open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Knechtai

**Knechtai** (, iš ) – poriniai žemi stori stulpai laivo denyje ar prieplaukoje, prie kurių lynais švartuojamas laivas.

Mediniuose laivuose knechtai būdavo mediniai, metaliniuose – metaliniai, paprastai išlieti kartu su atramine plokšte, įtvirtinta denyje. Metaliniai knechtai paprastai būna tuščiaviduriai ketiniai arba plieniniai. Paprastai knechtų stulpų viršuje yra kepurėlės pavidalo pastorinimai, kurie neleidžia užvyniotam lynui nusimauti.

Laivo denyje knechtai įrengiami netoli kliuzų laivo priekinėje arba galinėje dalyse, taip pat palei laivo bortus. Ant jų tvirtinami lynai, paprastai apvyniojant aštuoniuke. Lynai taip tvirtinami laivą švartuojant (švartavimo knechtai) arba buksyruojant (buksyravimo knechtai).
Prieplaukos krantinė

**Prieplaukos krantinė** () – stacionarus uosto statinys, sienele sutvirtintas išgrįstas krantas, prie kurio švartuojasi laivai. Tokia krantinė taip pat ir apsaugo krantą nuo paplovimo. Prie šių krantinių įrengiamos laivavietės, kuriose laivai ne tik stovi, bet ir jose kraunami kroviniai ar laipinami keleiviai.

Krantinės statomos iš betono, geležies, akmens, seniau – iš medienos. Paprastai turi švartavimosi įrengimus (knechtus, švartavimo polius ir kt.), pandusus, trapus ir pan.
Prie krantinių gali būti įrengti pirsai su papildomomis laivavietėmis. Prieplaukose, prie prieplaukų krantinių dažnai būna sandėliai, uosto kranai ir kita įranga, reikalinga laivams aptarnauti.

Specializuotos krantinės (su specialia įranga) paprastai turi ir specialius pavadinimus:
* krovimo krantinė,
* gaisrinė krantinė,
* karantino krantinė,
* degalinė krantinė
ir pan.
Laivavietė

**Laivavietė**, *laivo stovėjimo vieta* () – laivui stovėti paruošta vieta uoste, kurioje laivas prišvartuojamas.

Laivavietėse stovintys laivai paprastai pakraunami (krovinys, keleiviai, degalai, kitos atsargos) ar iškraunami. Laivavietės paprastai būna pažymėtos naudojimo (uosto administracijos, uosto kapitono) patogumui. Laivavietes laivams paskiria uosto administracija.

Laivavietės paprastai būna išilgai prieplaukos krantinių ar pirsų, kartais – plaukiojančiųjų pirsų (mažuose uostuose, jachtų uostuose). Laivaviečių dydis būna įvairus, priklauso nuo laivo dydžio: nuo 5−10 m valtims ir mažiems kateriams iki 400 m didžiausiems tankeriams.

Laivavietės skirstomos ir pagal aptarnaujamų laivų tipus:

Dideliuose uostuose būna tokių tipų laivavietės:
* Generalinė laivavietė – skirta krauti mažoms generalinių krovinių partijoms. Tokiose laivavietėse stovintys laivai paprastai turi savo krovos įrangą. Kai kuriuose uostuose šias laivavietes aptarnauja uosto kranai.
* Piltinė laivavietė – skirta krauti piltinius krovinius. Kraunant naudojami ekskavatoriai, konvejerinės juostos, vamzdynai. Greta tokių laivaviečių dažnai būna krovinių saugyklos (cisternos, bunkeriai ir pan.).
* Konteinerinė laivavietė – skirta krauti standartinius 20 ir 40 pėdų konteinerius. Konteinerius krauna specializuoti konteineriniai kranai. Greta tokių laivaviečių paprastai būna didelės aikštelės, kuriose laikomi atvežti ir išvežami konteineriai su kroviniais.
* Jachtinė laivavietė () – skirta stovėti jachtoms ir kitiems mažiems pramoginiams laivams. Dažnai šios laivavietės būna prie plaukiojančiųjų pirsų. Paprasti pirsai neretai būna judrūs, prisitaiko prie vandens lygio kitimo potvynių ir atoslūgių metu.
* Naftos produktų laivavietė – skirta krauti naftą ir jos produktus, suskystintas dujas. Šie kroviniai paprastai kraunami naudojant specialius judrius vamzdynus. Krovinių saugyklos paprastai būna toliau nuo laivaviečių, sujungti su jomis keliais vamzdynais, kad užtikrinti spartesnį krovimą.
* X laivavietė – tinkama karo laivams su branduolinėmis jėgainėmis. Būdinga kariniams uostams, branduolinių karo laivų remonto ir statybos įmonėms.
* Z laivavietė – tinkama karo laivams su branduolinėmis jėgainėmis, pritaikytos vizitams ir paprastam stovėjimui.

## Nuorodos
Locmanas

::*Šis straipsnis yra apie profesiją; apie žuvies rūšį žr. [[Locmanas (žuvis)]]*

**Locmanas** () – jūrininkas, vairuojantis laivus uoste, akvatorijos navigacinių ypatybių specialistas. Jis yra uosto atstovas, pirmasis užlipantis į laivą, dar šiam esant jūroje, duoda patarimus laivo kapitonui, kaip saugiai įvesti laivą į uostą, jį prišvartuoti bei išvykti atgal į jūrą. Vandens kelio locijoje pateikiamas krantų navigacijos ženklų, hidrometeorologinių sąlygų, taisyklių detalus aprašymas. 

## Darbo pobūdis

Į laivą atvyksta greitaeigiu locmano kateriu (kartais – sraigtasparniu). Locmano darbo laiko trukmė vedamame laive priklauso nuo konkretaus uosto, atstumo iki jo krantinės: Klaipėdoje tai užtrunka valandą, Antverpene apie 6-8 valandas. Locmanui svarbu laivo grimzlė, jo manevrinės savybės. Laivo valdymo neperima – jis tik kapitono patarėjas (su kai kuriomis išimtimis). Paprastai veikia schema “locmanas-vairininkas”, o šturmanas seka, ar teisingai vairininkas suprato komandą. Oficialiai pakilęs ant kapitono tiltelio, locmanas aptaria su kapitonu  daug dalykų, susijusių su laivo valdymu. Taip pat aptaria uoste planuojamus manevrus, buksyrų kiekį, jų panaudojimo galimybes. Kapitonui būtina gauti išsamią informaciją apie uostą ir jo prieigas, ypač jei jis čia atplaukia pirmą kartą. 

Locmano darbo praktikoje pasitaiko, jog dėl tam tikrų priežasčių jis gali atsisakyti toliau vesti laivą, pvz., jei kapitonas ignoruoja jo patarimus. Būna atvejų, kai kapitonas gali pareikalauti laive pakeisti locmaną. Atsisakęs vykdyti savo funkcijas, locmanas gali pasilikti tiltelyje, tačiau kapitono klausiamas privalo teikti informaciją.  

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Pasitikėjimo ribos tarp kapitono ir locmano 
* Kruizinio laivo „Constellation“ atplaukimas į Klaipėdos uostą
Kaliningrado uostas

**Kaliningrado uostas** () – Rusijos uostas Baltijos jūros pietryčių pakrantėje, vienintelis Rusijos neužšąlantis uostas prie Baltijos.

## Istorija
Uostas prie Karaliaučiaus pilies pirmą kartą paminėtas 1339 m. 1340 m. miestui įstojus į Hanzos sąjungą, uostas vystėsi ir plėtėsi. 1440 m. pagilinta Priegliaus vaga. 1682 m. jos pakrantėse pastatyta damba, 1736 m. pratęsta iki įlankos. 1811 m. Rytų Prūsijos vyriausybė perdavė uostą valdyti Karaliaučiaus pirklių sąjungai. 1818 m. uostą aplankė 320 prekybinių laivų. Nuo 1855 m. pirmuoju metaliniu garlaiviu *„Šnel“* pradėta reguliariai plukdyti krovinius tarp Karaliaučiaus ir Tilžės. 1924 m. pietinėje Priegliaus pusėje atidarytas naujasis Karaliaučiaus uostas. Per II Pasaulinį karą buvo smarkiai sugriautas, tačiau buvo vienas iš pirmųjų atstatytų civilinių objektų iš karto po karo. 1991 m. uostas tapo atviras užsienio valstybių laivams.

## Geografija
Uostas užima patogią geografinę padėtį. Iki artimiausių valstybių sostinių Vilniaus, Rygos, Minsko, Varšuvos, Berlyno, Kopenhagos ir Stokholmo yra 400–650 km, iki stambiausių Baltijos jūros uostų – 400–700 km. Uostas teritoriškai dalijamas į keturis krovinių rajonus:
* Kaliningrado krovinių rajonas,
* Svetlo krovinių rajonas,
* Baltijsko krovinių rajonas,
* Pionerskio krovinių rajonas (labiausiai nutolęs).
Uosto krantinės driekiasi 17 km šiaurinėje Kaliningrado jūrų kanalo pusėje, taip pat Priegliaus upės žiotyse. Į Kaliningrado uosto sudėtį įeina:
* jūrų krovinių uostas (20 prieplaukų, bendras 3 km ilgis),
* jūrų žvejybos uostas (įkurtas 1947 m., 21 prieplauka, bendras 3,1 km ilgis, 28,7 ha akvatorija),
* upių uostas (įkurtas 1946 m.).

## Kroviniai
17 stividorinių kompanijų teikia krovos paslaugas, apdorojant naftos ir jos produktų, anglies, kokso, medienos, metalų, trąšų, grūdų krovinius. Yra statomi ar projektuojami dar 5 nauji terminalai.

Krovinių apyvarta 2009 m. buvo 12,4 mln. t (19,6 % mažiau nei 2008 m.).

2013 m. planuojama pradėti projektuoti giliavandenį uostą. Jis turėtų būti statomas, jei atsiras privatūs investuotojai. Skelbiama, kad šiuo uostu domisi investuotojai iš Kinijos ir Baltarusijos. Giliavandenis uostas reikalingas todėl, kad Kaliningrado uostas yra ypač nepatogus – nuo jo iki uosto vartų ties Baltijsku vienpusiu laivybos kanalu tenka plaukti net 30 kilometrų.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Sąrašas:Baltijos jūros uostai
* Kaliningrado uosto administracijos svetainė
Ralfas Griovėjas

**Ralfas Griovėjas** () – 3D kompiuterinės animacijos nuotykių komedija. Šio filmo pasaulinė premjera – 2012 m. spalio 29 d., Lietuvoje – 2013 m. sausio 11 d. Filmo kūrėjas – „Walt Disney Animation Studios“.

## Įgarsintojai
: *Įgarsinęs aktorius – filmo veikėjas*

* John C. Reilly – Ralph
* Sarah Silverman – Vanellope
* Jack McBrayer – Felix
* Jane Lynch – Calhoun
* Alan Tudyk – King Candy
* Mindy Kaling – Taffyta Muttonfudge
* Joe Lo Truglio – Markowski
* Ed O'Neill – Mr. Litwak
* Dennis Haysbert – General Hologram
* Edie McClurg – Mary
* Raymond S. Persi – Gene/Zombie
* Jess Harnell – Don
* Rachael Harris – Deanna
* Skylar Astin – Roy

## Garso takelis

Garso takelis buvo sudarytas pagal Henry Jackman. Pabaigos daina yra AKB48 „Sugar Rush“.

### Dainų sąrašas
Muzika: Henry Jackman (tik 1–6)

## Šaltiniai
Tahou ežeras

**Tahou ežeras** () – didelis gėlo vandens ežeras tarp Kalifornijos ir Nevados valstijų Jungtinėse Amerikos Valstijose. Ežeras yra 1897 m aukštyje virš jūros lygio. Gylis giliausioje vietoje 501 m.

Ežeras susiformavo prieš maždaug 2 mln. metų. Taho garsus savo vandens skaidrumu ir gražiu aplinkiniu kraštovaizdžiu, yra populiari turizmo vieta. Iš visų pusių jį supa kalnai.

## Šaltiniai
Percy Fawcett

**Persivalis Harisonas Fosetas** (*Percival Harrison Fawcett*, g. 1867 m. rugpjūčio 18 d. – m. 1925 m. ar vėliau) – britų generolas-leitenantas, kartografas ir keliautojas. Žinomas dėl savo kelionių po Amazonijos džiungles, kur ieškojo „dingusiojo miesto Z“, kurį laikė esant El Doradu.

Persis Fosetas gimė Devone. Jo tėvas buvo Karališkosios geografų draugijos narys, brolis Edvardas – alpinistas, filosofas, rašytojas. 1886 m. Persis tavo karališkojo artilerijos bataliono nariu, tarnavo Ceilone. 1901 m. pats tapo Karališkosios geografų draugijos nariu, pradėjo mokytis kartografavimo, atliko matavimo darbus Šiaurės Afrikoje. Persis Fosetas tapo rašytojų Henrio Hagardo ir Arturo Konano Doilio draugu.

1906 m. Fosetas pirmą kartą išvyko į Pietų Ameriką, kur Bolivijos ir Brazilijos pasienyje atliko kartografavimo darbus. Jis skelbėsi savo kelionėje matęs 19 m ilgio anakondą, įvairius nežinomus gyvius, milžinišką vorą Apasauką. Iki 1924 m. jis atliko daug kartografinių darbų Amazonės baseine, nustatė Verdės, Hyto upių ištakas, išgirdo mitą apie „dingusį miestą“. I pasaulinio karo metais Fosetas buvo grįžęs į Europą, atliko karinę tarnybą Flandrijoje.

1925 m. Persis Fosetas, gavęs finansinę paramą, su sūnumi Džeku ir jo draugu Reiliu vėl išvyko į Braziliją, siekdamas rasti „miestą Z“. Jis manė šį miestą esant kažkur Mato Grose. Balandžio 20 d. ekspedicija išvyko iš Kujabos. Ją sudarė Fosetas su sūnumi ir draugu, 2 vietiniai gidai, pora arklių, pora šunų ir 8 mulai. Jie keliavo po Šingu aukštupį, indėnų kuikurų ir kalapalų gyvenamas žemes. Paskutinė žinia iš Foseto atėjo gegužės 29 d. Tolesnis keliautojų likimas nežinomas – jie galėjo būti nužudyti priešiškų indėnų genčių, mirti nuo ligų ar džiunglių pavojų. Apie Foseto žūtį pradėjo plisti legendos, neva jis vedęs vietinę moterį ir tapęs genties vadu. Buvo rastas Foseto kompasas bei lentelė su jo vardu, bet tai buvo jo ankstesnių ekspedicijų palikimas. Vėliau ne vienas keliautojas (Orlando Villas Boas, Arne Falk-Rønne ir kt.) keliavo po Mato Grosą, siekdami rasti Foseto mirties vietą. Buvo teigiančių, kad rado Foseto palaikus ar išgirdo istoriją iš indėnų apie jo žūtį.

Nors Foseto „dingęs miestas Z“ laikomas legenda, jai susikurti greičiausiai pagrindo būta. Pastarųjų dešimtmečių archeologiniai kasinėjimai Mato Grose (ir kituose vakarų Amazonijos regionuose) rodo ten gyvavus nemažas sėslias bendruomenes. Būtent Foseto tyrinėtame krašte aptikta Kuhikugu archeologinė vietovė.
Grafinė planšetė

**Grafinė planšetė** – kompiuterinio tipo įvesties įrenginys, leidžiantis naudotojui piešti, braižyti ar rašyti panašiu būdu, kaip tai daroma pieštuku ant popieriaus lapo. Tai plokščias įrenginys su lietimui, temperatūrai arba šviesai jautriu paviršiumi, ant kurio vaizdai piešiami šviesplunksne, specialiu rašikliu, vadinamu stiliumi, arba ranka (priklausomai nuo įrenginio tipo). Piešinys paprastai nėra matomas ant planšetės paviršiaus, o skaitmenine forma perkeliamas į kompiuterį ir matomas jo ekrane. Įrenginiu taip pat galima nuskaityti dokumentą ar paveikslėlį (priglaudus juos prie paviršiaus), arba ranka rašytą parašą.

Grafinė planšetė naudojama kartu su projektavimo ir piešimo programine įranga. Kai kuriais atvejais planšetė naudojama kaip kompiuterinės pelės pakaitalas dirbant su stacionariu kompiuteriu.

## Istorija
Pirmąją elektroninę planšetę (*telautografą*), ant kurios buvo galima piešti ranka, 1888 m. užpatentavo inžinierius Eliša Grėjus.

Pirmoji šiuolaikines primenanti grafinė planšetė, ant kurios pieštus vaizdus buvo galima matyti kompiuterio ekrane, buvo 1957 m. pristatyta *Stylator*. Tačiau žymesnė buvo 1964 m. išleista RAND Tablet planšetė. Planšetėje buvo įmontuotas lietimui jautrus paviršius, po kuriuo tinklelio pagrindu buvo išdėstyti laidai. Paviršius gebėjo užfiksuoti horizontalius ir vertikalius lietimo koordinačių taškus, skleidžiančius nežymų magnetinį signalą. Rašiklis gebėjo priimti magnetinį signalą, kuris buvo paverčiamas į koordinačių informaciją.

## Taip pat skaitykite
* Jutiklinis ekranas

## Šaltiniai
Granados departamentas

**Granados departamentas** () – departamentas vakarų Nikaragvoje, šiaurės vakarinėje Nikaragvos ežero pakrantėje. Administracinis centras – Granada.

## Geografija

Departamento paviršių sudaro lygumos ir plynaukštės, į kurias įsiterpia vulkaniniai masyvai. Granados departamente stūkso Mombačo ugnikalnis. Priklauso Nikaragvos ežere esančios Granados salelės bei vulkaninė Sapateros sala. Departamentui priklauso dalis Apojo tvenkinio.

## Administracinis suskirstymas
Granados departamentas administraciškai padalintas į 4 savivaldybes:
# Dirija
# Diriomas
# Granada
# Nandaimė

## Šaltiniai
Telika

**Telika** () – stratovulkanas vakarų Nikaragvoje. Vulkanas turi 6 kūgius, kurių aukščiausias siekia 1061 m aukštį. Telikos dvigubas krateris yra 700 m pločio ir 120 m gylio.

Ugnikalnis yra aktyvus, paskutinį kartą išsiveržęs 2011 m. Nesunkiai pasiekiamas nuo Leono miesto Telikos ugnikalnis dažnai lankomas turistų.

## Nuorodos
* Telika
Hayato Ikeda

**Hajato Ikeda** (, 1899 m. gruodžio 3 d. – 1965 m. rugpjūčio 13 d.) – Japonijos politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas (1960–1964 m.), finansų ministras (1949–1952 m. ir 1956–1957 m.), tarptautinės prekybos ir pramonės ministras (1952 m. ir 1959–1960 m.)

## Biografija

Ikeda gimė 1899 metais Hirošimos prefektūroje. Mokėsi Tokijo imperatoriškajame universitete (dabartinis Tokijo universitetas). Po karo tapo Finansų ministerijos viceministru, o 1949 m. – ir ministru. Šias pareigas ėjo iki 1952 m. bei dar kartą 1956–1957 metais. Taip pat trumpai 1952 m. ir 1959–1960 m. buvo Tarptautinės prekybos ir pramonės ministerijos ministru. Pagarsėjo kaip stambių pramonės įmonių šalininkas.

1960 m. atsistatydinus ministrui pirmininkui Nobusukė Kiši, Ikeda užėmė jo vietą. Vadovavimo metu siekė sumažinti politinį susipriešinimą tarp partijų, agitavo už susitelkimą siekiant Japonijos ekonomikos vystymo ir socialinių konfliktų mažinimo. Vienas iš garsiausių Ikedos iškeltų tikslų buvo Pajamų padvigubėjimo planas, kuriuo siekta per ateinančius metus du kartus padidinti atlyginimus eiliniams šalies darbuotojams, taip leidžiant jiems pajausti spartų šalies ekonominį augimą. Planą pavyko įgyvendinti ir net viršyti per palyginti greitą laiką – septynerius metus.

Užsienio politikoje Ikeda išlaikė glaudžius ryšius su JAV, tačiau tuo pat metu siekė ir santykių su Kinija gerinimo. Taip pat inicijavo Japonijos tarpininkavimą Indonezijos–Malaizijos konfrontacijos (1962–1966 m.) metu. Ikedos vadovavimo metu Tokijuje įvyko 1964 m. vasaros olimpinės žaidynės.

1964 m. liepą Ikeda laimėjo partijos prezidento rinkimus prieš Eisaku Sato ir išliko ministro pirminiko poste, tačiau tų pačių metų lapkritį susirgo gerklės vėžiu ir buvo priverstas atsistatydinti. Dėl šios ligos Ikeda mirė 1965 m.

Ikeda laikomas viena iš pagrindinių figūrų, atsakingų už taip vadinamą Japonijos pokario ekonominį stebuklą.

## Šaltiniai
* James Arthur, Ainscow Stockwin. *Dictionary of the Modern Politics of Japan.* Routledge, 2003, p. 159–160

|-
Vardininkas

**Vardininkas** () – linksnis, įvardijantis subjektą (kuris atlieka veiksmą, turi tam tikras savybes ir t. t.). Vardininkas atsako į klausimą *kas? koks? kuris?*. Daugelyje kalbų, taip pat ir lietuvių, vardininko linksniu apibūdinamas žodis (t. y. žodynuose žodis pateikiamas vienaskaitos vyriškosios giminės vardininko linksniu).

Vardininko linksnis turimas visose vardininko-galininko (nominatyvinės) struktūros kalbose. Žemiau pateiktas vardininko vartojimas kelete indoeuropiečių kalbų:
* Lietuvių: ***Aš''' esu '''studentas'''.''
* [[rusų kalba|Rusų]]: ***Квадрат** есть **прямоугольник**, все стороны которого равны'' ('Kvadratas yra stačiakampis, kurio visos kraštinės lygios').
* [[Lotynų kalba|Lotynų]]: ***Homo*' homini **lupus** est* ('Žmogus žmogui vilkas esti').
* [[Sanskritas|Sanskrito]]: ***Sundaraḥ putraḥ** kṣetre bhavati'' ('Gražus sūnus lauke būna').
## Išnašos
Kilmininkas

**Kilmininkas** () – linksnis, įvardijantis subjekto modifikatorių (nurodo subjekto kilmę, priklausomybę, sandarą). Kilmininkas atsako į klausimą *ko? kieno?*.Šis linksnis sutinkamas daugelyje pasaulio kalbų, tačiau jo vartojimas įvairuoja. Pavyzdžiui, baltų-slavų kalbose kilmininko ir abliatyvo savybės yra susiliejusios, todėl kilmininkas naudojamas vietoje išnykusio abliatyvo (pvz., „einu iš **miško**“ – šiuo atveju „miško“ nėra subjekto kilmę nustatantis žodis, o abliatyvas). Lietuvių kalboje taip pat vartojamas dalies kilmininkas, kuriuo nusakoma pasisavinama kokios nors aibės dalis (pvz., „įsipilsiu **vandens**“). Kitose kalbose dažniausiai tokiu atveju vartojamas galininkas. Baltų-slavų kalbose kilmininkas vartojamas su neiginiu: *У Ирины нет *'карандаша***/''Irina neturi '''pieštuko***.

Žemiau pateiktas kilmininko vartojimas kelete kalbų:-
* Lietuvių: ***Namo''' stogas kiauras.''
* [[rusų kalba|Rusų]]: ''Вот карандаш '''Антона'''.'' („Tai Antono pieštukas“)
* [[Japonų kalba|Japonų]]:
: [[Vardininkas]]: 猫 ''neko'' ('katė'); 手 ''te'' ('letena')
: Kilmininkas: 猫の手 ''neko-no te'' ('katės letena')
* [[Lotynų kalba|Lotynų]]: ''Alpha '''Virginis'''.'' („Mergelės Alfa“ – „mergelė“ vard. ''virgo'')
* [[Sanskritas]]: ***Narasya** gṛhaṃ śuklam.'' („Vyro namas baltas“ – „vyras“ vard. ''naraḥ'')
* [[Akadų kalba|Akadų]]: ''Aššat **šarrim**.'' („Karaliaus žmona“ – „karalius“ vard. ''šarrum'')

[[Anglų kalba|Anglų kalboje]] kilmininko prasme vartojamas posesyvas: ''My car is old, **Mary’s*' is new.* („Mano mašina sena, Merės – nauja“).

## Išnašos
Mombačas

**Mombačas** () – ugnikalnis Nikaragvoje, Granados departamente, Nikaragvos ežero pakrantėje, į pietus nuo Granados. Aukštis – 1344 m. Tai andezitinis–bazaltinis stratovulkanas. Yra du pasagos formos krateriai. Veikia fumarolės ir karštosios versmės. Ugnikalnio papėdėje, Nikaragvos ežere yra keletas smulkių Granados salelių, kurios laikomos šio ugnikalnio išmestų uolienų liekanomis.

Vienintelis istoriškai užfiksuotas Mombačo aktyvumo atvejis užregistruotas 1570 m., kuomet vulkaninių uolienų nuošliauža sugriovė kaimą pietiniame šlaite.

Mombačas yra populiarus turistinis objektas. Nuo jo atsiveria vaizdinga panorama į Nikaragvos ežerą.

## Nuorodos
* Mombačas. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution
Gérard de Rooy

**Gérard de Rooy** (g. 1980 m. birželio 21 d.) – autosporto lenktynininkas iš Olandijos. Nuo 2002 m. sportininkas dalyvauja Dakaro ralyje sunkvežimių klasėje. 2007 m. de Rooy pelnė vieną pergalę, 2009 m. – tris, o 2012 m. tapo savo klasės nugalėtoju su Iveco sunkvežimiu. 2016 m. olandas antrą kartą tapo Dakaro ralio nugalėtoju.

Sportininko tėvas Jan de Rooy yra nugalėjęs 1987 m. Dakaro ralyje.

## Dakaro ralio rezultatai

## Šaltiniai
Jan de Rooy

**Jan de Rooy** (1943 m. vasario 19 d. – 2024 m. sausio 30 d.) – buvęs olandų autosporto lenktynininkas. Jis žymus savo dalyvavimu Dakaro ralio sunkvežimių klasėje. 1982 ir 1983 m. jis užėmė trečią vietą, 1985 m. – antrą, o 1987 m. tapo savo klasės nugalėtoju. Paskutinį kartą Dakaro ralyje olandas dalyvavo 2008 m. su Iveco sunkvežimiu.

2009 m. olandas laimėjo Africa Eco Rally ralį.

Jo sūnus Gérard de Rooy taip pat dalyvauja Dakaro ralyje, 2012 m. ir 2016 m. tapo nugalėtoju.

## Jan de Rooy Dakare naudoti sunkvežimiai
* 1982: DAF NTT2800
* 1983: DAF FA3300 4×4
* 1984: DAF F3300 4×4 
* 1985: DAF F3300 4×4 
* 1986: DAF FAV 3600 4×4 TurboTwin
* 1987: DAF FAV 3600 4×4 TurboTwin II
* 1988: DAF 95 4×4 TurboTwin X1
* 2002: DAF FAV CF85 4×4
* 2003: DAF FAV CF85 4×4 
* 2004: DAF FAV CF75 4×4
* 2005: DAF FAV CF75 4x4
* 2006: DAF FAV CF75 4x4
* 2007: GINAF X 2222
* 2008: GINAF X 2223
* 2009: IVECO

## Podiumai raliuose

## Šaltiniai
Sonacome

**SONACOME** (pranc. *Société Nationale de Construction Mecanique*) – buvusi sunkiojo transporto, autobusų ir visureigių gamintoja iš Alžyro. Įmonė buvo įkurta 1967 m.

1980 m. Sonacome pagamintu sunkvežimiu tų metų Dakaro ralyje nugalėjo alžyrietis Ataquat.

## Išnašos
Sapatera

**Sapatera** () – sala ir ją užimantis skydinis ugnikalnis Nikaragvoje, Nikaragvos ežero šiaurės vakaruose. Priklauso Granados departamentui. Aukštis – 629 m. Salos centrinėje dalyje yra 2 km pločio El Ljano kaldera, perkirsta kelių, į šiaurės rytus nusidriekusių, lūžių. 305 m Sero El Ljano kūgis yra lavos kupolas, esantis kalderos centre. Kiti kupolai randami pietiniame ir šiaurės rytiniame šlaituose.

Sapateros salos matmenys yra 7 x 10 km, šiaurės vakaruose yra lagūna. Sala apaugusi miškais, paskelbta nacionaliniu parku. Yra Sapateros archeologinė vietovė, laikoma čorotegų religinio centro liekanomis.

## Nuorodos
* Sapatera. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution
Apojo lagūna

**Apojo lagūna** () – vulkaninės kilmės ežeras vakarų Nikaragvoje, Masajos ir Granados departamentuose. Susidarė maždaug prieš 23 tūkst. metų, išsiveržus ugnikalniui. Jo vietoje liko krateris, kurį užpildė Apojo lagūna. Krateris yra 6 km skersmens, jo pakrantės apaugusios mišku. Vandens lygis vasarą nukrenta per 6 m. Vanduo turi daug mineralinių medžiagų, dėl vulkanizmo yra šiltas, skaidrus.

Apojo lagūna 1991 m. paskelbta gamtos draustiniu. Pakrantėse auga penkialapės raivės, svietenijos, spondijai, įvairios orchidėjos, gyvena margosios voverės, oposumai, skruzdėdos, pakos, jaguarundžiai, staugūnai, paprastieji kapucinai, žaliosios iguanos, paprastieji smaugliai, >200 paukščių rūšių. Ežere gyvena įvairios žuvys, tarp kurių ir midas cichlidas bei įvairios endeminės rūšys.

Apojo lagūna – populiarus turistinis objektas.

## Šaltiniai
Štirijos marka

**Štirijos marka** (), oficialiai dar žinoma kaip **Karantanijos marka** () arba **Muro marka** () – pasienio regionas (marka) pietrytinėje Šventojoje Romos imperijoje X–XII a. Markos teritorijos apėmė sritis, kur dabar yra pietinė Austrija ir rytų Slovėnija.

## Istorija
Iki 889 m. būsimosios markos teritorijos priklausė Karantanijai, vėliau – šios įpėdinei Karintijos markai. 976 Karintiją pavertus kunigaikštyste, jos šiaurinėje dalyje atskirta teritorija, buvusi **Hengisto žemė** (), kur suformuota Karantanijos marka, t. y. Karintijos pasienio teritorija. Ši teritorija buvo naujai atkariauta iš madjarų Lechfeldo mūšyje 955 m.

Iš pradžių marka buvo pavaldi Karintijai, tačiau ilgainiui ji stiprėjo, ir taip didėjo jos nepriklausomybė. Pirmasis žinomas markgrafas buvo Markvardas Epenšteinas, įtvirtinęs Epenšteinų dinastiją. Vėliau trumpai valdė Velsai-Lambachai, kol juos 1055 m. pakeitė Otokaras I. Jo pradėta Otokarų dinastija valdė ir stiprino marką iki pat XII a. pabaigos. Jiems valdant markgrafai rezidavo Šteiro mieste, dėl ko marka ilgainiui imta vadinti Štirija.

Marka ypač sustiprėjo valdant Leopoldui Stipriajam ir Otokarui III. Tuo metu Štirija prisijungė dideles teritorijas pietuose – Ptujos marką, Savinios marką. Otokaro III įpėdinis Otokaras IV buvo pakeltas į kunigaikščius, ir jo valstybė tapo kunigaikštyste.

## Markgrafai
* Markvardas (iki ~1000 m.),
* Adalberas (1000–1035 m.),
* Arnoldas iš Velso-Lambacho (1035–1055 m.),
* Godfrydas (1042–1050 m.).
Otakarai:
* Otokaras I (1055–1064 m.),
* Adalberas (1064–1086 m.),
* Otokaras II (1086–1122 m.),
* Leopoldas Stiprusis (1122–1129 m.),
* Otokaras III (1129–1164 m.),
* Otokaras IV (1164–1180 m.), tapo kunigaikščiu ir valdė iki 1192 m.
Kživovulka

**Kživovulka** () – kaimas Lenkijos rytuose, Slavatičės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurę nuo Slavatičės, apie 37 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 91 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Granada (Nikaragva)

**Granada** () – miestas vakarų Nikaragvoje, Nikaragvos ežero pakrantėje, į pietryčius nuo Managvos. Departamento centras. Keliai į Managvą, Nandaimę, yra geležinkelio stotis, vidaus vandenų uostas. Maisto (cukraus, aliejaus) pramonė. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (kava, bananai, kakava, galvijai). Vystomas turizmas.

Granada – vienas seniausių miestų Amerikoje, žymus savo kolonijinės architektūros paveldu. Yra 1529 m. įkurtas pranciškonų konventas (dabar muziejus), XIX a. pab. katedra, vyskupų rūmai, uosto kapitonija ir molas, nepriklausomybės aikštė su obelisku, keletas bažnyčių, Kolumbo parkas. Miesto apylinkės pasižymi vaizdingais kraštovaizdžiais (Granados salelės, Mombačo, Sapateros ugnikalniai).

## Istorija

Granada įkurta 1524 m. konkistadoro Fransisko Hernandeso de Kordobos ir pavadinta pagal miestą Ispanijoje. Kolonijiniu laikotarpiu Granada kartu su Antigva buvo svarbiausiais politiniais centrais Centrinėje Amerikoje. Tai buvo svarbus uostamiestis, kuris per Nikaragvos ežerą ir San Chuano upę jungėsi su Karibų jūra. XIX a. miestas smarkiai nukentėjo nuo amerikiečių plėšikų (William Walker). Granada ilgą laiką varžėsi dėl įtakos Nikaragvoje su Leonu. Siekiant išspręsti šį ginčą, sostine paskelbta Managva.


Image:Plaza independencia.jpg|Nepriklausomybės aikštė
Image:Granada City, Nicaragua.JPG|Kolonijinė architektūra
Image:La Merced Church-Granada, Nicaragua.jpg|Šv. Malonės bažnyčia
File:St Francis Church Granada Nicaragua.jpg|Šv. Praciškaus Asyžiečio bažnyčia


## Šaltiniai
Lizdeniniai

** Lizdeniniai** (*Nidulariaceae*) – agarikiečių (*Agaricales*) eilės grybų šeima.

Šie grybai yra labai maži, kai jų vaisiakūnai subręsta įgauna taurelės arba lizdo (tiglio) formą. Viduje ant dugno esančias peridioles su sporomis gaubia drebučių masė. Vaisiakūniui subrendus, paprastai lietaus lašų dėka, sporos patenka į aplinką. Lizdeniniai yra ***saprofitai*** ir gyvena ant mirusių lapuočių ar spygliuočių medžių arba kitų augalinių atliekų. Netinkami valgyti, nes yra maži – būna ne daugiau kaip 1 cm aukščio.
Šių grybų šeimai priklauso šios gentys:

* Lizdenė (*Nidularia*)
* Tigliagrybis (*Crucibulum*)
* Miegė (*Cyathus*)
* ''Mycocalia''
* ''Nidula''

## Literatūra
* Didysis gamtos vadovas „Grybai“, išsamus grybų ir jų rinkimo žinynas, „Mūsų knyga“, 2004 m., (35 psl.) ISBN 9955-573-65-1
Michael Draw

**Michaelis Drau** (; tikrasis vardas ; 1981 m. vasario 7 d. Chabarovskas, Rusijos TFSR) – Rusijos darkwave grupės „Otto Dix“ vokalistas, dainų tekstų ir sceninių pasirodymų autorius. Parašė keletą kiberpankų tematikos literatūros kūrinių.

## Biografija
Gimė 1981 m. Chabarovske, žydų šeimoje. Baigė Chabarovsko valstybinio pedagoginio universiteto, romanų-germanų kalbų fakultetą. Pagal profesiją – lingvistas, bet dirbo dizaineriu-raidžių rinkėju, taip pat mokė anglų kalbos privačioje kalbų mokykloje. Nuo pat vaikystės užsiiminėjo kūrybine veikla, rašė maginės fantastikos darbus. Vėliau užsiėmė piešimu, kompiuterine grafika, proza, eilėraščiais. Romanų „Kuras“ (2007 m.), „Kūnas ir plienas“ (2009 m.), taip pat 2008 m. išleisto pasakojimų rinkinio „Programos klaida“ autorius, literatūrinio almanacho „Miestas“ sudarytojas. Dainuoti pradėjo būdamas 22 metų. Privačiai to mokėsi dvejus metus. Michaelis turi labai retą, kontratenoro balsą, dėl kurio jo vokalas skamba uniseksualiai, nes kontratenoras pagal aukštį prilyginamas moteriškam kontraaltui:

Nuo 1999 m. domisi gotika (visų pirma – juodąja scena). Mėgstamiausios grupės – „Das Ich“, „Deine Lakaien“, „Skorbut“, „Rammstein“, „Seelenzorn“. 2005 m., kartu su Sergėjum Slobodčikovu, koncertuojančiu pseudonimu Marie Slip, sukūrė grupę „Otto Dix“.

## Šaltiniai
Krainos marka

**Krainos marka** (, ), kitaip **Karniolos marka** () – pasienio regionas (marka) pietrytinėje Šventojoje Romos imperijoje IX–XIV a. Markos teritorijos apėmė didžiąją dalį dabartinės Slovėnijos (Krainos istorinį regioną).

## Istorija
Iki IX a. būsimosios markos teritorijos priklausė Karantanijai. Kaip atskiras teritorinis vienetas tikriausiai suformuota IX a. pabaigoje, po to, kai kraštą nusiaubė madjarai. Dėl madjarų grėsmės Rytų Frankų karalystės pakraštys buvo ypatingai militarizuotas, čia suformuotos kelios markos, tarp kurių buvo ir Kraina. Iš pradžių marka buvo pavaldi Bavarijos kunigaikštystei, o 976 m. priskirta naujai sukurtai Karintijos kunigaikštystei.

1040 m. ji tapo nepriklausoma nuo Karintijos ir jai priskirta mažesnė Vindijos marka. Nuo tada Kraina buvo žinoma kaip Krainos ir Vindijos marka. Šį atskyrimą nulėmė krašto kultūros skirtingumas: Karintijos žemėse į šiaurę nuo Karavankės kalnų vietos slavai buvo sparčiai germanizuoti, tuo tarpu į pietus nuo kalnagūbrio buvusi Kraina liko slaviška.

Pirmasis Krainos markgrafas buvo Istrijos markgrafas Popas I. Nuo tada Kraina buvo susijusi dinastine unija su Istrijos marka. Čia valdė Veimaro, Sponheimo, Andecho grafai. Tuo metu Kraina plėtėsi ir gavo priėjimą prie jūros. Nuo 1077 m. Kraina buvo priskirta Akvilėjos patriarchatui. Patriarchai nuolat kirtosi su vietiniais markgrafais. Tuo metu iš Krainos markos atsiskyrė Gerco, Celjės grafystės.

1245 m. Akvilėjos patriarchas marką perdavė Austrijos kunigaikščiui Babenbergui Frydrichui II, o šiam mirus – Karintijos kunigaikščiui Ulrichui III. Šis 1268 m. palikimu paliko Krainą Bohemijos karaliui Otokarui II, kuris tuo metu užvaldė milžinišką Europos teritoriją nuo Baltijos iki Adrijos jūrų. Tačiau jau 1276 m. po konflikto su Habsburgu Rudolfu I, jis buvo priverstas atiduoti didžiąją dalį savo žemių. Po Rudolfo mirties Krainą paveldėjo Menhardinerių giminė, kuri valdė iki 1335 m. Tuo metu Kraina vėl perėjo Habsburgams ir taip buvo įjungta į Habsburgų monarchiją.

1364 m. Austrijos, Štirijos, Karintijos kunigaikštis ir Tirolio grafas Rudolfas IV pakėlė Krainos markgrafystę į kunigaikštystės lygmenį ir titulavosi Krainos kunigaikščiu.

## Markgrafai

* Popas I, 1040–1044 m.,
* Ulrichas I, 1045–1070 m.,
* Popas II, 1070–1098 m.,
* Ulrichas III, 1098–1107 m.
Sponheimo grafai:
* Engelbertas, 1107–1124 m.,
* Engelbertas II, 1124–1173 m.
Andecho grafai:
* Bertoldas I, 1173–1188 m.,
* Bertoldas II, 1188–1204 m.,
* Henrikas, 1204–1228 m.,
* Otonas I, 1228–1234 m.,
* Otonas II, 1234–1248 m.
Babenbergai:
* Frydrichas II Karingasis, 1245–1246 m.
Sponheimo grafas:
* Ulrichas III, 1248–1269 m.
Pšemislai:
* Otokaras II, 1269–1276 m.
Habsburgai:
* Rudolfas, 1276–1286 m.
Meinhardinai:
* Meinhardas, 1286–1295 m.,
* Henrikas, 1295–1335 m.
Habsburgai:
* Albertas II (1335–1358) m.,
* Rudolfas II (1358–1365) m.
Chinotegos departamentas

**Chinotegos departamentas** () – departamentas šiaurės Nikaragvoje, Hondūro pasienyje. Tai 4-a pagal dydį administracinė teritorija šalyje. Administracinis centras – Chinotega.

## Geografija

Departamento paviršių sudaro daugiausia plynaukštės, slėniai ir neaukšti kalnai. Plyti savanos, rytinė dalis apaugusi džiunglėmis. Pietvakariuose telkšo Apanaso lagūna. Šiaurine riba teka Koko upė, gausu mažesnių upių. Dalis Chinotegos džiunglių įeina į Bosavaso gamtos draustinį.

## Administracinis suskirstymas
Chinotegos departamentas administraciškai padalintas į 8 savivaldybes:
# El Kua
# Chinotega
# La Konkordija
# San Chosė de Bokajus
# San Rafael del Nortė
# San Sebastian de Jali
# Santa Marija de Pantasma
# Vivili

## Šaltiniai
Bohinio ežeras

**Bohinio ežeras** (, ) – didžiausias pastovus ežeras Slovėnijoje. Ežeras ledyninės kilmės, telkšo 526 m aukštyje virš jūros lygio Bohinio slėnyje, Julijos Alpėse, Gorenskos regione. Įeina į Triglavo nacionalinio parko teritoriją.

Ežero ilgis siekia 4,2 km, plotis plačiausioje vietoje – 1 km, pakrantės ilgis 10,9 km.

## Šaltiniai
Takeo Fukuda

**Takeo Fukuda** (, 1905 m. sausio 14 d. – 1995 m. liepos 5 d.) – Japonijos politikas, buvęs šalies ministras pirmininkas (1976–1978 m.), žemės ūkio ministras (1959–1960), finansų ministras (1965–1966 m., 1968–1971 m. ir 1973–1974 m.), užsienio reikalų ministras (1971–1972 m.)

## Biografija

Fukuda gimė 1905 metais Gunmos prefektūroje. Mokėsi Tokijo imperatoriškajame universitete (dabartinis Tokijo universitetas). Po karo dirbo Finansų ministerijoje. Nuo 1952 m. buvo nuolat išrenkamas į Atstovų rūmus, užėmė aukštas pareigas Liberalų demokratų partijoje. 1959 m. tapo žemės ūkio ministru, vėliau – finansų ministru ir užsienio reikalų ministru.

Po to, kai ministras pirmininkas Eisaku Sato paliko postą, Fukuda buvo pagrindinis Kakuei Tanakos varžovas. Po dvejus metus trukusių nesutarimų partijos viduje, Fukuda 1976 m. pabaigoje galiausiai laimėjo partijos prezidento rinkimus ir buvo paskirtas šalies ministru pirmininku.

Vidaus politikoje Fukuda nevykdė jokių žymesnių permainų, o užsienio politikoje siekė užmegzti glaudesnius ekonominius ir politinius santykius su Pietryčių Azijos šalimis. Ši pozicija vėliau įgavo Fukudos doktrinos vardą.

1978 m. pralaimėjęs partijos vadovo rinkimus, Fukuda buvo priverstas palikti ministro pirmininko postą. Politinę karjerą tęsė iki 1990 metų kaip parlamento narys.

Fukudos sūnus Yasuo Fukuda vėliau taip pat tapo Japonijos ministru pirmininku.

## Šaltiniai
* James Arthur, Ainscow Stockwin. *Dictionary of the Modern Politics of Japan.* Routledge, 2003, p. 139–140

|-
Laivų agentas

**Laivų agentas** () – tai asmuo ar kompanija iškrovos ar pakrovos uoste, atstovaujantys laivo savininką. Prieš planuodamas reisą, laivo savininkas glaudžiai bendradarbiauja su laivų agentu, tikrinant uosto charakteristikas, numatomas rinkliavas, specifinių papročių egzistavimą uoste ir kitas aplinkybes, kurios gali įtakoti laivo buvimo uoste sąlygas.

## Laivų agento veikla
Laivo kapitonas apie atplaukimą į uostą praneša savo agentui iš anksto. Pirminiame pranešime nurodomi laivo duomenys (pavadinimas, laivo vėliava, registracijos uostas, pagrindiniai laivo matmenys, grimzlė, išsamūs duomenys apie krovinį). Laivo agentas informuoja uostą, nurodo laivo švartavimosi vietą, krovos kompaniją. Su laivo įplaukimu į uostą ir jo buvimu uoste susijusius formalumus gali tvarkyti ir pats laivo kapitonas, laivo frachtuotojas ar valdytojas, tačiau šiuos formalumus gali padėti sutvarkyti uoste laivų agentavimo paslaugas teikiančios įmonės.

**Laivų agentavimas** – paslaugų, susijusių su laivyba, teikimas pagal sutartį su laivo savininku, frachtuotoju, operatoriumi ar valdytoju, įskaitant atstovavimą jų interesams uosto ir valstybės, teisėtvarkos ir teisėsaugos institucijose. Ši veikla taip pat numato tarpininkavimą įsigyjant ir perleidžiant laivus, sudarant frachtavimo sutartį, mokesčių surinkimą ir mokėjimą, kitus formalumus.

Laivų agentavimo bendrovės sutinka uoste atvykstančius ir išvykstančius laivus ir teikia įvairias laivų aptarnavimo paslaugas:
* garantuoja visapusišką laivo priežiūrą: švartavimą, bunkeravimą, dokavimą, gėlo vandens tiekimą, pirmo būtinumo prekių pasiūlą, remontą, atsarginių dalių tiekimą, medicinos pagalbą, įgulos keitimą.
* aptarnauja laivo ekipažą, keleivius;
* tvarko muitinės ir krovinių dokumentus, moka uosto rinkliavas ir kitus mokesčius;
* vykdo laivo savininko – kapitono užsakymus;
* teikia visą informaciją laivų savininkams ir kapitonams apie uosto taisykles, apribojimus ir tradicijas.

Lietuvoje įsteigta Lietuvos laivybos maklerių ir agentų asociacija (LLMAA), kurios nariai veikia pagal priimtą Etikos kodeksą, nustatantį geros praktikos agentavimo versle standartus, santykius tarp agentavimo kompanijų, su laivų savininkais ir užsakovais.

## Nuorodos
* Laivų agentas
* LR Konkurencijos tarnyba apie laivų agentavimo kompanijų veiklą
Rygos laisvasis uostas

**Rygos laisvasis uostas** () – Latvijos uostas prie Baltijos jūros, išsidėstęs prie Rygos įlankos ties Dauguvos žiotimis. Veikia apskritus metus.

Rygos uostas Dauguvos pakrantėse driekiasi apie 15 km, jo teritorija užima 6 348 ha. Uosto terminalų krovos pajėgumai siekia 45 mln. t per metus. Laivavietės priima laivus su maksimalia grimzle iki 14,7 m.

## Kroviniai
2010 m. apdorota 30,6 mln. t krovinių. 2010 m. uostą aplankė 4 040 laivų. Beveik 80 % krovinių sudarė tranzitiniai Nepriklausomų valstybių sandraugos šalių kroviniai. Uoste dirba 32 stividorinės kompanijos ir 35 laivybos agentūros. Pagrindiniai kroviniai: metalai, naftos ir jos produktai, anglies, kokso, mediena, mineralinės trąšos, maisto produktai, cheminės medžiagos.


Vaizdas:Riga port.jpg|Viena iš krantinių
Vaizdas:Riga pilot station.jpg|Locmano tarnyba
Vaizdas:Silja Europe in Riga harbour.jpg|Keleivių prieplauka
Vaizdas:Sea cloud II Riga 4-07-2009.JPG|Burlaivis uosto akvatorijoje


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Sąrašas:Baltijos jūros uostai
* Rygos uosto administracijos svetainė
* Rygos uostas pralenkė Klaipėdą
Talino uostas

**Talino uostas** () – didžiausia Estijos uostus valdanti kompanija, kurios savininkas - Estijos vyriausybė

Tai valstybinė įmonė, įkurta 1992 m., apjungianti keletą uostų:
* Talino keleivinis uostas (*Vanasadam*) – pagrindinis keleivių terminalas Estijoje, įsikūręs Talino centre, vienas didžiausių ir užimčiausių keleivinių uostų Baltijos jūros regione;
* Mugos uostas (*Muuga sadam*) – didžiausias Estijos krovinių uostas, įsikūręs Mardu, 13 km į šiaurės rytus nuo Talino centro, veikiantis visus metus, leidžiantis švartuotis laivams su 13,7 m gylio grimzle;
* Paljasarės uostas (*Paljassaare sadam*) – nedidelis krovinių uostas prie Talino;
* Paldiskio uostas – krovinių uostas Paldiskyje, 40 km į vakarus nuo Talino; 
* Saremos uostas – keleivių uostas Saremos saloje.

## Nuorodos

* Sąrašas:Baltijos jūros uostai
*
Bledo ežeras

**Bledo ežeras** () – ežeras šiaurės vakarų Slovėnijoje, Julijos Alpėse, šalia Bledo miesto. Ežeras ledyninės kilmės, išsidėstęs 475 m aukštyje vaizdingoje vietovėje, jį supa kalnai ir miškai. Ilgis siekia 2 120 m, plotis – 1 380 m.

Ant šiaurinio ežero kranto stovi viduramžių Bledo pilis, vakaruose driekiasi Zakos slėnis. 55 km į šiaurės vakarus yra šalies sostinė Liubliana.

## Bledo sala

Ežeras iš visų pusių supa Bledo salą (*Blejski otok*), kuri yra vienintelė šalyje natūraliai susidariusi sala. Saloje yra keletas pastatų, svarbiausia iš jų yra Marijos ėmimo į dangų bažnyčia (*Cerkev Marijinega vnebovzetja*), pastatyta XVII a. pab., išdekoruota gotikinėmis freskomis, turtinga barokiniu inventoriumi. Bažnyčios bokštas iškilęs į 52 m aukštį, į jo viršų veda 99 laiptai. Bažnyčioje reguliariai rengiamos vestuvės.

## Rekreacija
Ežeras yra gausiai turistų lankoma vieta. Plačiai žinomas tarp irkluotojų, kadangi turi geras sąlygas sportui. 1966, 1979, 1989 ir 2011 m. čia vyko pasaulio irklavimo čempionatas.

## Išnašos
Marie Slip

**Maris Slipas** (; tikrasis vardas ; 1980 m. gruodžio 26 d. Rusijos TFSR) – rusų darkwave muzikos grupės „Otto Dix“ klavišininkas, kompozitorius, aranžuotojas, ir prodiuseris, apsakymų autorius.

## Biografija
Muzikos mokykloje baigė fortepijono klasę. Nuo 13 metų domisi programavimu iki šiol mėgsta senus kompiuterinius žaidimus. Darbas muzikos srityje prasidėjo nuo „ZX Spectrum“ – garso takelių kūrimo savo žaidimams (8-asis skyrius; Imperija 1, 2, 3). Nuo to laiko parašė daugiau kaip 500 garso takelių. Domisi grafika.

2006 m. Maris įkūrė savo įrašų kompaniją „Dizzaster“, užsiimančia muzikos ir knygų leidyba.

2007 m., kartu su Kirilu Malicevu, organizavo kasmetinį meno festivalį, siekdami išvesti gotikinę kultūrą iš pogrindžio. Paroda buvo pavadinta „Artdarkwave“, nuo žodžio darkwave.

## Šaltiniai
Slavatyčės

**Slavatičė** (, ) – kaimas Lenkijos rytuose, Slavatičės valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 44 km į pietryčius nuo Palenkės Bialos ir apie 88 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaimas įsikūręs kairiajame Vakarinio Bugo upės krante, Kodenio lygumoje. Šalia kaimo yra Slavatičės-Domačevo pasienio punktas.

## Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1499 metais. Iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVI a. įkurta Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos parapija. 1577 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės. 1761 m. įkurta Slavatičės Rožinio Dievo Motinos parapija. Po 1863 m. sukilimo gyvenvietei atimtos miesto teisės. 

1910-1912 m. pastatyta Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos cerkvė. 1913-1919 m. pastatyta Slavatičės Rožinio Dievo Motinos bažnyčia. Iki II pasaulinio karo kaime gyveno apie 1000 žydų ir veikė Slavatičės žydų kapinės. II pasaulinio karo pradžioje gyvenvietė buvo sumbombarduota ir susprogdintas šalia buvęs tiltas per Bugo upę.


Vaizdas:Slawatycze 12.jpg|Rožinio Dievo Motinos bažnyčia
Vaizdas:Lato 017.jpg|Rūpestingosios Dievo Motinos cerkvė
Vaizdas:Slawatycze 15.jpg
Vaizdas:Slawatycze2.jpg
Karantino uosto kapitonas

**Karantino uosto kapitonas** () – pareigūnas Rusijos imperijoje, vadovavęs karantino uostui. Ši pareigybė egzistavo 1818–1904 m., pirmą kartą reglamentuota 1818 m. rugpjūčio 21 d. Karantinų statute (*Устав о карантинах*). Karantino uostų kapitonus, parinktus iš atsargos vyresniųjų jūrų karininkų, skirdavo Vidaus reikalų ministerija.

Karantino uosto kapitono funkcijos buvo:
* bendras vadovavimas karantino uostui;
* Karantino valdybos informavimas apie sulaikytus laivus, paskirtus valymo laikotarpius ir pan.;
* asmeninis vadovavimas laivų apžiūroms, komandų ir keleivių apklausa;
* saugumo asmenims, davusiems parodymus prieš laivo škiperį, užtikrinimas;
* sprendimų apie laivų sulaikymą priėmimas;
* duomenų apie laivą, komandą ir keleivius fiksavimas virvelinėje knygoje ().

Karantino uosto kapitonui buvo pavaldūs:
* karantino brandvachtos,
* kateriai su komandomis,
* laivų sargyba,
* padėjėjas, kuris vedė apskaitos knygą, kurioje būdavo užrašomi visi dienos įvykiai.

Pagal „Pareigybių paskirstymą klasėms“ (*Классноe расписаниe должностей*) karantino uosto kapitonas buvo priskirtas VII klasei, o jo padėjėjas – IX klasei. Karantino uosto kapitono pareigybė turėjo tokius pačius tarnybinius apribojimus ir numatytas nuobaudas kaip ir kiti karantino valdininkai (pvz., karantino valdytojas, karantino komisaras).

Ši pareigybė egzistavo iki 1904 m. kovo 15 d., kai Rusija ratifikavo Paryžiaus Tarptautinę sanitarijos konvenciją, pagal kurią buvo sudaryti gydytojų stebėjimo stotys ir punktai.

## Nuorodos
* Бельдова М.В. Капитан карантинного порта
* Фрейберг Н.Г. Врачебно-санитарное законодательство в России: Узаконения и распоряжения правительства по гражд. мед. части. Междунар. санитарные конвенции. СПб., 1901; Он же. Врачебно-санитарное законодательство в России: Узаконения и распоряжения правительства по гражд, мед. санитарной и фармацевтической частям. 3-е изд., исправл. и дополн. СПб., 1913.
Liaudies pagalba

**Liaudies pagalba** – Lietuvos raudonosios pagalbos CK nelegalus mėnesinis laikraštis, ėjęs 1937 m. Kaune.

## Istorija

Spausdintas rotatoriumi. Rašė apie Lietuvos politinių kalinių komunistų gyvenimą, lietuvių savanorių kovas su falangistais Ispanijoje, skelbė Lietuvos raudonosios pagalbos būrelių finansines ataskaitas. Išėjo trys numeriai.

## Šaltiniai
Voronovas

**Voronovas** − pavardė.

Pavardę turi šie asmenys:

* Genadijus Voronovas (1910–1994) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas;
* Piotras Voronovas (g. 1979) – rusų smuikininkas ir aranžuotojas, Otto Dix grupės muzikantas;
Lietuva-kalėjimas

**Lietuva-kalėjimas** – Lietuvos Raudonosios pagalbos organizacijos CK laikraštis, ėjęs 1925 m. Smolenske.

## Istorija

Leistas kaip Politinių kalinių draugų grupės organas, Lietuvoje platintas nelegaliai. Išėjo du numeriai.

## Šaltiniai
Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos parapija

**Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos parapija** () - viena iš Terespolio stačiatikių dekanato parapijų, Slavatičės kaime. Parapijai priklauso Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos cerkvė. Parapija minima jau XVI amžiuje. 1923 m. parapijai priklausė apie 2000 tikinčiųjų. 

## Literatūra

* Kalendarz prawosławny na 2009 rok, Wydanie Warszawskiej Metropolii Prawosławnej, ISSN 1425-2171
Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos cerkvė

**Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos cerkvė** () – cerkvė, esanti Slavatičės kaime. Cerkvė priklauso Slavatičės Rūpestingosios Dievo Motinos parapijai. Cerkvė pastatyta 1910–1912 m. rusiškos bizantikos architektūros stiliumi. Pirmoji cerkvė šioje vietoje buvo pastatyta XV a., kurios statybas finansavo *Ursulas Vološinas*. 1721 m. pastatyta medinė dvikupolė cerkvė. 1988 m. gruodžio 15 d. cerkvė buvo įtraukta į Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.


Vaizdas:Cerkiew sławatycze front2.JPG
Vaizdas:A-170 z 15.12.1988 Cerkiew prawosławna fil. p.w. Wniebowzięcia NMP ob. p.w. Opieki Matki Boskiej.jpg
Vaizdas:Sławatycze detal fasady.jpg
Vaizdas:Sławatycze Cerkiew prawosławna fil. p.w. Wniebowzięcia NMP ob. p.w. Opieki Matki Boskiej (XIX-XX) 04 JoannaPyka.JPG


## Nuorodos

* Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.);
* Parapijos tinklalapis (lenk.) .
Slavatičės žydų kapinės

**Slavatičės žydų kapinės** () – žydų kapinės Slavatičės kaime, *ul. Polnej* gatvėje. Kapinių plotas 1 ha, kapinės yra aptvertos ir išlikę keli paminklai.

## Literatūra

* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990, s. 57.
 
## Nuorodos

* Aprašymas apie kapines (lenk.) .
Slavatičės Rožinio Dievo Motinos parapija

**Slavatičės Rožinio Dievo Motinos parapija** () – parapija, įkurta 1761 metais. 1913-1919 m. pastatyta Slavatičės Rožinio Dievo Motinos bažnyčia.
## Nuorodos

* Parapijos tinklalapis (lenk.)
* Aprašymas apie parapiją (lenk.).
Piotras Voronovas

**Piotras Voronovas** (; 1979 m. birželio 17 d. Leningradas, Rusijos TFSR) – rusų smuikininkas ir aranžuotojas, buvęs „Otto Dix“ grupės muzikantas, profesionalus fotografas.

## Biografija
Muzikuoti pradėjo būdamas 5 metų. Būdamas šešerių pradėjo mokytis groti smuiku. Raudonu diplomu baigė Sankt Peterburgo konservatoriją, dirbo įvairiuose akademiniuose orkestruose ir nedideliuose Rusijos ir Europos kolektyvuose, daug gastroliavo, tarp jų ir Pietų bei Šiaurės Amerikoje. Koncertavo kaip solistas, dalyvavo roko ir džiazo projektuose, rašė įvairių stilių muziką. 1994 m. pradėjo domėtis elektronine muzika. Baigęs konservatoriją, vis daugiau laiko skyrė savo muzikai, ieškojo naujų smuiko skambesio galimybių ir šiuolaikiškos kompozicijos technikų, kurių pagrindas skaitmeninės technologijos. 2007 m. pirmą kartą susipažino su grupe „Otto Dix“.

Grupei reikėjo aranžuotojo, kuris groja „akademiniu“ stiliumi. Tokiu būdu P. Voronovas įnešė pirmąjį savo indėlį į grupės kūrybą. Buvo priimtas sprendimas priimti Piotrą, kaip sesijinį muzikantą, dviem bendriems koncertams. Eksperimentas buvo toks sėkmingas, kad bėgant laikui Piotras tapo pilnaverčiu grupės „Otto Dix“ muzikantu.

2013 m. balandį paliko grupę.

2014 m. dalyvavo grupės „DreamVeil“ albumo įrašyme, atlikdamas instrumentinę kompoziciją „Mergelė“ ().

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Liaudies ūkis (1919)

**Liaudies ūkis** – Lietuvos ir Baltarusijos TSR žemdirbystės liaudies komisariato žurnalas, ėjęs 1919 m. Vilniuje lietuvių ir lenkų kalbomis.

## Istorija

Išėjo penki numeriai. Bendradarbiavo Zigmas Angarietis, Baltrus Matuzevičius ir kiti.

Redaktorius Motiejus Stankevičius.

## Šaltiniai
Vlodavos dekanatas

**Vlodavos dekanatas** () - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Vlodavos mieste.

## Parapijos

Dekanate yra 11 parapijų:

* *Dolhobrodų Šv. Aukščiausiojo Kryžiaus parapija* - Dolhobrodai;
* Hanos Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija - Hana;
* *Jablečnos Viešpaties Atsimainymo parapija* - Jablečna;
* *Lacko Dievo Motinos Kančios parapija* - Lackas;
* *Lubieno Šv. Mikalojaus parapija* - Lubienas;
* Orchuveko Šv. Jono Gailestingojo parapija - Orchuvekas;
* *Ružankos Šv. Augustino parapija* - Ružanka;
* Slavatičės Rožinio Dievo Motinos parapija - Slavatičė;
* Vlodavos Švč. Jėzaus Širdies parapija - Vlodava;
* Vlodavos Šv. Liudviko parapija - Vlodava;
* *Žukuvo Kodenio Dievo Motinos Vizitacijos parapija* - Žukuvas;

## Nuorodos

* Aprašymas apie dekanatą (lenk.).