis

**Birštono piliakalnis** arba **Vytauto kalnas** (AR24) – piliakalnis Birštono savivaldybės teritorijoje, Nemuno dešiniajame krante, 0,35&nbsp;km į pietus nuo Birštono Šv. Antano Paduviečio bažnyčios. 

## Piliakalnis

Piliakalnis apjuostas daubų. Šlaitai statūs, 13–20 m aukščio. Aikštelė ovali, apie 70 x 35 m dydžio, jos šiaurės vakarų dalis suardyta - iškastos vandentiekio rezervuaro duobės. Piliakalnio pietinėje papėdėje yra senovės gyvenvietės liekanų. Piliakalnis apaugęs medžiais ir krūmais. Iš šiaurės pusės griovys jungia piliakalnį su gretima aukštuma. Piliakalnis ir aukštuma sujungti laiptais.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1953 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Rasta lipdytos grublėtu paviršiumi ir žiestos keramikos. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 1968 m. archeologai nustatė piliakalnio teritoriją.

## Istorija
Birštono piliakalnis nuo seno apipintas legendomis ir padavimais. Sakoma, kad čia po medžioklių ilsėdavęsis Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas. XIV a. pabaigoje ir vėliau piliakalnyje stūksojo tvirta, sunkiai paimama medinė Birštono pilis (pasak Burgundijos diplomato Žilibero de Lanua, 1414 m. nedidelė pilies pastatų dalis buvo plytų mūro), galbūt vienaamžė su pirmąja Punios pilimi. Ją supo gilios, šaltiniuotos raguvos, pelkė, gilus griovys, pylimas ir įtvirtinta papilio gyvenvietė. Pilyje veikė Ldk medžioklės dvaras; XIX a. buvusi Birštono pilies vieta vietos žmonių vadinta *Užkeiktu dvaru*.

Vytauto laikais Birštonas buvo strategiškai svarbi LDK vietovė. Medinė pilis ne kartą pulta kryžiuočių. XIV–XVI a. pilyje apsistodavo didieji kunigaikščiai ir didikai, atvykdavę į šiose vietose rengtas medžiokles; kartais pilis tapdavo prieglobsčiu nuo priešo kariuomenės besislepiantiems apylinkių gyventojams. 1473 m. Birštono pilyje nuo šalyje siautusio maro su šeima slėpėsi Ldk Kazimieras Jogailaitis. Pilis netekusi gynybinės reikšmės ir nunykusi XV–XVI a..

## Galerija


Vaizdas:Birstono piliakalnis.JPG|Vaizdas nuo Birštono piliakalnio
Vaizdas:Birstono piliakalnis2.JPG|Vaizdas nuo Birštono piliakalnio
Vaizdas:Nemuno kilpa Birstonas.JPG|Nemuno kilpa ties Birštonu
Vaizdas:Vaizdas nuo Vytauto piliakalnio1 2018.jpg|Nemunas nuo piliakalnio rudenį


## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. t.2
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998.

## Nuorodos

* Birštono piliakalnis
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Palavanas

**Palavanas** () – sala Filipinų salyno vakaruose, tarp Sulu ir Pietų Kinijos jūrų. Su aplinkinėmis salomis sudaro Palavano provinciją. Plotas 11 800 km². Salos ilgis 434 km, ištįsusi pietvakarių kryptimi, plotis iki 39 km.

Salos kranto linija vingiuota; didžiausios įlankos: Imuruano, Malampajos užutėkio, Taitajaus, Hondos, San Antonijaus. Priekrantėse plyti koralų rifai. Paviršius kalnuotas, horstinis. Aukštis iki 2085 m (Mantalingahano kalnas). Klimatas subekvatorinis musoninis. Vidutinė metinė temperatūra 24–27 °C. Per metus iškrinta 2000 mm kritulių (lyja gegužę–gruodį). Salą ir jos apylinkes dažnai siaubia taifūnai. Palavaną dengia drėgnosios atogrąžų džiunglės, gausu endeminių rūšių. Tai viena mažiausiai urbanizuotų Filipinų salų, išsaugojusi daug nepaliestos gamtos plotų. Saloje yra Puerto Prinsesos požeminės upės nacionalinis parkas, įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldą. Palavane rastas didžiausias pasaulyje Lao Dzu perlas. Į Palavano salų grupę patenka Balabako ir Bugsuko salos – pleistoceno laikotarpiu per jas tarp Palavano ir Borneo ėjo sausumos tiltas. Palavano Tabono urvų radiniai liudija salą buvus gyvenamą prieš 47 tūkst. metų.

Palavane gyvena ~900 tūkst. gyventojų. Verčiamasi kokospalmių, ryžių, cukranendrių, batatų, kukurūzų, ankštinių auginimu, žvejyba, turizmu. Kasamos gyvsidabrio, chromo rūdos. Medienos apdirbimas. Šiaurinėse pakrantėse nuo 1992 m. siurbiama nafta. Pagrindinis miestas – Puerto Prinsesa. Kiti didesnieji miestai: Nara, Bruks Pointas, Rochasas.

Dabar didesnę dalį Palavano gyventojų sudaro atvykėliai iš Lusono ir Visajų salų, daugiausia tagalai ir karajai. Vietos gyventojai kalba kujononų kalba ir palavanų kalba.


El Nido Palawan Big Lagoon.jpg|El Nido lagūna Palavano šiaurėje
Palawan Tribal village.jpg|Palavano čiabuviai
Palawan, Philippines, View over northwest coast of Palawan and South China Sea.jpg|Palavano džiunglės
The landscape of central Palawan, limestone rock formations, Philippines.jpg|Centrinis Palavanas su klintinėmis uolomis


## Šaltiniai
Bisenė

**Bisenė** (Petro Dusburgiečio kronikoje *Bisena*, Mikalojaus iš Jerošino – *Bisin*) – Lietuvos pilis Nemuno dešiniajame krante, aukščiau dab. Skirsnemunės, veikiausiai Kartupėnų piliakalnyje. Kai kurių viduramžių istorikų tapatinta su Pieštve Seredžiuje.

Pirmoji Lietuvos pilis Nemuno dešiniajame krante, kurią Vokiečių ordinas, 1230–1283 m. įveikęs prūsų ir vakarinių lietuvių priešinimąsi, 1283 m. pabaigoje puolė ir sudegino. Pilis vėl 2 kartus pulta 1313 m., 1316 m. sudeginta. Čia ar netoliese, matyt, buvo XV a. pradžios vokiečių šaltiniuose minimas veikiausiai Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytenio kiemas (dvaras, ). Bisenės dengiamas Vytenis 1315 m. puolė kryžiuočių pilį Kristmemelį.

## Šaltiniai
Negrosas

**Negrosas** () – sala Filipinų centrinėje dalyje, Visajų salyne, tarp Panajaus ir Sebu salų. Plotas 12 710 km² (ketvirta pagal dydį šalyje). Salą skalauja Visajų ir Sulu jūros, Tanjono sąsiauris skiria Negrosą nuo Sebu salos, Gimaraso sąsiauris – nuo Panajaus salos. Ilgis (iš šiaurės į pietus) apie 220 km, didžiausias plotis apie 80 km.

Salos paviršius kalnuotas, kalnai smarkiai paveikti erozijos, užima centrinę salos dalį. Aukščiausia vieta – 2435 m aukščio Kanlaono ugnikalnis. Vakarų Negroso vakaruose ir šiaurėje – pajūrio žemumos (plotis 8–48 km). Pietvakarinę pusę užima Tablaso plynaukštė. Svarbiausios upės – Binalbaganas, Ilogas, Tolongas ir Tandžajus. Negroso pietryčiuose telkšo vulkaninės kilmės ežerai Danao ir Balinsasajanas. Klimatas subekvatorinis musoninis. Vidutinė metinė temperatūra 25 °C. Kritulių apie 2000 mm per metus; lietingasis laikotarpis birželį–lapkritį. Auga tropiniai miškai, yra savanos plotų.

Negrose gyvena 4,65 mln. gyventojų (2020 m.). Auginamos cukranendrės, ryžiai, kukurūzai, tabakas, kokospalmės, mangai, bananai, papajos. Vario rūdos, gipso, akmens anglių gavyba. Kertami vertingų rūšių medžiai. Garinama druska. Negrosas – svarbus cukraus pramonės centras, vienas labiausiai klestinčių Filipinų kraštų.

Svarbiausi miestai: Bakolodas, Dumagetė, San Karlosas, Baisas, Kadisas, Kanlaonas, Bagas ir kt. Pakrantės labai tankiai gyvenamos, jose daugiausia įsikūrę hilgainonai, sebuanai, kiti visajai, o kalnuose įsikūrę čiabuviai negritai. Iki 2024 m. Negrosas buvo padalintas tarp Vakarų Visajų ir Centrinių Visajų regionų, bet dabar sudarytas Negroso salos regionas.

1898–1901 m. Negroso saloje buvo pasiskelbusi Negroso respublika.


Sugarcane plantations Bacolod Philippines.jpg|Cukranendrių plantacijos Bakolodo apylinkėse
Dauin beach 2.jpg|Paplūdimys rytų Negrose
Kanlaon Volcano Negros Occidental, Philippines.jpg|Kanlaono ugnikalnis
Bacolod North Road, Victorias city proper (Victorias, Negros, Occidental; 10-30-2022).jpg|Viktoriaso miestas


## Šaltiniai
Senegambijos akmenų ratai

**Senegambijos akmenų ratai** – natūralus apvalių akmenų parkas, esantis Gambijos ir Senegalo teritorijoje. Visa akmenų teritorija užima 39 000&nbsp;km² plotą. Kartais vietinių gyventojų šie dariniai vadinami Wassu (Gambijoje) ir Sine-Saloum (Senegale).

Akmenys datuojami nuo III dešimtmečio prieš mūsų erą iki XVI mūsų eros amžiaus. Šie paminklai buvo statomi senarų valstybėse Sinėje ir Salume. Kiekviename rate yra nuo dešimt iki dvidešimtketurių akmenų, kurie yra kapų vietose. Akmenų svoris svyruoja iki 10 tonų, o aukštis nuo 1 iki 2,5 metrų.

2006 m. liepos 21 d. Senegambijos akmenų ratai buvo įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

## Susiję pasaulio paveldo objektai
* : Tija (1980)
* : Gočango, Huasuno ir Ganghua dolmenų vietovės (2000)
* : Ikikolumbinių valstybėlių gyvenvietės ir Dikiso akmeniniai rutuliai (2014)
* : Megalitinės ąsočių vietovės Sianghuange - Puodynių lyguma (2019)
* : Elnio akmens paminklai ir susijusios bronzos amžiaus vietovės (2023)
Panzerkampfwagen I

**Panzerkampfwagen I** (sutrumpintai PzKpfw I) – Vokietijos lengvasis tankas, naudotas Antrajame pasauliniame kare.

Panzerkampfwagen I pradėtas projektuoti 1932 m., o 1934 m. pradėta masinė gamyba. Nors Panzerkampfwagen I buvo projektuotas buvo kaip mokomasis tankas, jis buvo naudotas Ispanijos pilietiniame kare, Antrajame pasauliniame kare ir Antrajame Kinijos-Japonijos kare. Kai kurios modifikacijos buvo naudotos Ispanijos kariuomenėje iki pat 1954 m.
Samaras

**Samaras** () – Visajų salyno sala Filipinų centre. Salą supa Samaro, Filipinų jūros. Sala yra padalinta į tris provincijas: Samaro, Šiaurės Samaro ir Rytų Samaro provincijas. Šios provincijos kartu su Leitės ir Bilirano provincijomis yra Rytų Visajų regiono dalis. Plotas 13 080 km².

Samaras labiausiai į rytus nutolusi Visajų sala. Apie trečdalį salos ploto sudaro Samaro nacionalinis parkas. San Chuaniko sąsiauris, kuris siauriausioje vietoje yra 2 km pločio, skiria šią salą nuo Leitės salos. Per sąsiaurį nuotiestas San Chuaniko tiltas. Samaras yra į pietryčius nuo Bikolio pusiasalio Lusono saloje (skiria San Bernardino sąsiauris). Paviršius kalvotas; vidutinis aukštis 150–300 m, didžiausias – 846 m (Kapotoano kalnas). Pakrantėse lyti pajūrio žemuma. Išilgai Samaro rytinių krantų ištįsęs gilus Filipinų lovys. Upės trumpos. Klimatas subekvatorinis musoninis. Vasaros pabaigoje dažni taifūnai. Būdingi drėgnieji pusiaujo miškai.

2020 m. Samare gyveno 1,9 mln. žmonių. Pagrindinė salos tauta – varajai. Auginami ryžiai, batatai, maniokai, kokosai, manilinės kanapės. Žvejyba. Miškų kirtimo ir medienos apdirbimo pramonė. Yra geležies rūdos, anglių, fosfatų ir chromitų telkinių. Pagrindiniai miestai – Katbaloganas, Kalbajogas, Katarmanas, Boronganas, Gujuanas.

1944 m. spalio 25 d. prie salos įvyko Samaro salos mūšis tarp amerikiečių ir japonų. 2013 m. lapkričio 8 d. Samaro salą pasiekė galingas taifūnas „Haijanas“ – jis pirmiausią užgriuvo Gaijano miestą pietuose ir beveik visiškai jį sugriovė.

## Galerija

Panapukan_beach.jpg|Panapukano paplūdimys
Catarman_Cathedral_in_Samar_province.jpg|Katarmano katedra
Panhulugan_Cliff_at_Sohoton_Natural_Bridge_National_Park.JPG|Įėjimas į Panhulugano urvą
Calbayog_from_above.jpg|Kalbajogo miestas
Saints_Peter_and_Paul_Cathedral_-_Calbayog_City_in_the_Philippines_(side_view).jpg|Šv. Petro ir šv. Povilo katedra Kalbajoge


## Šaltiniai
Technologinis aukštas

**Technologinis aukštas** (**palėpė**) - tai praktiškai beveik nenaudojamos patalpos. Paprastai tokias palėpes turi daugiaaukščiai blokiniai namai, kurie buvo statomi 1983–1990 m. Pastaruoju metu kai kuriuose namų palėpėse namui įrengiamos interneto ryšio sistemos.
Taip pat įrengiamos ir interneto praplėtimo sistemos su specialia antena ant stogo.
Kiekviena palėpė turi savo vietinę apšvietimo sistemą ir turi kelis perėjimus su uždaromais liukais.
Panajus

**Panajus** () – sala Filipinų centrinėje dalyje, Visajų salyne, į šiaurės vakarus nuo Negroso. Plotas 11 515 km². Salą supa Sibujano, Visajų, Sulu jūros, pietryčiuose Gimaraso sala ir Gimaraso sąsiauris skiria Panajų nuo Negroso salos, šiaurės vakaruose Talaso sąsiauris skiria nuo Mindoro salos. Priekrantėse yra koralų rifų.

Salos paviršius kalnuotas, aukštis iki 2117 m (Nangtudo k.). Kalnai driekiasi pagal vakarinę pakrantę. Šiauriniame ir rytiniame pajūryje, taip pat Panajaus ir kitų upių slėniuose – žemumos. Klimatas subekvatorinis musoninis. Vidutinė temperatūra 24–27 °C. Kritulių vakariniuose šlaituose iki 3000 mm per metus, rytiniuose mažiau. Dengia savanos ir musoniniai miškai.

Panajuje gyvena 3,5 mln. gyventojų (2010 m.). Sala patenka į Vakarų Visajų regioną. Auginami ryžiai, kukurūzai, cukranendrės, kokospalmės, bananai, citrinmedžiai, tabakas. Žvejyba. Kasamos vario, mangano rūdos. Medienos apdirbimas, cukraus gamyba. Pagrindiniai miestai – Iloilas, Rochasas, Kalibas, San Chose de Buenavista, Pasis. Gyventojai daugiausia ilongai. Kalnuose likę čiabuvių tautų.

## Šaltiniai
Visajų salynas

**Visajų salynas** (visajų kalbomis: *Kabisay – an*) – viena iš trijų salų grupių, sudaranti Filipinus. Tai salynas, sudarytas iš keleto stambių bei daugybės mažų salelių Visajų jūroje.

Sudaro šios salos: Panajus, Negrosas, Sebu, Boholas, Leitė, Samaras, taip pat dažnai priskiriama Masbatė ir Romblonas.

Salyne gyvena daugiausia visajų tautybės žmonės, kalbantys sebuanų, varai-varai, hiligainono kalbomis.
## Didžiausi miestai

## Galerija

Aklan_River_seen_on_Madalag_Aklan.jpg|Aklano upė Panajaus saloje
Aeta_family_at_Kalibo,_Aklan,_Philippines.jpg|Ati tautos nariai Kalibo mieste
Hamtic_Cemetery_Chapel.jpg|Sena kapinių koplyčia Hamtiko savivaldybėje
File:Miag-ao_Church_2010.jpg|Miag-ao barokinė bažnyčia
Mount_Canlaon.JPG|Kanlaonas, trečias pagal aktyvumą ugnikalnis Filipinuose
Mambukal Falls, Murcia.JPG|Mambukalo kriokliai Negroso saloje
San_Pablo_Island_Hinunangan.jpg|San Pablo salos baltas paplūdimys
Catbalogan_Samar.jpg|Katbalogano miestas Samaro saloje
Cambugahay_falls.jpg|Kambugahajaus kriokliai
Mount_Talinis_(Cuernos_de_Negros),_Negros_Oriental,_Philippines_01.JPG|Talinis yra antras pagal aukštį Negroso salos ugnikalnis
Avižlys

**Avižlys** – upė Akmenės rajono savivaldybės teritorijoje, Ventos kairysis intakas. Ilgis 20 km, baseino plotas 78 km².
 
Prasideda į pietus nuo Papilės, teka į šiaurės vakarus. Dažniausias plotis 5–6 m, didžiausias gylis 1,7 m. Srovės greitis 0,1 m/s. Vidutinis nuolydis 2,3 m/km. Vidutinis debitas 0,55 m/s. 11 km nuo ištakos vaga reguliuota. Įteka į Ventą 2 km į vakarus nuo Ventos miesto. Apie 100 m Avižlys ir Venta teka lygiagrečiai, atsiskirdami tik siauru gūbriu. Pačioje santakoje nuo skardžio atsiveria vaizdingas kraštovaizdis.

Intakai: Miklinys (kairysis), Vegerė (dešinysis).

Upės baseine yra Ventos regioninis parkas, Purvėnų geomorfologinis draustinis. Didžiausios gyvenvietės prie Avižlio: Šiaudinė, Venta.

Upėvardis *Avižlys* kildinamas nuo žodžio *avižlius* („karkvabalis“).

## Šaltiniai
Filipinų įduba

**Filipinų įduba** – povandeninė įduba Ramiojo vandenyno vakaruose į rytus nuo Filipinų. Ilgis – ~1330 km, driekiasi iš šiaurės į pietus. Plotis pagal 6000 m izobatą ~65 km, didžiausias gylis 10 497 m.

## Šaltiniai
Deimena

**Deimena** arba **Deimė** (, ) – upė Karaliaučiaus krašte. Tepliavos mieste atsišakoja nuo Priegliaus ir teka į šiaurę, įsilieja į Kuršių marias. 1395 m. Kryžiuočių ordino magistras Konradas fon Jungingenas nurodė ištiesinti upės vagą. Prie Tepliavos esančios užliejamos pievos – buvusios vagos pėdsakai. Visa upė laivuojama, kanalais jungiasi su Nemunu.
Dozė

**Dozė** ( 'davinys') – preparato, naudojamo kaip vaistas ar veikiančio kaip nuodingoji medžiaga, kiekis vieno individo atžvilgiu. Arba panašiai veikiantis (gydantis ar žalojantis) spinduliuotės kiekis.

Kalbant apie vaistus tai gali būti:
* teoriškai reikalingas preparato kiekis, siekiant numatyto efekto (arba eksperimentiškai nustatytas kiekis, duodantis reikiamą efektą su tam tikra tikimybe),
* realiai individui (pacientui gydant, tiriamajam bandymuose) paskirtas preparato kiekis,
* realiai individui įvestas preparato kiekis.

Kalbant apie nuodingąsias medžiagas:
* teoriškai paskaičiuotas ar eksperimentiškai nustatytas preparato kiekis, sukelsiantis individo mirtį su tam tikra tikimybe (arba sukelsiantis tam tikros dalies individų mirtį),
* realiai individui įvestas preparato kiekis.

## Vaistų dozės
Dozė – tiksliai išmatuotas ligoniui skiriamo vaisto kiekis. Dozės dydis priklauso nuo to, kaip stipriai vaistas veikia organizmą, kokiu būdu jis vartojamas, koks vartotojo amžius ir sveikatos būklė, ligos pobūdis. Dozė būna gydomoji ir toksinė. Gydomosios dozės dar skirstomos į:
* minimalias (mažiausias)
* vidutines
* maksimalias (didžiausias)
** vienkartines
** paros
** kursines
** smūgines (iškart prisotina organizmą vaistinės medžiagos)
** palaikomąsias
Ligoniui gydyti dažniausiai vartojama vidutinė gydomoji (terapinė) vaisto dozė. Ji apskaičiuojama 20-60 metų vyrui, sveriančiam 70 kg. Jaunesniam nei 20 metų ir vyresniam nei 60 metų ligoniui vidutinė gydomoji dozė apskaičiuojama individualiai. Dozė gali būti apskaičiuota masės (gramais, centigramais, miligramais, tūrio (mililitrais) arba biologinio aktyvumo vienetais.

Vaisto dozė, sukelianti apsinuodijimą, vadinama *toksine doze*, sukelianti mirtį – *[[mirtinoji dozė|mirtinąja]]* (letaline) doze. Vaisto nuodingumą nusako jo veikimo platuma (intervalas tarp mažiausios ir didžiausios gydomosios dozės) ir terapinis indeksas (santykis tarp mirtinos dozės ir veiksmingos gydomosios dozės). Kuo didesnė vaisto veikimo platuma ir terapinis indeksas, tuo mažiau jis nuodingas, rečiau perdozuojamas.
Abista

**Abista** − upė pietų Lietuvoje, Alytaus ir Varėnos rajonuose, Varėnės dešinysis intakas.

Abista prasideda Čižiūnų apylinkėse, 7 km į šiaurės vakarus nuo Daugų. Upė teka į pietryčius per Noso, Neveiglo, Gilūšio, Daugų, Savisto ežerus ir įteka į Varėnę 17 km nuo jos žiočių, ties Geidukonimis.

Prie Abistos yra du vandens malūnai − Dauguose ir Geidukonyse. Netoli žiočių Abistos upę kerta Vilniaus−Alytaus plentas.

Upėvardis laikomas priesagos *-ist*- vediniu (plg. Savistas) iš šaknies *ab-*. Ši šaknis kildintina iš  „upė“ (plg. ta pačia reikšme , dak. *aba*,  < **abnis*).

## Šaltiniai
Tabletė

**Tabletė** () – kietoji dozuota vaistų forma – suslėgtos kietos birios vaistinės, indiferentinės ir jas rišančios medžiagos. Tabletės gali būti įvairios spalvos ir pavidalo (apvali, ovali), paprasta (iš vienos vaistinės medžiagos) arba sudėtinė (iš keleto vaistinių medžiagų). Nuryti skirtos tabletės masė būna mažesnė negu 0,5 g, tirpalui gaminti – ir didesnė kaip 0,5 g. Tabletės patogios laikyti ir vartoti, bet, ilgiau pastovėjusios, sukietėja ir skrandyje sunkiai tirpsta arba visai nebetirpsta. Gaminamos farmacijos fabrikuose.

Tabletes reikia nuryti, užgeriant grynu vandeniu. Negalima gydytis aptrupėjusiomis, sulūžinėjusiomis arba pakitusios spalvos tabletėmis. Tinkama vartoti tabletė, numesta iš 1-1,5 m aukščio ant medinio paviršiaus, turi nesutrupėti, o panardinta į 36-38 °C temperatūros vandenį – per 10 min suirti arba ištirpti. Geriausia tabletes laikyti sausoje ir vėsioje vietoje.
Dievų miestas (filmas)

**Dievo miestas** () – Oskarams nominuotas 2002 m. brazilų filmas, režisuotas Fernando Meireleso ir Katios Lund. Filmas pastatytas pagal 1997 m. Paulo Linso romaną tokiu pat pavadinimu, kurie abu paremti tikrais faktais.

Filmas buvo nominuotas 4 Oskarams 2004 m.: už geriausią kinematografiją (César Charlone), už geriausią režisierių (F. Meirelles), už geriausią montažą (Daniel Rezende) ir už geriausią adaptuotą scenarijų (B. Mantovani).

## Istorija

Filmo veiksmas vyksta XX a. šeštajame dešimtmetyje, *[[Sidadi di Deušas|Cidade de Deus]]*, viename iš skurdžiųjų Rio de Žaneiro kvartale. Filme pasakojama garsiųjų to meto gangsterių istorijos.

## Pagrindiniai veikėjai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Elitinis būrys (filmas)

**Elitinis būrys** () – 2007 m. Brazilijoje sukurtas režisieriaus José Padilha filmas, pasakojantis BOPE (Specialiųjų policijos operacijų būrio) ir favelų narkotikų prekeivių kovas Rio de Žaneire popiežiaus Jono Pauliaus II vizito išvakarėse.

Filmas susilaukė didelio populiarumo visoje Brazilijoje (kino teatruose jį matė 2,5 mln. žmonių). 2008 m. vasario 16 d. filmas buvo apdovanotas „Auksinio lokio“ statulėle Tarptautiniame Berlyno kino festivalyje, tačiau taip pat susilaukė nemažai kritikos, nes pagrindinis filmo herojus papulkininkis Nacimiento parodytas kaip brutalus policininkas, nevengiantis savo kovoje su nusikaltėliais naudoti ir neteisėtas priemones.

2010 m. buvo sukurtas juostos tęsinys – „Elitinis būrys 2“.

## Aktoriai
:*Aktorius – vaidmuo*
* Wagner Moura – papulkininkis Nascimento
* Caio Junqueira – Neto Gouveia
* André Ramiro – André Matias
* Maria Ribeiro – Rosane
* Fernanda Machado – Maria
* Fernanda de Freitas – Roberta Alunde
* Paulo Vilela – Edu
* Milhem Cortaz – kapitonas Fábio
* Marcelo Valle – kapitonas Oliveira
* Fábio Lago – Baiano

## Turinys

Filmas pasakojamas papulkininkio Nascimento, vadovaujančio antiteroristinaim būriui, kovojančiam su nusikaltėliais, asmeniu.

Nascimento jau pavargęs nuo nesibaigiančios kovos su nusikaltėliais ir tikisi rasti sau tinkamą pamainą. Tuo metu į jo būrį pasiprašo du jauni policininkai, kurių idealai ėmė griūti susidūrus su korumpuotais kolegomis. Kad patekti į būrį, jiems, kartu su dar daugiau kaip 100 norinčiųjų, tenka praeiti alinančią atranką, kurią įveikia tik vienetai, tačiau to apdovanojimas – galimybė tarnauti būryje, kurio juodą uniformą gerbia ir bijo net užkietėję nusikaltėliai.
Klausučių herbas

**Klausučių herbas** – pagrindinis Klausučių kaimo ir Klausučių seniūnijos (Vilkaviškio rajono savivaldybė) heraldinis simbolis.

## Aprašas

Žaliame skydo lauke trys kairieji banguoti sidabriniai kaspinėliai, tarp jų aštuoni auksiniai dobilo lapai: 1, 3, 3 ir 1.

## Simbolika
* Žalia skydo spalva – reiškia laisvę, grožį, džiaugsmą, sveikatą ir viltį, tai ir augmenijos spalva.
* Dobilas simbolių kalboje – augimo, gyvybinės jėgos, vienybės ir harmonijos simbolis. Viduramžiais trilapis dobilas buvo Švenčiausiosios Trejybės simbolis.
* Sidabriniai kaspinėliai primena per šį kraštą tekančias Šeimenos, Širvintos ir Šešupės upes.

## Istorija

Klausučiai istorinio herbo neturėjo. Heraldikos komisijoje nuspręsta įamžinti šio krašto savitumą. Herbo etaloną sukūrė dailininkas Rolandas Rimkūnas. 2007 m. lapkričio 8 d. herbą dekretu Nr. IK-1148 patvirtino prezidentas Valdas Adamkus.

## Šaltiniai
Plačialapis šaukštis

**Plačialapis šaukštis** (*Petasites hybridus*) – astrinių (*Asteraceae*) šeimos, šaukščių (*Petasites*) genties augalas.

Daugiametis žolinis augalas. Šakniastiebis stambus, iki 1 m ilgio ir 1-2 cm storio, mėsingas, gumbuotas, baltas, šviesoje greit tamsėjantis. Stiebas 20-45 cm aukščio, tuščiaviduris, apaugęs žvyniškais lapais. Vaisiams nunokus stiebas nudžiūsta ir iš šakniastiebio išauga didžiuliai pamatiniai lapai, kurių aukštis su lapkočiu iki 1,5 m. Lapo lakštas apie 50 (80) cm pločio, nelygiai dantytas. Lapo pamatinės išpjovos kraštai susisiekia. Stiebo viršūnėje žiedynas iš 50-65 trumpų graižų. Žiedai raudoni, rausvai balti. Vaisius - cilindriškas lukštavaisis su skristuku. Vaisiai retai subręsta, dauginasi šakniastiebiais.

Žydi balandžio - gegužės men.

Auga vandens telkinių pakrantėse, versmėtuose šlaituose, tarp krūmų.

Vaistams vartojami lapai (kartais šaknys). Jie pjaunami gegužės pabaigoje ir birželio mėn.

Lapuose yra flavonoidų, gleivių, triterpeninių saponinų, alkaloidų, karčiųjų, rauginių, mineralinių medžiagų, eterinio aliejaus.

Švieži švarūs lapai dedami ant vočių ir žaizdų.

Augalas dekoratyvus, medingas.

## Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 30 psl.
Sidadi di Deušas

**Sidadi di Deušas** (, „Dievų miestas“) – Rio de Žaneiro kvartalo Žakarepagvos pokvartalis (*sub-bairro*). Plotas 1,2058 km² (2003 m.), gyventojų skaičius 38 tūkst. (2000 m.). Susikūrė apie 1960 m. Vyrauja lūšnynų kvartalai – *[[favelos]]*, Guanabaros savivaldybės nuorodymu sistematiškai naikintos.

Sidadi di Deušas garsėja aukštu nusikalstumumu ir giliomis socialinėmis problemomis.

Sidadi di Deušas vaizduojamas 2002 m. brazilų filme „Dievų miestas“.
Flavonoidai

**Flavonoidai** – heterocikliniai geltoni organiniai junginiai ( – geltonas). Tai augalų pigmentai, kurie kaupiasi žieduose, vaisiuose, lapuose. 

Daugelio augalų geltona ar oranžinė spalva priklauso nuo flavonoidų, esančių augale. Pavyzdžiui, arbatmedžio ir grikio lapų, apynio spurgų, kukuruzų žiedadulkių, svogūnų laiškų spalva priklauso nuo kvercetino. Jis yra kvercetino aglikozido aglikonas. To paties aglikono yra ir rutine. Flavonoidai suteikia augalui skonį, aromatą ir spalvą. Skonis būna įvairus: saldus, kartus ir kt. 

Flavonodais vis dažniau gydomos širdies ir kraujagyslių ligos. Nustatyta, kad jie didina organizmo atsparumą radiacijai. Tai naudinga norint odą apsaugoti nuo saulės neigiamo poveikio, bet tuo pačiu metu gali pozityviai paveikti organizmą vėžio gydymo metu – taikant chemoterapiją ir radiaciją. Iš flavanoidų gaminamas vitaminas P ir kiti vitamininiai preparatai. Pavyzdžiui, flakarbinas, kurio sudėtyje yra flavonoidų kvercetino, likurazido ir pektino, tinka nuo spazmų, uždegimų, skrandžio ir dvylikapirštės žarnos opų, gerina žarnyno veiklą, šiek tiek laisvina vidurius. Flavonoidų turintys augalai gydymui naudojami daugelį tūkstančių metų, o pastaruoju laikmečiu jų gydomosios savybės tapo mokslinio susidomėjimo objektu – vykdomi tyrimai, bandomos įvairių ligų bei vėžio gydymo schemos praplečiant chemioterapiją netgi onkologijoje, kuriami maisto papildai. 

Įvairių flavonoidų kiekis maisto produktuose skiriasi nuo nežymiausio kiekio iki ženklių koncentracijų. Kai kurių augalų flavonoidai yra nuodingi. Pavyzdžiui, flavonoido tangeretino yra citrusinių vaisų žievėje, todėl jos valgyti nepatartina.

## Klasifikacija
Flavonoidai skirstomi į:
* Flavonoliai: kvercetinas, kaempferolas, myricetinas, izoramnetinas;
* Flavonai: apigeninas, luteolinas, chrisinas, diosmetinas, baikaleinas, diosmetinas, tangeritinas;
* Izoflavonai: genisteinas, daidzeinas, glyciteinas;
* Flavononai: hesperetinas, naringeninas, eriodictyolas;
* Flavan-3-oliai: (+)-katechinas, (+)-galokatechinas, (-)-epikatechinas, (-)-epigalokatechinas, (-)-epikatechin-3-galatas, (-)-epigalokatechin-3-galatas, teaflavinas, teaflavin-3-galatas, teaflavin-3'-galatas, teaflavin-3,3'-digalatas, tearubiginas;
* Antocyanidinai: cyanidinas, delfinidinas, malvidinas, pelargonidinas, peonidinas, petunidinas.

## Kiekis maisto produktuose
Flavonoidų ar jų porūšių kiekis maiste paprastai matuojamas miligramais 100 gramų maisto (mg/100 g maisto). Flavonoidų itin gausu petražolėse (apigenino 302,0 mg/100 g), arbatos lapuose (epigalocatechin-3-galato 8294,91 mg/100 g sausų lapų, 19,97 mg/100 g arbatos tirpalo (geriamos arbatos), guavos vaisiuose, beveik nėra kavoje, visai nėra duonoje, bulvių gumbuose.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Flavonoidų kiekis maisto produktuose 
* Antioksidacinės flavonoidų savybės
* Flavonoidai Asteraceae augalų šeimoje (knyga angl. – tekstas)
* Flavonoidai: Chemija, Biochemija ir taikymai (knyga angl. – tekstas)
* Flavonoidų apykaita (knyga angl. – tekstas)
* Flavonoidų mokslas (knyga angl. – tekstas)
* Flavonoidų tyrimų nuo 1986 m. apžvalga
Favela

**Favela** – lūšnynų kvartalas Brazilijoje. Įsikūrusios aplink daugelį didesnių Brazilijos miestų, ypač apie Rio de Žaneirą (favelose gyvena net ketvirtadalis miesto gyventojų), San Paulą, Beleną. Iš viso favelose gyvena 35 % Brazilijos gyventojų. Paprastai turi nelegalias elektros linijas, statiniai suręsti iš statybinių atliekų, faneros, betono, medienos, plytų. Nors favelose gyvena daugiausia juodaodžiai, tačiau kitų rasių atstovų taip pat gausu.

Favelose labai išplitęs nusikalstamumas: prekyba narkotikais, nelegali prekyba ginklais, plėšimai, žmogžudystės, turto prievartavimas. Labai skaudžios socialinės problemos: bedarbystė, skurdas, narkomanija, neraštingumas.
Vėjalandė šilagėlė

**Vėjalandė šilagėlė** (*Pulsatilla patens*) – vėdryninių (*Ranunculaceae*) šeimos, šilagėlių (*Pulsatilla*) genties augalas.

Daugiametis, 7-50 cm aukščio žolinis augalas. Šaknis liemeninė, storoka, tamsiai ruda. Žiedstiebiai statūs, tankiai apaugę švelniais, sidabriškais plaukeliais. Apatiniai lapai, kurie išauga augalui peržydėjus, ilgais lapkočiais. Lakštas plaštakiškai suskaldytas į 3-7 dalis, o jų kiekviena dar į kelias skiltis. Viršutiniai lapai redukuoti, linijiškai suskaldyti, plaukuoti. Žiedai iš pradžių susiglaudę, vėliau žvaigždiškai išsiskleidžia. Apyžiedis paprastas. Žiedlapiai 6, pailgai kiaušiniški, nusmailėję, melsvai violetiniai, išorinė pusė apaugusi sidabriškais plaukeliais. Kuokelių daug, išoriniai virtę staminodžiais. Piestelių daug. Vaisius – tankiai apaugęs šilkiškais plaukeliais riešutėlis.

Žydi balandžio – gegužės mėn. Pietryčiuose dažna, kitur reta arba visai neaptinkama. Auga sausuose pušynuose, sauso miško aikštelėse, pamiškėse, ant sausų šlaitų, lengvuose smėlio dirvožemiuose.

Požeminėse augalo dalyse yra 5,6 % triterpeninių saponinų, patensozidų A, B, C ir D, antžeminėse dalyse – kumarinų, alkaloido ranunkulino, žieduose – antocianų: glikozido delfinidino.

Visos augalo dalys nuodingos. Sultys, patekusios ant akių, burnos gleivinės ar jautresnės odos, gali sukelti uždegimą.

Augalas dekoratyvus, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.

## Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 50 psl.
Bogutiškės piliakalnis

**Bogutiškės piliakalnis** (A1065K P) – piliakalnis ir senovinė gyvenvietė Švenčionių rajono savivaldybės teritorijoje, 0,45 km į šiaurę nuo Bogutiškės kaimo, 1,8 km į vakarus nuo Mėžionių kaimo ir 0,2 km nuo Mėžios upelio kairiojo kranto.

## Piliakalnis

Nupjauto kūgio pavidalo kalvą juosia pelkėtos daubos. Šlaitai statūs, 10–12 m aukščio. Aikštelė ovali, 58 x 40 m dydžio, jos pietiniame pakraštyje yra pylimo liekanų. Piliakalnio šiaurės ir rytų papėdėse rasta gyvenvietės liekanų.

## Tyrimai
1894 m. kasinėjo Fiodoras Pokrovskis. Aikštelės pietryčių dalyje rado 0,5 m storio kultūrinį sluoksnį, I a.- IV a. dirbinių: lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos, molinį Djakovo tipo svarelį, kaulinių ir geležinių ylų bei kitų daiktų. Radinius saugo Maskvos istorijos muziejus.

Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1958 m. ir 1971 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1979 m. tyrė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai.

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. t.2 p.&nbsp;42.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Bogutiškės piliakalnis
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Bradeliškių piliakalnis

**Bradeliškių piliakalnis** arba **Pakilta** (A1239P) – piliakalnis Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Bradeliškių kaimo, Dūkštos kairiajame krante. 

## Piliakalnis

Bradeliškių piliakalnis įrengtas natūralioje Dūkštos krantų kalvoje, papildomai ją įtvirtinant. Piliakalnį iš trijų pusių juosia upelis, pietryčiuose ribojasi su aukštumomis. Šlaitai į upelį statūs, kai kur apgriuvę, 15–16 m aukščio. Aikštelė netaisyklingo ovalo formos, apie 80 x 30 m dydžio. Jos rytinė dalis ir beveik visas pylimas nuslinko į upelį, išliko apie 1,1 m aukščio dalis. Iš 7 Neries regioninio parko teritorijoje esančių piliakalnių, šis buvo apgyvendintas ilgiausiai. Bradeliškių piliakalnis, kartu su šalia esančiu kartu su Buivydų piliakalniu, sudarė dalį Kernavės ir Vilniaus gynybinės sistemos.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1970 m. atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos ir Vilniaus universiteto archeologai, tyrimų vadovas Vytautas Daugudis. 1998 m. piliakalnį tyrė Vida Kliaugaitė.

Ištirtas 82 m² aikštelės plotas. 0,7-1,2 m storio kultūriniame sluoksnyje rasta pirmojo tūkstantmečio iki m.e. - XIV a. lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi bei žiestos keramikos, geležinių darbo įrankių (peilių, ylų), žalvarinių ir geležinių papuošalų, molinių verpstukų. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Istorija
2023 m. birželį Bradeliškių piliakalnis su papiliu paskelbti valstybės saugomais objektais bei suteiktas nacionalinio reikšmingumo lygmuo.

## Nuotraukos

Vaizdas:Bradeliskiu piliakalnis is rytu puses.jpg |Bradeliškių piliakalnis iš rytų pusės
Vaizdas:Bradeliskiu piliakalnis is pietryciu puses.JPG |Bradeliškių piliakalnis iš pietryčių pusės
Vaizdas:Bradeliskiu piliakalnio siaurine aikstele.JPG|Bradeliškių piliakalnio šiaurinė aikštelė
Vaizdas:Bradeliskiu piliakalnio pietine aikstele.JPG|Bradeliškių piliakalnio pietinė aikštelė


## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. t.2
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998.

## Nuorodos

* Bradeliškių piliakalnis
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
William Herschel

**Viljamas Heršelis** (; pilnas vardas **Friedrich Wilhelm Herschel**, vėliau pasikeitė į **Frederick William Herschel**, 1738 m. lapkričio 15 d. Hanoveryje, Vokietija – 1822 m. rugpjūčio 25 d.) – vokiečių kilmės anglų astronomas, žvaigždžių astronomijos pradininkas.

Jis buvo Londono karališkosios draugijos narys (nuo 1781 m.).

V. Heršelis 1766 m. pradėjo šlifuoti teleskopų metalinius veidrodžius, pagamino jų virš 400; jo didžiausias teleskopas buvo 1,22 m skersmens ir 11,9 m židinio nuotolio (1789).

V. Heršelis savo teleskopu 1781 m. kovo 13 d. atrado septintąją Saulės sistemos planetą – Uraną. Jis atrado 2 Urano palydovus (1787), 2 Saturno palydovus (1789), išmatavo Saturno ir jo žiedų sukimosi periodą (1790).
Astronomas atrado Marso poliarinių kepurių sezoninius dydžių pasikeitimus. Londono Karališkoji draugija Heršelį apdovanojo aukso medaliu už Urano planetos atradimą.
1783 m. jis palyginęs 13 žvaigždžių savuosius judėjimus, nustatė, kad Saulė su planetomis kosmoso erdvėje juda Heraklio žvaigždyno link.

Heršelis pirmasis 1784 m. nustatė plokščią mūsų Galaktikos formą. Jis netgi Galaktikos formą palygino su girnų akmeniu. Jis padarė išvadą, kad galaktika yra viena žvaigždžių „salų“ Visatoje. Bet vis dėl Heršelis Saulę laikė esant Galaktikos centre. Šiais darbais jis pradėjo žvaigždžių statistiką.

1791 Heršelis sukūrė žvaigždžių ir jų spiečių sutankėjimo iš difuzinės medžiagos, veikiant gravitacijai, hipotezę. Astronomas atrado virš 2500 naujų galaktikų (tada buvo vadinami ūkais) ir žvaigždžių spiečiais, ir sudarė jų katalogus (1786, 1789, 1802). Atrado planetiškuosius ūkus (1791). Jis nustatė, kad galaktikos telkiasi į milžiniškas sistemas, tarp kurių išskyrė superspiečių Berenikės Garbanų žvaigždyne. 1803 m. jis manė, kad daugelis optinių dvinarių žvaigždžių yra fizikinės sistemos, ir sudarė tris fizikinių dvinarių žvaigždžių (virš 800) katalogus. Heršelis tirdamas Saulės spektrą, 1800 m. atrado infraraudonuosius spindulius.

## Šaltiniai
Černobylio atominė elektrinė

**Černobylio atominė elektrinė** – nebeveikianti, pirmoji Ukrainoje atominė elektrinė. Pastatyta prie Pripetės, 18 km į šiaurės vakarus nuo Černobylio. 1977–1983 m. joje įrengti reaktoriai (4 × RBMK-1000, 4000 MW).

Pagarsėjo dėl 1986 m. balandžio 26 d. įvykusios katastrofiškos avarijos ketvirtajame elektrinės bloke. 2016 m. baigtas statyti naujas apsauginis gaubtas (sarkofagas), dengiantis ketvirtąjį bloką ir ribojantis radioaktyvių medžiagų sklaidą.

## Istorija
Nuo XX a. septintojo dešimtmečio vidurio Ukrainos šiaurėje ieškota vieta, tinkama naujai atominei elektrinei statyti. 1967 m. vasario 2 d. TSKP Centro komiteto ir TSRS Ministrų tarybos nutarimu rekomenduota Ukrainos valstybiniam plano komitetui statyti naują (6000 MW galios) atominę elektrinę dešiniajame Pripetės upės krante, prie Janovo kaimo. 1970 m. gruodžio 14 d. TSRS Ministrų taryba patvirtino sprendimą, kad įrengiami RBMK. Jie pasirinkti siekiant greitai sukurti galingą elektrinę. Analogiški buvo įrengti Leningrado ir Kursko atominėse elektrinėse.

RBMK reaktoriuose branduolinį kurą galima perkrauti nemažinant reaktorių galios. Nuo 1970 m. statyti pirmieji (2 × 1000 MW) blokai. 1970 m. vasarį pradėtos ir Pripetės miesto statybos. Jame turėjo įsikurti ČAE darbuotojai. 1977 m. gruodžio 14 d. paleistas pirmasis, o 1979 m. sausio 10 d. – antrasis reaktorius. 1980 m. spalio 21 d. prie ČAE prijungta 750 kV įtampos elektros perdavimo linija. Iki 1983 m. gruodžio 30 d. pastatyti ir paleisti Nr.3 ir Nr.4 blokai. 1981 m. pradėtos Nr.5, Nr.6 blokų statybos (nutrauktos po 1986 m. avarijos).

Po avarijos, reaktoriai nr. 1/2/3 dar kelioliką metų eksploatuoti, palaipsniui išjungti. 2000 m. gruodžio 15 d. sustabdytas paskutinis (nr.3) reaktorius.

## Avarijos

ČAE įvyko kelios avarijos.

1982 m. rugsėjo 9 d. pirmame bloke atsirado technologinio kanalo trūkis. ČAE tapo teritorija užteršta radioaktyviomis medžiagomis. Per 3 mėn. trukusį remontą, išvalyta.

1986 m. balandžio 26 d. 01:23 val. ČAE įvyko didelė avarija, sugriovusi ketvirtąjį reaktorių. Tai pragaištingiausia branduolinės jėgainės katastrofa istorijoje. Dėl jos žuvo šimtai žmonių, >115 tūkst. gyventojų buvo evakuoti iš 30 km spindulio zonos.

Po didžiosios avarijos ČAE blokai buvo išjungti. 1986 m. gegužės 23 d. 4 reaktoriaus variklių tunelių patalpose kilo 7 val. trukęs gaisras. Jis užgesintas, nepaisant ČAE teritorijoje tvyrojusio didelio radioaktyvumo.

1986 m. rudenį įrengus sugriautą 4 bloką gaubiantį gelžbetoninį sarkofagą, 1986 m. spalį vėl paleisti 1 ir 2 blokai. 1987 m. pabaigoje įjungtas 3 blokas.

1991 m. spalio 11 d. antrajame bloke kilo gaisras, kurio metu buvo pažeistas ketvirtasis turbogeneratorius.

## Nuorodos
Bražuolės sutartis

**Bražuolės sutartis** – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos ir Vokiečių ordino atstovų sutartis, sudaryta 1382 m. liepos 6 d. Bražuolės pilyje prie Trakų.

## Priežastys
Jogailai sukilus prieš Lietuvos didįjį kunigaikštį Kęstutį ir 1382 m. birželio 12 d. užėmus Vilnių, kartu ir didžiojo kunigaikščio sostą, Kęstučio ir Vytauto padėtis tapo sunki, jie buvo atskirti nuo Trakų. Tuo naudodamasis Jogaila apgulė Trakus, prie kurių artėjo tuo metu į Lietuva įsiveržusi Vokiečių ordino kariuomenė. Jogaila, 1380 sudaręs su Vokiečių ordinu sau palankią Dovydiškių sutartį, vis dėlto nebuvo tikras dėl kryžiuočių ketinimų, nes 1381 m. buvo praradęs didžiojo kunigaikščio sostą. Jogailos kariuomenė patraukė prieš kryžiuočius. Skirgailai tarpininkaujant, buvo išsiaiškinta, kad Vokiečių ordinas ketina, kaip ir anksčiau, remti Jogailą. Šalys pasižadėjo nepulti viena kitos iki 1382 m. rugsėjo 8 d., kryžiuočiai įsipareigojo neremti Kęstučio ir jo sūnų.

## Pasekmės
Jogaila sutartimi garantavo Vokiečių ordino paramą prieš Kęstutį, o Vokiečių ordinas pasiekė, kad Kęstutis prarastų galimybę susitarti su Jogaila ir dėl to paaštrėtų lietuvių kunigaikščių tarpusavio kovos. Per jas 1382 m. Kęstutis buvo nužudytas.

## Šaltiniai
Bulterjeras

**Bulterjeras** () – Šuo kompanionas, išvestas Didžiojoje Britanijoje.

## Kilmė
Bulterjeras buvo išvestas kryžminant anglų buldogą, baltąjį anglų terjerą ir dalmatiną. Dar ir dabar auginantys bulterjerų veislės šunis mato kai kuriuos senųjų veislių požymius: kartais dalmatino – šuo būna elegantiško kūno sudėjimo, kartais buldogo – šuo būna raumeningas ir tvirtas, turi stiprius nasrus. Rekomenduojama, kad šuo turėtų visų trijų veislių požymių.

## Išvaizda
Tai kresni, raumeningi, harmoningo kūno sudėjimo šunys.

Kailis būna baltos, smėlio arba rudos spalvos, tigrinis, arba juodas su rudomis/tigrinėmis žymėmis. Baltas šuo gali turėti spalvotas dėmes tik ant galvos. Šuo laikomas spalvotu, jeigu kūną dengia apie 80 proc spalvoto kailio. Gali būti ir be baltų žymių, arba su minimaliai baltos spalvos pvz and pirštų, krūtinės, snukio.  Plaukai trumpi, prigludę, šiurkštoki. Galva didelė, ištįsusio kiaušinio formos, be įdubimų, šnervės plačios. Akys mažos, siauros, įkypos. Uodega gana trumpa, nukarusi, ties pagrindu stora, plonėjanti. Šios veislės šuns ūgis gali būti įvairus – svarbiausia, kad kūnas būtų standartinių proporcijų. Nykštukinių bulterjerų ūgis ties gogu būna iki 35,5 cm, svoris – iki 8-9 kg.

## Charakteris ir elgesys

Bulterjerai yra budrūs, bebaimiai ir ramūs, gan aukšto intelekto šunys, tačiau sunkokai dresuojami. Šie šunys tinkami laikyti tiek mieste, tiek kaime, tačiau kenčia būdami vieni. Būtinas didelis fizinis krūvis. Mažai loja. Agresyvūs bulterjerai nebūdingi šiai veislei, o bailūs ir baikštūs kinologų yra brokuojami. Gerai išauklėtas ir išdresuotas bulterjeras gali būti geru šeimos draugu, ištikimu kompanjonu tiek šeimininkui, tiek jo šeimos nariams. Neauklėtas bulterjeras gali būti labai pavojingas, nes tokio šuns elgesys impulsyvus ir nenuspėjamas. Kai kuriose šalyse bulterjeras priskiriamas prie agresyvių šunų veislių, išskyrus nykštukinius, kurie laikomi dekoratyviniais.

## Nuorodos

* Oficialus veislės standartas ''(anglų k.)''
Buivydų piliakalnis (Vilnius)

**Buivydų piliakalnis** – piliakalnis ir gyvenvietė Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, prie Buivydų kaimo, apie 0,4&nbsp;km į pietus nuo Bradeliškių (Neries regioninis parkas), Dūkštos kairiajame krante. 

## Piliakalnis

Buivydų piliakalnis yra aukštumos šiaurinio krašto kyšulyje. Piliakalnį iš trijų pusių, šiaurės ir vakarų supa Dūkštos slėnio daubos, apaugusios šimtamečiais ąžuolais, o iš pietryčių nuo gretimų aukštumų jį skiria du grioviai ir pylimai. Šlaitai nuo slėnių pusės statūs, nuo Dūkštos apie 40 m, nuo upelio apie 25 m aukščio. Yra dvi aikštelės, šiaurinė kiek aukštesnė už pietinę. Jos atskirtos 10 m ilgio pylimu, jo aukštis nuo pietinės aikštelės 6,5 m, nuo šiaurinės aikštelės 4,5 metro. Pietinė aikštelė 11 x 25 m dydžio. Jos pietryčių pusėje iškastas 25 m ilgio, 0,6 m gylio griovys ir supiltas 10 m ilgio pylimas. Šiaurinė aikštelė ovali, 38 x 20 m dydžio. Į pietus nuo piliakalnio yra išlikusios senovės gyvenvietės liekanos.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1970 m. ir 1979 m. atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. Piliakalnis ir greta esanti gyvenvietė kol kas archeologų nėra rimčiau tyrinėti.

## Nuotraukos

Vaizdas:Buivydu piliakalnis is pietryciu puses.jpg|Buivydų piliakalnis iš pietryčių pusės
Vaizdas:Buivydu piliakalnis is pietu puses.jpg|Buivydų piliakalnis iš pietų pusės
Vaizdas:Buivydu piliakalnio informacine lenta.JPG|Buivydų piliakalnio informacinė lenta


## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. t.2 p.&nbsp;44.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998.

## Nuorodos

* Buivydų piliakalnis
* Neries regioninis parkas
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Buivydų piliakalnis (Anykščiai)

**Buivydų piliakalnis** – piliakalnis Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Buivydų kaimo, 1.5 km į šiaurės vakarus nuo plento Kaunas – Zarasai, Miežintos upelio dešiniajame krante. Šalia auga saugomas Buivydų uosis.

## Piliakalnis

Piliakalnis yra beveik keturkampės aukštumos krašte. Iš pietų, rytų ir vakarų jį juosia gilus upelio slėnis, iš šiaurės prieina dirbami laukai. Šlaitai nuo upelio statūs, 13 m aukščio. Aikštelė 40 x 45 m dydžio. Jos šiauriniame krašte išlikęs 30 m ilgio, 4 m aukščio nuo jos paviršiaus ir 5 m aukščio iš išorės pylimas. Už jo yra užslinkusio griovio žymių. Aikštelė buvo ariama, o pylimas iškasinėtas duobėmis lobių ieškotojų.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1969 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Aikštelėje rasta lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos. Piliakalnio viduje rasta akmenų grindinių liekanų.

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. t.2
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998.

## Nuorodos
* Buivydų piliakalnis
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Half-Life: Decay

**[[Half-Life: Decay]]** yra trečias ir paskutinis „Half-Life“ serijos pagrindinio žaidimo „Half-Life“ papildymas, skirtas tik PlayStation 2 konsolei. Pagrindinės veikėjos – Gordon’o Freeman’o kolegės Dr. Gina Cross ir Dr. Colette Green. Kitaip nei ankstesniuose leidimuose, „Decay“ gali būti žaidžiamas co-op būdu dviese. „Decay“ perkeltas ir į AK „Half-Life“ fanų dėka. „Decay“ oficialiai išleistas 2001 m. spalio 29 d.
Burbiškių piliakalnis

**Burbiškių piliakalniai** (A700KP) – du piliakalniai Šilalės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Burbiškių kaimo, Varnių regioniniame parke, prie šiaurės vakarinių Paršežerio krantų.

Burbiškių piliakalniai pasiekiami važiuojant keliu , Vaitkaičiuose I pasukus į dešinę (pietryčius) ir pavažiavus 1 km (yra už sodybos dešinėje (pietvakariuose), priekyje).

## Piliakalniai
Pirmasis piliakalnis, **Pilies kalnas**, yra į vakarus nuo Paršežerio ežero. Stačiašlaitę 15–20 m aukščio kalvą iš pietų ir šiaurės juosia pelkėta žemuma, šiaurės vakaruose yra žemesnė aukštuma. Aikštelė pietryčių – šiaurės vakarų kryptimi 100 x 40–50 m dydžio su kiek įdubusiu viduriu. Ją ariant rasta akmeninių kirvių, įvairių metalinių dirbinių. Išorinių įtvirtinimų liekanos greičiausiai sunaikintos ariant. Aikštelės 2 m aukščio šiaurės vakarinis šlaitas leidžiasi į 20 m pločio terasą, kurios 2 m aukščio šiaurės vakarinis šlaitas vėl leidžiasi į kitą 6 m pločio terasą 2 m aukščio išoriniu šlaitu. Paviršius dirvonuoja.

Antrasis piliakalnis (tiksliau – papilys), **Paršpilio kalnas** yra į pietryčius nuo pirmojo, už Melnyčios upelio. Kalva žema, juosiama pelkių, su ovalia 100 x 120 m dydžio lygia aikštele. Kultūrinis sluoksnis ryškus. Rastas akmeninis galąstuvas, žiestų puodų šukių, apdegusio molio tinko gabalų. Vakarinėje papėdėje, 8 m žemiau aikštelės iškastas 3 m pločio, 0,5 m gylio griovys, už kurio supiltas 1,5 m aukščio, 7 m pločio pylimas. Papilio šlaitai vidutinio statumo, 8-12 m aukščio. Paviršius dirvonuoja.

400 m į vakarus nuo jų stūkso aukščiausia apylinkių kalva **Sargakalnis**. Jo kultūrinis sluoksnis neryškus.

600 m į šiaurės rytus nuo piliakalnio yra V–XI a. senkapis (Burbiškių kapinynas). 1 km į šiaurės rytus nuo piliakalnių, tarp Pašežerio ir Lukšto ežero yra Sietuvos kūlgrinda.

## Tyrimai
XX a. pradžioje piliakalnius žvalgė Liudvikas Kšivickis. Piliakalnių kompleksinius žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1948 m. ir 1964 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Istorija
XIV a. kryžiuočių karo kelių aprašymuose (1385–1395 m.) minima žemaičių pilis *Parsepil*, stovėjusi Medininkų žemėje.
Taip pat minima ir į šiaurę nuo piliakalnio buvusi Sietuvos kūlgrinda.

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. t.2
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Burbiškių piliakalnis
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Vileišių rūmai

**Vileišių rūmai** – neobarokinio stiliaus rūmų ansamblis Vilniuje, pastatytas 1904–1906 m. Petro Vileišio užsakymu.

Rūmuose buvo įkurdinta Vilniaus žinių spaustuvė, spausdinusi pirmąjį teisėtą Lietuvišką laikraštį mieste. 1907 m. rūmuose surengta ir Mikalojaus Čiurlionio bei Antano Žmuidzinavičiaus darbų paroda. 

Rūmų ansamblyje įsikūręs Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas. Šalia auga savivaldybės saugomas gamtos paveldo objektas Aštuonių klevų ratas.
Ankus

**Ankus**, kitaip dar *dramblių kablys* ar *dramblių akstinas* (, *elephant goad*) – mahouto įrankis, naudojamas drambliams valdyti ir dresuoti.

## Naudojimas
Paprastai anku drambliui ne sukeliamas skausmas, o stipriai aiškiai spaudžiama į tam tikrą galvos vietą, kad dramblys vykdytų tam tikrą išmoktą komandą (sustotų, suktų kairėn ar dešinėn, atsiklauptų, stovėtų ramiai ir kt.). Ankus taip pat pailgina mahouto ranką.

## Konstrukcija
Sudarytas iš plieninio ar bronzinio kablio ant 60-90 cm ilgio koto, kotas gali būti medinis, dramblio kaulo ar kitokios medžiagos, tai priklauso nuo savininko turtingumo. Religinėse ceremonijose naudojami ankai būna labai puošnūs, iš brangių metalų, graviruoti ir inkrustuoti.
Šiuolaikinių ankų kotai būna mediniai, metaliniai, plastikiniai ar iš stiklaplastikio.

Ankaus dydis ir konstrukcija turi atitikti mahouto ranką ir dramblio būdą. Mahouto galva turi būti standžiai pritvirtinta prie koto, o rankena – neslidi. Kablio smaigalys neturi būti labai aštrūs, kad lengvai nepradurtų dramblio odos.

## Simbolika
Hinduizme ankus yra vienas iš religinių simbolių, taip pat kai kurių hinduizmo dievų (pavyzdžiui, Ganešos) atributas.

## Nuorodos
* Ankus, Elephant hook
* Indian ankus elephant goad
* Controlling elephants

Nuotraukos:
* Ankus 
* Ankus
Reumatinė liga

**Reumatinės ligos** (*rheumatismus*; gr. *rheumatismos* – „tekėjimas“) – grupė ligų, kuriomis sergant pasireiškia sisteminis jungiamojo audinio bei judamojo aparato pažeidimas. Tokių susirgimų priskaičiuojama daugiau nei 200, jiems priskiriami artrozė, reumatoidinis artritas. Sergant reumatinėmis ligomis, pažeidžiami raumenys, sausgyslės, raiščiai, sąnariai, kremzlės, stuburas.

Reumatinės ligos gali būti skirstomos į degeneracines (pvz., osteoartritas), kurioms atsirasti turi įtakos senėjimo procesai, ir uždegimines (pvz., reumatoidinis artritas, sisteminė raudonoji vilkligė, ankilozuojantis spondilitas (Bechterevo liga), reumatinė polimialgija, reaktyvinis artritas, dermatomiozitas).

Sergant reumatinėmis ligomis, pasireiškia tokie simptomai, kaip raumenų, sąnarių skausmai, sąnario patinimas, sustingimas, karščiavimas, stuburo ar sąnario lankstumo sutrikimas, taip pat judėjimo sutrikimas, nuolatinis nuovargis.

Medicinos šaka, tirianti reumatines ligas, vadinama reumatologija.

Reumato terminą () pirmasis pavartojo senovės graikų gydytojas Galenas (II m. e. a.).

## Išnašos
Bogutiškė

**Bogutiškė** – kaimas Švenčionių rajono savivaldybėje, 4 km į šiaurės vakarus nuo Sarių. Šiaurėje stūkso Bogutiškės piliakalnis. Šiuo metu kaime yra išlikusios tik penkios pirkios.

## Gyventojai

## Šaltiniai