open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Jacqueline Lölling

**Žaklin Lėling** (*Jacqueline Lölling*, g. 1995 m. vasario 6 d. Zygene) – Vokietijos skeletonininkė, daugkartinė pasaulio čempionė ir olimpinė prizininkė.

## Biografija
2012 m. tapo jaunimo olimpine čempione. 2015 m. iškovojo auksą pasaulio jaunimo čempionate. 2015 m. pasaulio taurės varžybose pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos užėmusi antrą vietą. Tais pačiais metais pasaulio čempionate pelnė pirmąjį savo sidabro medalį moterų varžybose.

2017 m. pirmą kartą tapo pasaulio čempione mišrių komandų ir individualiose varžybose. Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Pjongčange vokietė moterų varžybose užėmė iškovojo sidabro medalį. 2021 m. pasaulio bobslėjaus ir skeletono čempionate pelnė du sidabro medalius individualiose varžybose ir mišrių komandų rungtyje.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* IBSF svetainėje
Bosas

**Bosas** (nuo  'žemas') – pats žemiausias vyriškas balsas. Pasižymi gyliu. Yra kelios boso atmainos: žemasis (antrasis) bosas () ir aukštasis (pirmasis) bosas (). Operoje taip pat skiriamas rimtasis bosas (), charakterinis ir vadinamasis komiškasis bosas ().

Aukštasis bosas būna lyriškas (diapazonas maždaug nuo didžiosios oktavos *sol* iki pirmosios oktavos *fa*) bei dramatinis (nuo didžiosios oktavos *fa* iki pirmosios oktavos *mi*). Žemojo boso diapazonas siekia nuo didžiosios oktavos *mi* iki pirmosios oktavos *mi*.

## Šaltiniai
Rankraštis

**Rankraštis** (arba ***manuskriptas***; : *manus* – ranka, *scriptus* – parašytas) – istorinis ranka užrašytas tekstas, dažniausiai parašytas antikos ar viduramžių laikotarpiu. Rankraščiai dažniausiai rašyti ant popieriaus, papiruso ar vaškinio popieriaus naudojant įvairių rūšių rašalą.

Rankraščiu taip pat vadinamas autoriaus leidybai pateiktas tekstas.

## Istorija
Rankraščiai ilgą laiką buvo vienintelis knygų ir dokumentų dauginimo būdas. Apie 200 m. atsirado kaladėlių spausdinimo technologija, o nuo 1440 m. visoje Europoje sparčiai pradėjus plisti spausdinimo preso technologijai rankraščiai tapo nebepatrauklūs dėl savo sudėtingumo ir daug laiko reikalaujančio parengimo.

Didžiausios papirusų kolekcijos saugomos Vienos nacionalinėje bibliotekoje, Britanijos bibliotekoje Londone, Egipto muziejuje Kaire, rankraštinių knygų kolekcijas turi daugelio pasaulio šalių nacionalinės bibliotekos.

## Taip pat skaitykite
* Palmių lapų rankraštis

## Šaltiniai

## Nuorodos
* E-Paveldas: Lietuvos rankraščiai
Yukichi Fukuzawa

**Jukičis Fukudzava** (; 1835 m. sausio 10 d. – 1901 m. vasario 3 d.) – japonų švietėjas, rašytojas. Laikomas vienas iš pagrindinių modernios Japonijos kūrėjų, propagavusių modernizaciją ir po Meidži restauracijos prisidėjusių prie Vakarų mokslo sklaidos. Fukudzava išleido kelias dešimtis knygų, padariusių didelę įtaką Japonijos švietimo raidai, rašė vadovėlius, įkūrė Tokijuje mokyklą, kuri vėliau peraugo į Kejo universitetą.

## Biografija

Fukudzava gimė Osakoje, žemesnio rango samurajaus šeimoje. 1854 m. išvyko mokytis į Nagasakį, kur pirmą kartą susidūrė su vakarietišku mokslu ir idėjomis. Studijavo olandų kalbą, vėliau mokslus tęsė Osakoje pas Koan Ogatą. 1858 m. persikėlė į Edo (dabartinis Tokijas), ten įkūrė olandų kalbos mokyklą *Kejo gidžiuku* (). Vėliau vis daugiau dėmesio ėmė skirti anglų kalbai, nes ji jam pasirodė svarbesnė tarptautiniu mastu, ją pradėjo mokyti ir savo mokykloje.

1860 m. Fukudzava buvo vienas iš delegacijos, vykusios į JAV semtis žinių, narys. 1862 m. kaip vertėjas prisijungė prie misijos, vykusios į Europą. Jos metu aplankė pagrindines žemyno valstybes, o keliaudamas traukiniu iš Peterburgo į Berlyną kirto tuometinės Rusijos imperijos sudėtyje buvusią Lietuvos teritoriją. Savo dienoraštyje aprašė, kaip rugpjūčio 25 d. ryte buvo sustojęs Kaune, pusryčiavo stoties restorane, prieš vykstant toliau turėjo galimybę šiek tiek aplink pasivaikščioti. Manoma, kad ši delegacija buvo pirmieji japonai, lankęsi Lietuvoje, o Fukudzava – pirmasis, tai aprašęs. Šių kelionių pagrindu išleido knygas, pristačiusias Vakarų civilizaciją Japonijoje.

Po Meidži restauracijos Fukudzava atsisakė kvietimų užimti politinius postus ir dėmesį skyrė švietimui: rašė knygas, skaitė paskaitas, publikavo straipsnius spaudoje. Buvo vienas iš pagrindinių feodalinės sistemos kritikų, palaikė vakarietiškų idėjų diegimą Japonijoje, nepalankiai atsiliepė apie senąsias tradicijas, vietoje jų siūlė vadovautis mokslu. Nors iš pradžių propagavo individo laisvės idėjas, vėliau pradėjo tuo abejoti, ėmė pasisakyti už harmoniją tarp valstybės ir piliečių, palaikė Japonijos agresyvią politiką aplinkinių šalių atžvilgiu kaip būtiną Japonijos stiprinimui, išlikimui ir nepriklausomybei.

## Reikšmė

Fukudzava yra vertinamas kaip vienas pirmųjų reikšmingų modernios Japonijos švietėjų, pripažįstama jo svarba populiarinant liberalias idėjas, kritikuojant nelygybę. Tuo pačiu Fukudzava kritikuojamas, ypač Kinijoje ir Korėjoje, dėl to, kad vėlyvesniu savo gyvenimo laikotarpiu palaikė Japonijos imperialistinę ekspanciją, pasisakė už „taiką šalies viduje su valstybių tarpusavio kova išorėje“.

## Atminimas

Fukudzavos namai gimtojoje Oitos prefektūroje yra paversti į muziejų. Jo portretas taip pat pavaizduotas ant didžiausios vertės Japonijos valiutos banknoto – 10 000 jenų (1984–2024 m. laidos; 2024 m. pakeistame dizaine vaizduojamas Eiičis Šibusava).

Apie Fukudzavą ir jo apsilankymą Lietuvoje pasakojama VDU Azijos studijų centro sukurtame dokumentiniame filme „Kaunas. Sugiharos ir Japonijos ženklai“.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Straipsnis ritoja.lt apie Bunkiū misijos ir Jukičio Fukudzavos apsilankymą Lietuvoje
Lara Gut-Behrami

**Lara Gut-Behrami** (g. 1991 m. balandžio 27 d.) – Šveicarijos kalnų slidininkė,  olimpinė ir pasaulio čempionė.

## Biografija
2007 m. tapo pasaulio jaunimo vicečempione. 2008 m. laimėjo pirmąsias pasaulio taurės varžybas. 2009 m. pasaulio čempionate pelnė pirmuosius du sidabro medalius.

Savo debiutinėse 2014 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Sočyje šveicarė moterų Super G varžybose užėmė 4-ąją vietą, o greitojo nusileidimo rungtyje pelnė bronzos medalį. 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse užimta 4-oji vieta Super-G rungtyje, kitų rungčių nebaigė.

2019 m. pasaulio taurės etape Valėje pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos užėmusi trečią vietą. Tais pačiais metais iškovoti pirmieji pasaulio čempionato medaliai. 

2021 m. pasaulio kalnų slidinėjimo čempionato moterų Super-G rungtyje pirmą kartą tapo pasaulio čempione. Sportininkė taip pat laimėjo didžiojo slalomo varžybas.

2022 m. olimpinėse žaidynėse Pekine L. Gut tapo čempione slalomo supermilžino (Super-G) rungtyje.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* FIS svetainėje
Platuma

**Platuma** – vienas iš geografinio koordinačių tinklo dydžių, parodantis kiek taškas Žemėje nutolęs į šiaurę arba pietus nuo pusiaujo.

Lygiagretės (platumos linijos) – horizontalios linijos einančios per visą žemėlapį nuo vakarų iki rytų. Geografinė platuma matuojama laipsniais, pradedant nuo 0° prie pusiaujo ir baigiant ties 90° šiaurės platumos (Šiaurės ašigalis) bei pietų platumos (Pietų ašigalis). Žymimas graikų raide *[[fi (raidė)|fi]]* (φ). Platuma į šiaurę nuo pusiaujo žymima raide **N** (šiaurės) ir laikoma teigiama (+), o į pietus – raide **S** (pietų) ir laikoma neigiama (–).

Geografinė platuma (φ) lygi kampui tarp spindulio, vedamo iš žemės elipsoido centro į pasirinktą tašką, ir pusiaujo plokštumos. Geografinė platuma lygi dangaus ašigalio aukščiui virš horizonto.

## Taip pat skaitykite
* Ilguma

## Šaltiniai
Corrine Suter

**Corrine Suter** (Korinė Suter, g. 1994 m. rugsėjo 28 d. Švice) – Šveicarijos kalnų slidininkė, olimpinė ir pasaulio čempionė, greitųjų rungčių specialistė.

## Biografija
2014 m. tapo pasaulio jaunimo čempione.

Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Pjongčange šveicarė moterų Super G varžybose užėmė 17-ąją vietą, o greitojo nusileidimo rungtyje liko 6-a. 

2019 m. pasaulio taurės etape Valėje pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos užėmusi trečią vietą. Tais pačiais metais iškovoti pirmieji pasaulio čempionato medaliai. 

2021 m. pasaulio kalnų slidinėjimo čempionato moterų greitojo nusileidimo varžybų nugalėtoja.

2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Pekine C. Suter tapo čempione greitojo nusileidimo rungtyje.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* FIS svetainėje
Rudolf Tobias

**Rudolfas Tobiasas** (; 1873 m. gegužės 29 d. Keinoje, Hyjumoje, Estijos gubernijoje – 1918 m. spalio 29 d. Berlyne) – estų kompozitorius, vargonininkas, pianistas. 

## Biografija

Pirmąsias muzikines pamokas gavo iš tėvo vaikystėje. Nuo 1885 m. Hapsalu mokykloje mokėsi groti fortepijonu pas vietinę pianistę Katariną fon Gernet. Vėliau su šeima persikėlė į Kulamą (Lenės apskr.), kur jo tėvas gavo parapijos raštininko vietą. 1889 m. mokslą tęsė Talino Nikolajaus vidurinėje mokykloje, studijavo vargonų ir muzikos teoriją. 

1893 m. įstojo į Sankt Peterburgo konservatoriją. Joje studijavo vargonų muziką L. Homilijaus klasėje ir kompoziciją pas N. Rimskį-Korsakovą. Baigęs studijas, 1898–1904 m. dirbo vargonininku ir choro dirigentu estų Sankt Peterburgo Šv.Jono bažnyčioje. Tuo metu jis taip pat atliko savo kūrinius. 1904–1908 m. Tartu koncertavo kaip dirigentas, pianistas ir vargonininkas, reiškėsi muzikos kritikos srityje.

Nuo 1909 m. gyveno Vokietijoje, 1912–1918 m. dėstė muzikos teoriją Berlyno Karališkojoje aukštojoje muzikos mokykloje. 1913 m. rugpjūčio mėn. aplankė savo gimtinę ir dalyvavo naujojo Estijos teatro atidarymo iškilmėse, kur taip pat dirigavo savo paties kompozicijas. 1914 m. jis įgijo Vokietijos pilietybę, gavo profesoriaus vardą. Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, buvo pašauktas į Vokietijos kariuomenę, kur dirbo vertėju. 1916 m. buvo paleistas iš karo tarnybos dėl medicininių priežasčių ir grįžo dirbti į Karališkąją muzikos akademiją.

1918 m. spalio 29 d. R. Tobiasas mirė Berlyne nuo plaučių uždegimo. Buvo palaidotas vietos Vilmersdorfo kapinėse. Atkūrus Estijos Respubliką, 1992 m. birželio 7 d. muzikanto palaikai buvo atvežti į Estiją, perlaidoti Kulamoje, kur su šeima gyveno 1885-1889 m. 

## Kūryba
 
Didelio masto vokalinės ir simfoninės kompozicijos užima pagrindinę vietą R. Tobiaso kūrybiniame palikime. Įdomus kantatos „Jonos misija“ likimas: po nevykusios premjeros 1909 m. sekantį kartą buvo atlikta tik 1989 m., po to, kai ją prikėlė pianistas Vardo Rumessen ir su entuziazmu priėmė publika. Ankstyvieji R. Tobiaso darbai (pvz., „Julijaus Cezario“ uvertiūra, parašyta 1896 m.) yra klasikinio stiliaus, o vėlesni plėtoja impresionistines ir ekspresionistines tendencijas. Nuo 1904 iki 1908 m. Tartu vykdė koncertinę veiklą kaip dirigentas, vargonininkas ir pianistas. Organizavo oratorijų koncertus.

## Atminimas

Muzikanto portretas pavaizduotas ant 50 Estijos kronų banknoto. Hapsalu mieste jam pastatytas paminklas. Jis buvo įtrauktas į 100 didžiųjų XX a. Estijos asmenybių sąrašą (1999 m.). 2000 m. įkurtas Tobiaso styginių kvartetas (*Tobiase Keelpillikvartett*).

## Žymesni kūriniai

* Kantata „Jonas Damaskietis“ (*Johannes Damaskuset*, 1897)
* Oratorija „Jonos misija“ (*Des Jona Sendung*, 1909)
* Uvertiūra „Julijus Cezaris“ (*Julius Caesar*, 1896)
* Koncertas fortepijonui (1897)
* Styginių kvartetai (1899, 1900)
* Kūriniai fortepijonui, vargonams
* Chorai, solo dainos

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Biografija
* Elke Voelker: Der estnische Komponist Rudolf Tobias (1873-1918). Leben und Werk. (Dissertation, Heidelberg 2012)
4570 mln. m. pr. m. e

**4570 milijonai metų prieš mūsų erą.**

Paukščių tako galaktikoje sprogo supernova, nusėdama galaktines apylinkes joje susidariusiais sunkiaisiais elementais. Šie elementai vėliau taps Saulės ir Žemės dalimi. Supernovoje susidarę elementai toliau skilo skirtingais greičiais, keičiantis jų proporcijoms. Tai įgalino mokslininkus vėliau atlikti apytikrį datavimą. Pagal dabartinius šių elementų santykius panašu kad seniausi žinomi meteoritų fragmentai susiformavo apie 4568 mln. m. prm. m. e. Yra apie 2.5 ± 1.2 mln. m skirtumas tarp įvairaus tipo tokių labai senų meteoritų amžiaus.

Pati supernova sprogo dar šiek tiek anksčiau, manoma kad maždaug 4570 milijonai metų prieš mūsų erą. Manoma kad supernovos sprogimo banga sutrikdė greta esančio kosminių dujų debesies pusiausvyrą, sukeldama Saulės sistemos formavimasi.

## Šaltiniai
Vincent Kriechmayr

**Vincent Kriechmayr** (g. 1991 m. spalio 1 d. Lince) – Austrijos kalnų slidininkas, pasaulio čempionas.

## Biografija
2015 m. pasaulio taurės etape Norvegijoje pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos užėmęs antrąją vietą.

Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Pjongčange austras vyrų Super G varžybose užėmė 6-ąją vietą, o greitojo nusileidimo rungtyje liko 7-as.

2019 m. pasaulio čempionate pelnyti pirmieji apdovanojimai – sidabras Super-G rungtyje ir bronza greitojo nusileidimo rungtyje.

2021 m. pasaulio kalnų slidinėjimo čempionato vyrų Super-G varžybų nugalėtojas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* FIS svetainėje
Raguotis

* Antanas Raguotis (1914–2003) – sovietinis partinis bei valstybės veikėjas;
* Bronius Raguotis (1929–2021) – žurnalistikos pedagogas, spaudos, literatūros istorikas.

Gyvulys:
* Raguotis – naminis gyvulys su ragais.
Karol Dombrovski

**Karol Dombrovski** (g. 1991 m. birželio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos biatlonininkas.

## Biografija
2012 m. pasaulio jaunimo čempionate užėmė 16-ą vietą persekiojimo rungtyje.

2018-2019 m. sezono metu pelnė savo pirmuosius pasaulio taurės įskaitinius taškus.

2022 m. atrinktas atstovauti Lietuvą 2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse. Olimpiadoje sportininkas užėmė 14-ą vietą vyrų estafetės varžybose kartu su Lietuvos nacionaline komanda, sprinto varžybose liko 73-ias, o asmeninėse varžybose užimta 71-oji vieta.

## Rezultatai
### Pasaulio čempionatai

### Olimpinės žaidynės

## Šaltiniai

## Nuorodos

* IBU svetainėje
Tiberinas

**Tiberinas** () – Tibro upės dievas romėnų mitologijoje.

Pasak kai kurių mito variantų, dvynių Romulo ir Remo motina Rėja Silvija buvusi įmesta į Tibro upę ir po to tapusi Tiberino žmona. Tiberinas minimas ir Vergilijaus „Eneidoje“. Pasakojama, kad Enėjas miegojęs ant Tibro upės kranto, kuomet jį aplankęs dievas Tiberinas. Jis sapne Enėjui pasakęs, kad šio lemtis – ant upės krantų įkurti miestą.

Teigiama, kad prie Tibro upės įsikūrusioje Romoje šio dievo garbei buvo rengiamos įvairios šventės.

## Išnašos
Gabrielė Leščinskaitė

**Gabrielė Leščinskaitė** (g. 1996 m. kovo 25 d. Pakruojyje) – Lietuvos biatlonininkė, olimpietė, sporto psichologė.

## Biografija
2013 m. Europos jaunimo žiemos festivalyje pelnė sidabro medalį. 2015 m. pirmą kartą atstovavo Lietuvai pasaulio čempionate.

Savo debiutinėse 2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Leščinskaitė dalyvavo dvejose rungtyse. Moterų individualiose varžybose sportininkė praleido 4 šūvius ir užėmė 61-ą vietą, o sprinto rungtyje neprašovus nei karto lietuvė liko 63-ioje pozicijoje. Tų pačių metų kovo mėnesį vykusiame Lietuvos nacionaliniame čempionate Leščinskaitė tapo nacionaline čempione.

Mykolo Romerio universitete baigė psichologijos studijas. 2022 m. deleguota į Europos jaunimo olimpinį festivalį kaip jaunesnioji Lietuvos delegacijos sporto psichologė.

2023 m. spalio 20 d. Leščinskaitė paskelbė oficialiai baigianti sportininkės karjerą.

## Rezultatai
### Pasaulio čempionatai

## Šaltiniai

## Nuorodos

* IBU svetainėje
Anaïs Chevalier-Bouchet

**Anais Ševaljė-Bušė** (, g. 1993 m. vasario 12 d. Sen Marten d‘Here, Prancūzijoje) – prancūzų biatlonininkė, olimpinių žaidynių ir pasaulio čempionatų medalininkė.

## Karjera
Biatlonu užsiėmė nuo 2008 m. Prancūzijos rinktinėje nuo 2010 m. Iki 2016 m. dalyvavo jaunių, jaunimo, Europos čempionatuose, IBU taurėje. 2013 m. gruodžio 6 d. Hochfilcene debiutavo pasaulio taurės varžybose, buvo 27 vietoje sprinte. Kitą dieną iškovojo savo pirmąjį pasaulio taurės medalį – bronzą estafetėje. 2014 m. Sočyje debiutavo olimpinėse žaidynėse. 2015–2016 m. sezono metu iškovojo savo pirmąją pasaulio taurės pergalę – tapo čempione estafetėje Antholce. 2016 m. debiutavo pasaulio čempionate Osle, tapo vicečempione estafetėje. 2016–2017 m. sezone iškovojo savo pirmąjį medalį asmeninėse rungtyse – antrą vietą sprinte Nove Meste, o kitą dieną persekiojimo varžybose – savo pirmąją pergalę asmeninėse rungtyse. Sezonas tapo iki tol sėkmingiausiu sportininkės karjeroje: taurės varžybose iškovotos 5 prizinės vietos ir 7 vieta bendroje įskaitoje. 2018 m. Pjongčango žiemos olimpinėse žaidynėse iškovojo pirmąjį olimpinių žaidynių medalį – bronzą estafetėje. 2019–2020 m. sezoną sportininkė praleido po dukters gimimo. 2021–2022 m. sezone iškovota penkta vieta pasaulio taurės bendroje įskaitoje.

2022–2023 m. sezono pabaigoje paskelbė apie karjeros pabaigą.

## Pasiekimai
Lentelės sudarytos pagal Tarptautinės biatlono sąjungos statistinius duomenis.

### Olimpinės žaidynės

### Pasaulio čempionatai

:**Žiemos olimpinių žaidynių metais pasaulio čempionatai nerengiami.*

### Pasaulio taurė

*nuo 2022–2023 sezono pasikeitė taškų skaičiavimo sistema

### Asmeninės prizinės vietos

:**[[Žiemos olimpinės žaidynės|Olimpinių žaidynių]], [[Biatlono pasaulio taurė|Pasaulio taurės]] ir [[Biatlono pasaulio čempionatas|Pasaulio čempionatų]] rezultatai.*
:***Lentelių duomenys atnaujinti 2023-03-19.*

## Šaltiniai
Virtuvė

**Virtuvė** – patalpa, skirta maistui ruošti; pastato (namo), kitokio statinio (pvz., karinės palapinės) gastronominės paskirties vieta. Gali būti „vidinė“ ir „išorinė“ (pvz., lauko) virtuvė. Pagal veiklos subjektus gali būti namų ūkio, kokios nors organizacijos (įmonės, viešojo maitinimo įstaigos, pvz., kavinės, valgyklos, restorano) virtuvė. Joje laikomi įvairūs virtuviniai įrankiai (peiliai, šaukštai, samčiai), įranga (mikrobanginė krosnelė, viryklė), indai (pvz., puodai, keptuvės, dubenys).

Iki XIX a. Lietuvoje maistas buvo ruošiamas bendroje patalpoje virš ugniakuro. Vėliau pradėjo atsirasti atskira patalpa maisto gamybai. Iki XX a. pr. Žemaitijoje, vidurio, šiaurės ir šiaurės rytų Aukštaitijoje valgis buvo ruošiamas gyvenamojo namo viduryje esančioje virenėje, kurią sudarė ugniavietė su plačiu mūriniu gaubtu, pereinančiu į kaminą arba ant plytų viryklės, taip pat šalia virenės esančioje virtuvėje (užpečinėje). Tuo tarpu Dzūkijoje valgis tebebuvo ruošiamas ir valgoma vadinamojoje šeimyninėje pirkioje. Nuo XX a. pr. aukštaičių ir suvalkiečių dvigalių namų viduryje, taip pat dzūkų vienagalėse pirkiose virtuvei buvo atitveriama dalis priemenės šalia kamarų. Pokario metais kaimų ir miestų gyvenamųjų būstų virtuvės supanašėjo.

## Šaltiniai
-stan

**-stan** – persų kilmės dėmuo, nurodantis vietą. Persų kalboje naudojama priesaga () reiškia vietą, šalį ir yra kilusi iš indoeuropiečių prokalbės šaknies **stā-*, reiškiančios stovėjimą. Jis yra giminiškas germanų kalbų žodžiams *stadt, stad, state*, reiškiantiems miestą ar šalį, taip pat  ('stovėjimas, vieta').

Senojoje persų kalboje sandas *-stān* vietovėms įvardinti iš esmės nebuvo naudojamas, tačiau vidurinėje persų kalboje su priesaga *-stān* vietovardžiai sudarinėti gana dažnai (*Arya-stān* > 'arijų šalis, Iranas', *Arwā-stān* > 'arabų šalis', *Āsūr-istān* > 'asirų šalis', *Hindū-stān* > 'Indo šalis, Indija', *Turk-istān* > 'turkų šalis, Turkestanas' ir kt.).

Vietovardžiai su priesaga *-stan* paplitę kraštuose, paveiktuose persų ir jai giminiškų kalbų – Viduriniuosiuose Rytuose, Vidurinėje Azijoje, Pakistane, Indijoje ir kt. Paprastai sudaromi su tautovardžiu, pvz., „Tadžikistanas“ reiškia tadžikų šalis.

Valstybių pavadinimai, su priešdėliu *-stan*:
* Kazachstanas
* Tadžikistanas
* Turkmėnistanas
* Uzbekistanas
* Pakistanas
* Afganistanas
* Kirgizija (vietinis pavadinimas – Kirgistanas)
* Armėnija (vietinis pavadinimas – Hajastanas)
* Indija (vietinis pavadinimas – Hindustanas ar Indostanas)

Kiti kraštai: Tatarstanas, Baškortostanas, Dagestanas, Luristanas, Kurdistanas, Golestanas, Beludžistanas, Baltistanas, Turkestanas ir kt.

Su šia priesaga suformuotas administracinio vieneto pavadinimas bantustanas. XX a. Vakaruose dėmuo *-stan* dažnai pradėtas vartoti ironiškai ar įžeidžiamai, įvardinant kokią tikrą ar išgalvotą vietovę „trečiajame pasaulyje“ („Absurdistanas“, „Kacapistanas“, „Kabulistanas“ ir pan.).

## Šaltiniai
Martynas Mažeika

**Martynas Mažeika** (g. 1985 m. sausio 29 d.) – Lietuvos krepšininkas, žaidžiantis atakuojančio gynėjo ir įžaidėjo pozicijose. Klaipėdos „Neptūno“ rekordininkas pagal už komandą sužaistus sezonus, ilgametis kapitonas. 

2017 m. sezoną pradėjęs Estijoje ir sužaidęs keletą rungtynių su Talino komanda, spalio viduryje persikėlė į Vokietijos pirmenybes ir pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Jenos „Science City“ klubu. Į Klaipėdos „Neptūno“ komandą sugrįžo 2020 m. sausio pabaigoje ir pasirašė sutartį iki sezono pabaigos.

2022 m. spalio pradžioje persikėlė į NKL lygą ir tapo Kretingos „Kretingos“ komandos žaidžiančiuoju trenerio asistentu.

2023 m. kovo pradžioje sugrįžo į Klaipėdos „Neptūną“ ir tapo klubo sporto direktoriumi.

## Pasiekimai
* 2003 m. Pasaulio jaunių čempionato antros vietos laimėtojas
* 2003 m. Europos jaunimo čempionato antros vietos laimėtojas
* Vokietijos krepšinio taurė (2006 m.)

## Šaltiniai
Ana Perena

**Ana Perena** () – metų ciklo deivė romėnų mitologijoje. Teigiama, kad deivės funkcijas atspindi jos vardas (*per annum*).

Deivės šventė vykdavusi per pirmojo metų mėnesio pilnatį (kovo 15 d.). Ji švęsta deivės giraitėje, buvusioje ties pirmuoju mylią žyminčiu kelio *[[Via Flaminia]]* akmeniu. Čia gausiai lankydavosi miesto plebėjai. Šventės dalyvių linksmybes ir palaidą elgesį aprašė Ovidijus. Kaip mini Makrobijus, tam, kad laimingai baigtųsi metų ratas (lot. *ut annare perannareque commode liceat*), šiai deivei buvo aukojama atnaša.

Apie šią deivę pasakojama Ovidijaus ir Vergilijaus kūriniuose. Anot jų, Ana buvusi Belo duktė ir Didonės sesuo. Pastarajai mirus, Ana iš Kartaginos pasprukusi į Italiją, kur ją maloniai priėmęs Enėjas. Visgi Anai ėmusi pavyduliauti Lavinija; apie gresiantį pavojų sapne ją įspėjusi Didonės dvasia. Sprukdama Ana įšokusi į Numicijaus upę. Nuo tada ją imta garbinti kaip šios upės nimfą, vardu Perena. Anksčiau jos vardas buvęs tiesiog Ana. Kitame Ovidijaus pateikiamame pasakojime minima, kad plebėjai pasitraukę į *[[Mons Sacer]]*, kur pristigę maisto. Iš kaiminystėje buvusio *Bovillae* atėjusi senyva moteris, vardu Ana, ir alkanoms minioms išdalijusi savo kepinius. Sugrįžę į miestą, jai atsidėkodami, žmonės pastatydino šventyklą.

Ovidijus pateikia ir dar vieną pasakojimą. Kartą Marsas įsimylėjęs Minervą ir paprašęs pagalbos Anos. Šioji pati apsimetusi Minerva, o kai Marsas paėmęs jos šydą ir norėjęs pabučiuoti, jį išjuokusi. Be to, Ovidijus pažymi, kad kai kurių Ana Perena buvo laikoma Luna, kitų – Temide, dar kitų – Ijo, Inacho dukterimi, ar viena iš nimfų, užauginusių Jupiterį.

## Išnašos
Petras Povilas Bulvičius

**Petras Povilas Bulvičius**,  (1874 m. birželio 29 d. Bartninkuose, Suvalkų gubernija, Rusijos imperija – 1969 m. lapkričio 16 d. Kaune, LTSR) – Romos katalikų kunigas Rusijoje ir Lietuvoje, uždraustos lietuviškos spaudos platintojas ir literatas.

## Biografija
Gimė ir augo valstiečių šeimoje. 1886 m. baigė Bartninkų pradinę mokyklą, 1886–1893 m. mokėsi Suvalkų ir Marijampolės gimnazijose, nuo 1893 m. iki 1898 m. – Seinų kunigų seminarijoje. Dalyvavo slaptoje lietuvių klierikų veikloje, priklausė knygnešių draugijai „Sietynas“. Pastarąją organizaciją susekus, buvo suimtas, bet už užstatą paleistas. 1898 m. turėjo būti Varšuvoje įšventintas kunigu, bet ten buvo suimtas ir nubaustas 6 mėn. kalėjimo ir 3 metus tremties Tolimuosiuose Rytuose. Vyskupo Antano Baranausko pastangų dėka iš kalėjimo buvo išleistas anksčiau ir 1898 m. gruodžio 1 d. priėmė kunigo šventimus.

1899 m. išvyko į tremties vietą Blagoveščenske (prie Amūro upės). Šiame mieste katalikiška šventovė buvo neseniai pastatyta ir kun. P. P. Bulvičius tapo pirmuoju naujos Kristaus Atsinaujinimo bažnyčios klebonu. 1899–1901 m. gretimoje Kinijoje vyko Boksininkų sukilimas, į miestą plūstelėjo pabėgę persekiojami katalikai. 1902 m. kunigas buvo perkeltas į Vladivostoką ir paskirtas Amūro krašto kuratu (šioje didžiulėje teritorijoje buvo keletas katalikiškų bažnyčių, jų globėjas kuratas P. P. Bulvičius buvo tiesiai pavaldus Magiliavo arkivyskupui). 
Kelionės į kuruojamas parapijas būdavo sunkios ir pavojingos, jiems poveikį darė atšiaurios gamtinės sąlygos, tarp katorgininkų ir tremtinių siaučiančios užkrečiamos ligos, sudėtinga kriminalinė aplinka. Iš Vladivostoko Harbino ir Port Artūro link važiuodavo geležinkeliu, o į Chabarovską, Zėjos prieplauką, Nikolajevską plaukdavo garlaiviais. Galiausiai tekdavo samdyti arklių kinkinius. 

Kartu Vladivostoke kunigui teko rūpintis ir naujos mūrinės miesto bažnyčios statyba, vėliau konsekruotos Švč. Dievo Motinos vardu. Parapijiečiai gyveno skurdžiai ir lėšų trūko, jiems padėti 1903 m. buvo įsteigęs labdaros draugiją. 1904 m. prasidėjo karas su Japonija, Vladivostokas buvo apšaudomas japonų laivų artilerijos; Manžiūrijoje veikė Rusijos kariuomenė, tad teko vykti ir tenai aptarnauti kareivius katalikus. 1905 m. kunigas buvo  atvykęs į Lietuvą, bet 1906 m. vėl grąžintas į tremtį. 

Gyveno ir dirbo sielovadininku Vladivostoke, rašė straipsnelius į lietuviškus laikraščius. 1909 m. paskirtas kapelionu į Blagoveščenską. 1910 m. tapo Irkutsko kuratu, šiose pareigose išbuvo iki 1913 m. Vėliau pervažiavo į Sankt Peterburgą, o nuo 1914 m. klebonavo Latgaloje: Pasienės Šv. Domininko bažnyčioje. 1918 m. sugrįžo į į Nepriklausomybę paskelbusią Lietuvos Respubliką, paskirtas vikaru Virbalyje. Nuo 1920 m. tarnavo kapelionu Lietuvos kariuomenėje. 1921 m. Kaune įsteigė Aleksoto parapiją ir tapo jos pirmuoju klebonu, kartu eidamas Karo ligoninės kapeliono pareigas. Nuo 1931 m. tarnavo Veiveriuose, Bartninkuose, kur ir mirė.

## Išnašos

## Šaltiniai
* Bulvičius, Petras Povilas // www.lkma.lt
* Bulvičius, Petras Povilas // www.etnografija.vilkaviskis.lt
Juozas Demikis

**Juozas (Juozapas) Demikis** (, 1876 m. rugpjūčio 28 d. Liepalotuose, Suvalkų gubernija, Rusijos imperija – 1937 m. rugpjūčio 13 d. Kaune, Lietuvos Respublika) – Romos katalikų kunigas Latvijoje, Rusijoje ir Lietuvoje.

## Biografija
Gimė ir augo valstiečių šeimoje. Įstojo ir magistro laipsniu baigė Sankt Peterburgo kunigų seminariją, 1897 m. įšventintas kunigu ir kunigavo Latvijoje.
 
1899–1900 m. buvo nusiųstas tarnauti vikaru Krasnojarsko bažnyčioje, vėliau paskirtas Tomsko kuratu (tuo metu Vakarų Sibire veikė trys stambios katalikiškos parapijos, jų klebonai buvo pavaldūs tiesiai Magiliavo arkivyskupui ir vadinosi kuratais).1909 m. vyskupas Jonas Cepliakas vizitavo Sibiro ir Tolimųjų Rytų katalikiškas parapijas; po šios kelionės buvo įsteigti trys Sibiro dekanatai: Omsko, Irkutsko ir Tomsko. Pastarojo vadovu, kartu ir Tomsko Švč. Mergelės Marijos Rožančinės bažnyčios klebonu buvo patvirtintas kun. Juozas Demikis. Dekanato teritorija buvo didelė, joje gyveno 35 770 parapijiečių.

Tiek būdamas kuratu, tiek tarnaudamas dekanu jis daug prisidėjo statydamas naujas bažnyčias Marienburge, Mariinske, Borokovkoje, Kainske, Novonikolaevske; taip pat pradėjo statyti katalikiškas šventoves Taigoje, Barnaule ir Bijske.

Aptarnaujamoje teritorijoje gyveno nemažai lietuvių tremtinių, jie buvo išblaškyti po Sibiro platybes, bet kai kur gyveno sutelktai. Taip Tomsko gubernijos Spasko kaimelyje (dab. Novosibirsko srities rajoninis centras *Vengerovo*) 6 000 katalikų bendruomenėje tremtiniai lietuviai sudarė daugumą. Seniūnas Pranas Milinis su iš Ylakių parapijos kilusiu kun. Matu Veitu pastatė katalikišką bažnyčią, tame kaime atliko tremties bausmę ir mirė žinomas 1863 m. sukilėlis kunigas Aleksandras Miliauskas. Šalia Spasko apie 1880 m. buvo įkurtos dar dvi lietuviškos kolonijos: Baisogala () ir Šeduva ().

Be aukščiau paminėtų lietuvių kunigų, XIX a. ir XX a. sandūroje Vakarų Sibire jų būta ir daugiau, pvz.: Juozapas Rajunčius tarnavo Kurgane, Novonikolajevske – Pranciškus Baltrušaitis, Tomske – Ignotas Janulis, J. Vilkas – Marienburge bei kt. tautiečiai dvasininkai.

Kun. Juozas Demikis iš Sibiro finansiškai parėmė Juozo Tumo-Vaižganto įsteigtą Ryto švietimo draugijos fondą. 1919–1924 m. buvo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios klebonu Irkutske. 1924 m. liepos 20 d. išvyko gyventi į Nepriklausomybę paskelbusią Lietuvą, tarnavo Dubingių Šv. Jurgio bažnyčioje. Po mirties palaidotas Kudirkos Naumiestyje.

## Atminimo įamžinimas
* 2012 m. prie Tomsko Švč. Mergelės Marijos Rožančinės bažnyčios pastatytas 1,5 m aukščio metalinis kryžius su lentelėje įrašytais tarnavusių klebonų vardais, tarp jų yra ir Juozas Demikis.
 

## Šaltiniai
Marco Schwarz

**Marco Schwarz** (g. 1995 m. rugpjūčio 16 d. Filache) – Austrijos kalnų slidininkas, pasaulio čempionas ir olimpinis prizininkas.

## Biografija
2012 m. jaunimo olimpinėse žaidynėse pelnė trys aukso medalius.

2015 m. pasaulio taurės etape Italijoje pirmą kartą lipo ant apdovanojimų pakylos užėmęs trečiąją vietą slalomo rungtyje.

Savo debiutinėse 2018 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Pjongčange austras vyrų slalomo varžybose užėmė 11-ąją vietą, o greitojo nusileidimo rungtyje liko 4-as. Mišrių komandų varžybose kartu su Austrijos nacionaline rinktine pelnė sidabro medalį.

2019 m. pasaulio čempionate pelnyti pirmieji apdovanojimai – sidabras komandinėje rungtyje ir du bronzos medaliai slalomo ir daugiakovės varžybose.

2021 m. pasaulio kalnų slidinėjimo čempionato vyrų daugiakovės varžybų nugalėtojas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* FIS svetainėje
Mirties slėnis (Kuršių nerija)

**Mirties slėnis** (dar vadinamas ***Tylos slėniu***) – pilkųjų kopų masyvas Kuršių nerijoje, 1 km į pietus nuo Nidos, tarp Sklandytojų ir Parnidžio kopų. Slėnis patenka į Kuršių nerijos nacionalinio parko Parnidžio kraštovaizdžio draustinį ir Grobšto rezervatą.

## Istorija
Manoma, kad slėnyje XIX a. pabaigoje buvo 1870–1871 m. vykusio Prancūzijos-Prūsijos karo belaisvių prancūzų stovykla. Atsakomąją karo belaisvių stovyklą Nidoje 1918 m. leidinyje mini Klaipėdos istorikas Johanesas Sembritzkis, aprašydamas belaisvių prancūzų darbą tvirtinant Kuršių nerijos krantus. J. Sembritzkis paaiškina, jog ši stovykla įrengta nerijos smėlynuose kaip atsakas prancūzams, vokiečių belaisvių stovyklas įkūrusiems Alžyre. 2001 m. monografijoje „Kuršių nerijos nacionalinis parkas“ Jurgis Bučas tvirtina Mirties slėnyje buvus barakų miesteliui, kuriame gyveno . Neatlaikę karščio, epidemijų ir sunkaus darbo tvirtinant krantus bei apželdinant kopas belaisviai mirdavo dešimtimis, o jų kūnai buvo užkasami čia pat, smėlyje. J. Bučo leidinys 2015 m. sudomino Prancūzijos ambasadą Lietuvoje, o 2016 m. slėnyje apsilankė ambasadorius Filipas Žanto ir gynybos atašė pulkininkas leitenantas Alainas Mulia. Apsilankiusieji pabrėžė Mirties slėnio tyrimų svarbą, po dvejų metų išrūpino finansavimą archeologiniams tyrimams bei inicijavo archyvinės informacijos apie buvusią belaisvių stovyklą paieškas. Tačiau archeologiniai tyrimai nebuvo atlikti, ir belaisvių stovyklos buvimo teorija liko nepatvirtinta.

## Šaltiniai
Oblius

**Oblius** (iš , , , dar vad. *drožeklis, drožlys, drožtuvas, dvitraukis, kaiša, katinas, leistuvas*) – įrankis, naudojamas mediniams paviršiams lyginti. Juo nuo seno naudojosi dailidės ir staliai.

Obliai dažniausiai būna mediniai su metaline geležte, nors yra ir visai metalinių. Oblius turi 1 arba 2 plienines apvalias, profiliuotas ar kitos formos geležtes, įtaisytas į klevo, buko ar kitos kietos medienos arba metalo trinkelę su rageliu priekyje. Su obliumi lyginami ir valomi mediniai paviršiai, išobliuojami grioveliai, atbrailiniuose tašeliuose ar sudėtingo profilio dailylentėse apdirbami išoriniai detalės kraštai, taip pat drožiami figūriniai kontūrai lentjuostėse, lentų šonuose.

Be rankinių oblių taip pat naudojami ir mechaniniai obliai, kurie medieną frezuoja sukant specialų volą su jame įtvirtintais peiliais.

## Šaltiniai
Demagogija

**Demagogija** ( 'liaudis' +  'vedlys, vadas') – pripažinimo ir populiarumo siekimas apgaule, melagingais pažadais, meilikavimu, faktų iškraipymu, kritikos slopinimu, teisingos informacijos nutylėjimu.

Pirminė žodžio 'demagogas' („tautos vedlys“) samprata senovės Graikijoje neturėjo neigiamos potekstės. Ją palaipsniui įgavo Atėnų demokratijos laikais, kai iškildavo lyderiai, įvairiais meilikavimais ir gražbylystėmis suklaidinantys mases.

Demagogija pagrįsta manipuliavimu žmonių sąmone: pasitelkiamas bauginimas, atpirkimo ožių paieška, apeliuojama į klausytojų baimes ir lūkesčius, žadami neišpildomi dalykai, sėjamas nepasitikėjimas oponentais. Demagogai pasikliauna asmenine charizma ir iškalba, dažniausiai kreipiasi į mažiau išsilavinusius, skurdesnius žmones, stengiasi juos pritraukti paprastu kalbėjimu, dėjimusi esant „tokiu, kaip ir jūs“.

Įvairios demagoginės taktikos politikoje (dabar dažnai tapatinamos su populizmu) dažnos, tad jų vertinimas priklauso nuo požiūrio. Demokratijos sąlygomis demagogija paprastai vadinami tokie retoriniai klaidinimo veiksmai, už kurių maskuojamas asmeninis galios ir naudos siekis, sąmoningas žmonių klaidinimas.

## Šaltiniai
Barbė

**Barbė** () – pasaulyje išpopuliarėjęs lėlės modelis, kuris debiutavo Amerikos tarptautinėje žaislų mugėje 1959 m. kovo 9 d. Šią lėlę gamina bendrovė „Mattel“.

## Lėlės sukūrimas

Žinomiausią žmonijos istorijoje lėlę Barbę sukūrė amerikiečių verslininkė Rut Handler. Atostogaudama Šveicarijoje, R. Handler pamatė lėlę Lilli – žavią blondinę iš bulvarinio laikraščio „Bild“ komiksų. Rut pakerėjo Lilli, ir verslininkė įsigijo ne tik lėlę, bet ir autorines šios lėlės gaminimo teises.

Kuriamai lėlei buvo suteikta XX amžiaus septintojo dešimtmečio „Holivudo“ gražuolės Džein Mansfild išvaizda. Taip pat buvo pagamintas ir namelis lėlei – toks pats rausvas ir apklijuotas širdelėmis kaip ir tikrosios „Holivudo“ žvaigždės namas. Drabužius lėlei sukūrė žinomi dizaineriai iš „Dior“ ir „Givenchy“ mados namų. Handler lėlei suteikė Barbės vardą pagal savo dukterį Barbarą.

1958 m. Barbė buvo patentuota ir pradėta pardavinėti. Po intensyvios reklaminės TV kampanijos pristačius lėlę Tarptautinėje žaislų mugėje, JAV apėmė „barbiamanija“.

Skaičiuojama, kad 150-yje šalių parduoda virš milijardo Barbės egzempliorių. Sukurta įvairių Barbės amplua modelių: olimpinė sportininkė, paleontologė, gydytoja, astronautė, politikė, dainininkė ir kt. Taip pat sukurta įvairių rasių ir tautybių Barbės atitikmenų.

## Kultūrinė reikšmė

Barbė netruko tapti svarbia kultūrine ikona. Barbė daugeliui merginų įtvirtino rūbų, makiažo, vakarėlių ir grožio kultą. Ją pamėgo vaizduoti poparto menininkai, jos vardu pradėtos vadinti įvairios įstaigos, restoranai.

Lėlė Barbė dažnai vertinama kaip vartotojiškos visuomenės produktas ir kritikuojama už šių vertybių diegimą jaunajai kartai. Žodžiu „Barbie“ kartais apibūdinama paika mergina ar moteris.

Jeigu lėlė būtų gyvas asmuo, ji turėtų būti 1,75 cm ūgio, 36-18-33 cm apimčių. Barbės gamintojai kritikuojami, kad lėlės kūno sudėjimas skatina galimą nervinės anoreksijos sukėlimą.
  
Europos popmuzikos grupė „Aqua“ 1997 m. pristatė išgarsėjusią dainą „Barbie Girl“. Vaizdo klipe naudota grafika, panaši į į rožinį Barbės logo. 1997 m. rugsėjo 11 d. *Mattel* korporacija padavė „Aqua“ į teismą už prekės ženklo pažeidimą. Išnagrinėjus bylą, buvo pripažinta teisė į parodiją ir 1998 m. gegužės 15 d. grupė buvo išteisinta.

2023 m. kompanija „Universal Pictures“ pristatė filmą „Barbė“, kuris sulaukė didelio populiarumo.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali Barbie svetainė
* Oficiali Barbie kolekcionierių svetainė
2021 m. pasaulio slidinėjimo čempionatas

**2021 m. pasaulio slidinėjimo čempionatas** – Tarptautinės slidinėjimo federacijos organizuojamas geriausių pasaulio slidinėjimo kroso, šuolių su slidėmis ir šiaurės dvikovės atletų čempionatas, kuris vyko vasario 22 d. – kovo 7 d. Vokietijoje.

Pasaulio čempionate pirmą kartą vyks moterų šiaurės dvikovės varžybos.
## Medalių lentelė

## Medalininkai
### Lygumų slidinėjimas
#### Vyrai

#### Moterys

### Šiaurės dvikovė
#### Vyrai

#### Moterys

### Šuoliai su slidėmis
#### Vyrai

#### Moterys

#### Mišrios rungtys

## Lietuvos komanda
Lietuvai čempionate atstovavo tik lygumų slidinėjimo atstovai. Čempionate pirmą kartą istorijoje startavo Lietuvos moterų ir Lietuvos vyrų estafetės ilgos distancijos rungtyje.

;Individualios rungtys

;Estafetės

: LPD - aplenkta ratu.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Wolf 1061 d

**Wolf 1061 d** – egzoplaneta, skriejanti apie raudonąją nykštukę Wolf 1061, nuo Saulės sistemos nutolusią apie 14 šviesmečių.

Manoma, kad Wolf 1061 d yra į Neptūną panaši dujinė planeta (vadinamasis minineptūnas); už Žemę ji mažiausiai 7,7 karto masyvesnė. Wolf 1061 d aptikta radialinių greičių metodu, o jos tranzitai nėra stebimi, tad žinoma tik minimali planetos masė. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 217,2 paros, jos orbitos spindulys yra 0,47 av, o ekscentricitetas – 0,55. 

2017 m. kovą atlikta pakartotinė Wolf 1061 sistemos analizė parodė, kad Wolf 1061 d planetoje sąlygos gyvybei veikiausiai nėra tinkamos; ši planeta skrieja pernelyg toli nuo savo žvaigždės, kad patektų į šios sistemos gyvybės zoną (į ją nepatenka ir didžiausio priartėjimo prie savo žvaigždės metu), be to, greičiausiai tai minineptūno tipo planeta, kurios minimali masė esanti beveik 8 kartus didesnė nei Žemės.

Apie Wolf 1061 d atradimą pranešta 2015 m. Planeta atrasta Čilėje esančioje La Siljos observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. Be Wolf 1061 d, šioje sistemoje aptiktos dar dvi planetos – Wolf 1061b bei Wolf 1061c (Wolf 1061 d skrieja toliausiai nuo savo žvaigždės).

## Išnašos
Ardas

**Ardas** – fitocenozės vertikalios sandaros vienetas. Jame vyraujančių augalų asimiliuojamos ir adsorbuojamos dalys yra daugiau ar mažiau prisiderinusios prie tam tikro atmosferos aukšto (horizonto), dirvožemio ar vandens gylio. Augdamos kartu augalų bendrijos rūšys užima skirtingo aukštumo erdvę. Ardai paprastai išskiriami vizualiai pagal regimas ribas tarp ardų, lyg augalijos sluoksnių ribas. Skiriami antžeminiai ir požeminiai ardai. Skirtingus ardus sudarantys augalai būna prisitaikę augti tokiose sąlygose. Žemesnių ardų augalija paprastai labiau unksminė ir labiau drėgnamėgė. Kai kurios gyvūnų grupės irgi gali laikytis tam tikrame arde.

Miškuose dažniausiai skiriami šie ardai:
* A ardas, arba miško skliautas (brandūs aukščiausi medžiai)
* B ardas, arba pomiškis (krūmokšniai, krūmai, krūmedžiai, žemaūgiai medžiai, jauni medeliai)
* C ardas – žolės
* D ardas, arba miško paklotė (antžeminės samanos, kerpės)

Miškuose paprastai skiriamas ne vienas medžių ardas, itin jų daug aptinkama tropiniuose pusiaujo miškuose. Vieni medyno medžiai aukštesni, kiti žemesni, vieni auga tankiau, kiti rečiau. Pagal jų aukštį ir augimo tankį medynuose išskiriami medžių ardai. Dominuojantys aukščiausi ardo medžiai vadinami miško skliautu.

Medynuose dažniausiai skiriami du ardai:
* Pirmasis (vyraujantis, viršutinis) ardas – vyrauja pagrindiniai aukščiausi medžiai.
* Antrasis ardas (žemutinis) – tai žemiau pirmojo ardo augantys medžiai. Paprastai antrajame arde auga ūksmę pakenčiantys ir jauname amžiuje lėčiau augančių rūšių medžiai, pavyzdžiui, eglės, liepos. Antrasis ardas medyne išskiriamas kai jį sudarančių medžių vidutinis aukštis yra daugiau nei 4 m ir 25 % mažesnis už pirmojo ardo medžių aukštį, o antrojo ardo skalsumas – 0,3 ir didesnis. Jei skalsumas mažesnis, tai jau nebe pirmasis ardas, o pavieniai medžiai.

Aukštažolėse pievose neretai irgi išskiria ardus:
* aukštosios žolės
* vidutinės žolės
* žemosios žolės

Ardus turi ne visos fitocenozės. Jie paprastai skiriami būtent miškų fitocenozėse.

## Šaltiniai
Versalio sutartis

**Versalio taikos sutartis** () – taikos sutartis, pasirašyta 1919 m. birželio 28 d. Versalyje, kuria buvo užbaigtas Pirmasis pasaulinis karas. Ją Versalio rūmuose šalia Paryžiaus pasirašė Didžiosios Britanijos, Italijos, Japonijos, Jungtinių Amerikos Valstijų, Prancūzijos, kitų Antantės valstybių ir nugalėtos Vokietijos atstovai.

## Sutarties sąlygos

Sutarties sąlygas parengė Paryžiaus taikos konferencija.

* Vokietija neteko 70 tūkst. kvadratinių kilometrų teritorijos:
** Prancūzijai – Elzasas, Lotaringija
** Belgijai – Epenas, Malmedi
** Danijai – Šlėzvigas, Holšteinas
** Lenkijai – Vakarų Prūsija, Silezija
* Vokietija turi būti demilitarizuota – (uždrausta turėti kariuomenę, reikėjo sunaikinti karinę pramonę, ginkluotę perduoti šalims nugalėtojoms).
* Saro kraštas ir kairysis Reino krantas atiduotas 15 metų valdyti Tautų Sąjungai.
* Vokietija galėjo turėti tik 100 000 kareivių, apsaugoti sienas ir palaikyti tvarką.
* Dešinysis Reino krantas demilitarizuotas (Reino demilitarizuotoji zona).
* Klaipėdos kraštas atiteko Tautų Sąjungai.
* Gdansko uostas – laisvas uostas.
* Vokietijai nurodyta mokėti reparacijas.
* Vokietija praras visas kolonijas.
* Vokietija įsipareigojo gerbti Austrijos nepriklausomybę, pripažino Čekoslovakijos ir Lenkijos nepriklausomybę. Buvęs Vokietijos imperatorius Vilhelmas II buvo apkaltintas karo nusikaltimais, numatyta jį perduoti teismui.

Šlėzvigo, Rytų Prūsijos pietinės dalies ir Aukštutinės Silezijos priklausomybė išspręsta 1920 vasario mėn. ir 1921 kovo mėn. plebiscito būdu. Dėl plebiscitų Šlėzvigo šiaurinė dalis atiteko Danijai, beveik visa Aukštutinė Silezija – Lenkijai, Rytinė Prūsijos dalis (Memelio miestas su apylinkėmis) perduotas Antantės tarybai, o vėliau, 1923 m. vasario mėn., prijungtas prie Lietuvos.

Saro sritis atiteko Tautų Lygai 15 metų laikotarpiui su anglių kasyklų perdavimu Prancūzijai. 1935 m. sausio mėn., atlikus Saro srityje referendumą, 93 % balsavusių pasisakė už prijungimą prie Vokietijos.

## Sutarties pasekmės
Sutarties nutarimų ypač nuskurdinta Vokietija pradėjo puoselėti revanšistines idėjas – 1933 m. į valdžią atėjo Nacių partija ir atšaukė didelę dalį numatytų susitarimų, susigrąžino dalį teritorijų, o vėliau pradėjo Antrąjį pasaulinį karą.

## Šaltiniai
Corey Beck

**Koris Bekas** (*Corey Laveon Beck*, g. 1971 m. gegužės 27 d.) – Jungtinių Amerikos Valstijų krepšininkas, rungtyniavęs įžaidėjo padėtyje.

Karjerą pradėjo rungtyniaudamas už *South Plains* koledžo ir Arkanzaso universiteto komandas. 1994 m. su Arkanzaso „Razorbacks“ tapo NCAA čempionu. Vėliau rungtyniavo NBA Šarlotės „Hornets“ bei Detroito „Pistons“ klubuose, taip pat CBA lygos Sju Folso „Skyforce“ klube.

2000 m. pakviestas rungtyniauti į Kauno „Žalgirį“, kur turėjo pakeisti įžaidėjo pozicijoje praeitą sezoną sėkmingai rungtyniavusį Tajusą Ednį. Tačiau K. Bekas po „Eurolygos“ triumfo žemyn puolusoje komandoje neįsitvirtino – K. Beko užfiksuoti vidurkiai Eurolygoje – 6,1 taško ir 2,9 rezultatyvaus perdavimo, LKL pirmenybėse – 5,6 taško bei 2,4 rezultatyvaus perdavimo.

Gruodį žaidėjas grįžo į JAV, ten gavo 9 mėnesių laisvės atėmimo bausmę dėl nesumokėtų alimentų. Vėliau trumpai rungtyniavo ABA lygos Memfio komandoje, Venesueloje bei Italijoje, o 2001 m. baigė karjerą.

Amerikietis Memfio apylinkėse įsidarbino dažytoju, 2002 m. K. Bekas buvo pripažintas kaltu dėl kokaino ir marihuanos vartojimo bei nubaustas 10 metų lygtinio laisvės atėmimo bausme. Dėl lygtinio paleidimo sąlygų nesilaikymo K. Bekas grįžo į kalėjimą ir 2003 m. bei 2004 m. Vėliau, 2007 m. vykdydamas apiplėšimą Koris Bekas buvo pašautas ir pateko į kritinę būklę. Vėliau pasveikęs, 2010 m. K. Bekas pradėjo nuosavą verslą.

## Šaltiniai
Jonas Radavičius (1833)

**Jonas Radavičius** (, 1833 m. liepos 12 d. – 1896 m. gegužės 9 d.) – iš Lietuvos krašto kilęs JAV kunigas ir klebonas, prisidėjęs prie šv. Stanislovo parapijų statymų Milvokyje ir Baltimorėje.

## Biografija
Gimė 1833 m. prie Baltijos jūros. Mokėsi Žemaičių kunigų seminarijoje Varniuose. 1859 m. įšventintas Motiejaus Valančiaus vyskupijoje. Kartu su vyskupu Valančiumi kovojo su visuomenės girtavimu, rengė blaivumo akcijas. 1863 m. persekiojamas caro valdžios dėl seminarijos dalyvavimo tų metų sukilime persikėlė į Miuncheną, 1870 m. Milvokio vyskupo kvietimu išvyko į JAV. Prisidėjo prie šv. Stanislovo katalikų bažnyčios – pirmosios lenkų bažnyčios Milvokyje – statymo (pabaigta 1873 m.) ir tapo jos klebonu. Vėliau apsigyveno šv. Jadvygos klebonijoje, joje mokino lenkų kalbos ir literatūros, tapo lenkų katalikų sąjungos nariu.

1886 m. paveldėjo Baltimorės pirmojo lenkų kunigo ir tautiečio Petro Končios klebonijos pareigas po jo mirties. Vadovavo antrojo Baltimorės šv. Stanislovo parapijos statinio statyboms (užbaigtas 1891 m.). Mirė 1896 m. šv. Juozapo ligoninėje Baltimorėje, palaidotas parapijos kapinėse.

Lietuviškuose šaltiniuose Radavičius (Rodavičius) minimas, kaip Anykščių vikaras, kuris dėl 1863 m. sukilimo veiklos buvo įkalintas caro valdžios, tačiau pasak vyskupo Valančiaus, jam esą pavykę pabėgti į Prūsus.

## Šaltiniai
Bulgarų tautinis atgimimas

**Bulgarų tautinis atgimimas** () – Bulgarijos istorijos laikotarpis XVIII a. pab. – XIX a., susijęs su šiuolaikinės bulgarų tautos formavimusi ir kova už kultūrinę ir politinę nepriklausomybę nuo Osmanų imperijos. Paprastai priimta šio atgimimo pradžia laikyti istorinės knygos „Slavų ir bulgarų istorija“ parašymą 1762 m. Jos autorius buvo Atono kalno vienuolyno bulgarų vienuolis Paisijus Chilendarietis (1722-1798), laikomas bulgarų istoriografijos ir tautinio judėjimo pradininku, Bulgarijos stačiatikių bažnyčios šventuoju. Atgimimo laikotarpis tęsėsi iki Bulgarijos išlaisvinimo 1878 m., įvykusio dėl 1877–1878 m. Rusijos-Turkijos karo.

## Epochos charakteristika

1876 m. vykęs Balandžio sukilimas – reikšmingas ginkluoto pasipriešinimo Osmanų valdžiai įvykis, kuris galiausiai paskatino 1877–1978 m. vykusį Rusijos ir Turkijos išlaisvinimo karą. Reikšmingi pokyčiai Bulgarijos visuomenėje, ekonominės iniciatyvos ir religinio pasirinkimo laisvė paskatino bulgarų tautos susiformavimą jos etninėse žemėse ir bendroje teritorijoje, apimančioje Meziją (įskaitant Dobrudžą), Trakiją ir Makedoniją.

Bulgarų tautinis atgimimas tradiciškai skirstomas į tris laikotarpius: ankstyvąjį nuo XVIII iki XIX a. pradžios, vidurinįjį nuo 1820-ųjų Osmanų reformų pradžios iki 1850-ųjų (Krymo karas) ir vėlyvąjį nuo  Krymo karo dėl Bulgarijos išlaisvinimo 1878 m. Taip susiformavo tik autonominė Bulgarijos kunigaikštystė (1878–1908), nes Rytų Rumelijoje ir Makedonijoje atgimimo procesai tęsėsi ir toliau.  Nors pagal San Stefano taikos sutartį 1878 m. buvo numatyta didelė (nuo Dunojaus iki Egėjo jūros) nepriklausoma Bulgarijos valstybė, tačiau Berlyno kongrese pakeistu sprendimu virto maža, Turkijai formaliai pavaldžia autonomine kunigaikštyste. Rytų Rumelija (pietinė Bulgarijos dalis) tapo Turkijos autonomine provincija (prie Bulgarijos prijungta 1885 m.), Makedonija liko Turkijos sudėtyje. 1908 m. Bulgarija pasiskelbė nepriklausoma karalyste.

Atgimimo epocha pasižymėjo nacionalizmo pakilimu, susidomėjimo savo istorine praeitimi padidėjimu, šiuolaikinės literatūrinės bulgarų kalbos formavimusi. Kūrėsi naujos kultūrinės veiklos formos – pasaulietinės mokyklos, skaityklos, mėgėjų teatrai. Pasirodė pirmieji bulgariški vadovėliai, laikraščiai ir žurnalai  bulgarų kalba. Iš pradžių jie buvo spausdinami Rumunijoje ir Austrijoje-Vengrijoje, o vėliau ir Osmanų imperijoje. 

Šiam laikotarpiui būdinga savita architektūra, kurią vis dar galima pastebėti senuosiuose Bulgarijos miestuose, tokiuose kaip Triavna, Koprivštica ir Veliko Tirnovas. Turtingą literatūros paveldą atstovauja tokie autoriai kaip Ivanas Vazovas ir Christas Botevas, įkvėpę bulgarus kovai už nepriklausomybę ir autonominę bažnyčią. Svarbi tautinio atgimimo dalis buvo kova dėl bažnytinės-administracinės autonomijos įtvirtinimo bulgariškose (pagal vyraujančių gyventojų sudėtį) vyskupijose, kurios buvo Konstantinopolio ekumeninio patriarchato jurisdikcijoje. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* История на Българското възраждане (Иван Стоянов)