open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Lietuvos ultimeito komandos Europos ir pasaulio čempionatuose

Nacionalinė Lietuvos ultimeito rinktinė dalyvavo keturiuose didžiuosiuose lauko čempionatuose:
Europos ultimeito čempionates (EUC 2019), Lietuvos ultimeito nacionalinė rinktinė dalyvavo Pasaulio ultimeito ir guts čempionate (WUGC) (2016 ir 2004), Pasaulio jaunimo ultimeito čempionate (WJUC 2002), taip pat Lietuvai atstovauja 

Lietuvos ultimeito klubai Europos ultimeito klubų ultimeito čempionato (EUCC) regioninėse varžybose.
Sėkmingiausi Lietuvos komandų pasirodymai buvo uždarų patalpų formate: 2020 metais Europos Ultimeito uždarų patalpų klubų čempionate (EUICC 2020) DTS ultimate Lietuvos moterų komanda iškovojo 1-ą vietą, bei 2022 metais Europos Ultimeito uždarų patatalpų čempionate (EUIC 2022) Lietuvos moterų rinktinė iškovojo 3-ą vietą.

Klubiniuose čempionatuose Lietuvai atstovavo stipriausi Lietuvos ultimeito klubai: Taškas, Zepps, Vorai, Drop That Smile/DTS Ultimate.

## Pasiekimai
Kvapusis gurgždis

* * Myrrhis aromatica * (L.) Spreng.

** Kvapusis gurgždis** (*Chaerophyllum aromaticum*) – salierinių (*Apiaceae*) šeimos, gurgždių genties daugiametis, šlapių vietų augalas. Kvapniojo gurgždžio pavadinimas kilo iš graikiškų žodžių: chairo – džiaugiuosi, pasitenkinti, phyllon – lapas, aromaticum – aromatiškas, maloniai kvepiąs

## Morfologija

Daugiametis, malonaus morkos kvapo augalas, 60–200 cm aukščio augalas. Stiebas šakotas, jo apatinė dalis šiurkščiai plaukuota, raudonai taškuota, žemiau bamblių ryškiai sustorėjęs, vagotas. Lapai žalios spalvos, plunksniškai suskaldyti arba tris kartus trilapiai (aukštesnieji 2–1 kart trilapiai), su kiaušiniškais, stambiais, 4–10 cm ilgio ir 1,5–5 cm pločio, dantytais, smailiaviršūniais, plaukuotais lapeliais; makštys neilgos, plačios, plėviškais kraštais.

Skėtis su 12–20 stipinų; skraistės nėra arba esti vienas, anksti nukrintantis skaistlapis; skaistlapėliai 6–9, lancetiški, smailiaviršūniai, plėviniais blakstienotais kraštais, žemyn atsilošę. Vainiklapiai neblakstienoti, ryškiai balti, pliki. Liemenėlis ilgesnis už savo kūgišką pamatą (mezginės viršūnėje esantį priedą).

Vaisių užmega tik vienas ar keli skėtuko žiedai; vaisius cilindriškas, 8–13 mm ilgio, 3 mm ilgio, šviesus, išilgai tamsiai dryžuotas, liemenėliai 2–3 ilgesni už stilopodį. Vaisiai išauga rugpjūčio mėn.

Žydi liepos mėnesį.

## Augavietės

Auga lapuočių ir mišriuose miškeliuose, krūmuose. Mėgsta pavėsingas vietas ir humusingą dirvožemį.

**Paplitimas [[Lietuva|Lietuvoje]]**: Neretas. Pasitaiko visuose respublikos rajonuose, auga sąžalynais.
**Bendras paplitimas**: Vidurio ir Rytų Europa, Viduržemio pajūris (Šiaurės Italija ir Balkanai), Rusijos europinė dalis.

## Lietuvoje aptinkamos formos ir hibridai

Mūsų šalyje pastebėti 2 šios rūšies varietetai: ***Chaerophyllum aromaticum var. aromaticum*** (var. longipilum Thell.) – stiebo apačia apaugusi ilgais, baltais, ant kauburėlių išaugusiais, paprastai žemyn palinkusiais plaukeliais; viršutinė stiebo dalis plika. Auga pakankamai drėgnuose mišriuose ir lapuočių miškuose, krūmuose, dažniausiai kalvų, taip pat upių ir upelių šlaituose bei krantuose. Dažnas visoje šalyje.***Chaerophyllum aromaticum var. brevipilum*** Murb.– stiebas iki pat viršaus apaugęs tankiais, minkštais, apie 0,5 mm ilgio, kiek prigludusiais plaukeliais. Auga panašiose, tik šiek tiek sausesnėse augavietėse, kaip ir anksčiau aprašytas varietetas. Šalyje apyretis, žinomas iš Lazdijų rajono (Pagrūdas) ir Kybartų apylinkių.

## Literatūra

* P.Snarskis, Vadovas Lietuvos augalams pažinti, Vilnius, 1969 m.
* V. Galinis, Vadovas Lietuvos TSR vandens augalams pažinti, Vilnius, 1980 m.
Gumbuotasis gurgždis

* * Selinum bulbosum * (L.) E.H.L.Krause
* * Scandix bulbosa * (L.) Roth
* * Polgidon bulbosum* (L.) Raf.
* * Myrrhis tuberosa* Jacq.
* * Myrrhis bulbosa * (L.) Spreng.
* * Chaerophyllum verticillatum * Pers.
* * Chaerophyllum prescottii * DC.
* * Chaerophyllum laevigatum * Vis.
* * Chaerophyllum caucasicum * (Fisch. exHoffm.) Schischk.
* * Chaerophyllum bulbosum prescottii * (L.) Lindem.
* * Chaerophyllum bulbosum hirsutissimum * Kuntze
* * Chaerophyllum bobrovii * Schischk.
* * Anthriscus prescottii *(DC.)

**Gumbuotasis gurgždis** (*Chaerophyllum bulbosum*) – salierinių (*Apiaceae*) šeimos, gurgždių genties šlapių vietų, maistinis augalas.

Gumbuotojo gurgždžio pavadinimas kilo iš graikiškų žodžių: *chairo* – džiaugiuosi, o *phyllon* – lapas; *bulbosum* – gumbuotas, sustorėjęs, svogūniškas.

## Morfologija

Dvimetis augalas. Stiebas stačias, apvalus, tuščiaviduris, pamatas gumbiškai sustorėjęs, po bambliais išsipūtęs, tik apatinė dalis su violetinėmis dėmėmis, apaugęs baltais, šiurkščiais plaukeliais, viršutinė dalis plika. Lapai maloniai kvepia, nešvariai žali, trikampiško kontūro, 15–30 centimetrų ilgio, apatinė dalis apaugusi retais plaukeliais, 3 kartus plunksniški, plunksniškai skaldytais lapeliais; skiltys lancetiškos arba linijiškos, smailios; apatiniai lapai ilgais, nelabai plaukuotais lapkočiais, viršutiniai – beveik bekočiai, ilgomis makštimis ir siauru, negausiai suskaldytu į linijiškas skiltis lakšteliu.

Žiedynas 3–7 centimetrų skersmens, su 8–15(20) nevienodo ilgio stipinų, be skraistės; skraistlapėliai linijiškai lancetiški, nusmailėję, nelygūs plėneliniais blakstienotais kraštais. Skraistės nėra arba ji tik iš vieno kito lapelio tesudaryta. Skraistelė daugialapė. Skraistlapėliai blakstienoti. Skraistlapėliai dažniausiai asimetriški, iš vieno šono, po 3–6. Vainiklapiai balti, iki vidurio įskelti. Vaisius pailgas, 4–6 milimetrų ilgio, 1,5–2 ml pločio, su plačiu plokščiu stilopodžiu ir trumpais, į šalis nulinkusiais liemenėliais.

Žydi birželio – liepos mėnesį.

## Augavietės
Auga paupių miškuose ir krūmuose. Labai retas. Kartais auginamas.

**Paplitimas [[Lietuva|Lietuvoje]]**: Rastas miškinguose Mažupės šlaituose tarp Joniškėlio miestelio ir Mūšos.**Bendras paplitimas**: Vidurio ir Rytų Europa, europinė Rusijos dalis, Kaukazas, Šiaurės Balkanai.

## Literatūra

* P. Snarskis, „Vadovas Lietuvos augalams pažinti“, Vilnius, 1969 m.
* V. Galinis, „Vadovas Lietuvos TSR vandens augalams pažinti“, Vilnius, 1980 m.
Giacomo Balla

**Džakomas Bala** (, 1871 m. liepos 18 d. – 1958 m. kovo 1 d.) – XX a. italų dailininkas. Vienas svarbiausių futurizmo meno srovės tapytojų.

## Biografija
Džakomas Bala gimė 1871 m. liepos 18 d. Turine. 1891 m. jis trumpai mokėsi Turino Albertinos akademijoje, meno licėjuje. 1892 m. mokėsi Turino universitete. 1895 m. Dž. Bala persikėlė į Romą, dirbo iliustratoriumi, karikatūristu, portretistu. 1899 m. jo kūriniai eksponuoti Venecijos bienalėje. 1900 m. Dž. Bala 7 mėnesius praleido Paryžiuje padėdamas iliustratoriui Serafino Macchiati. Paryžiuje susižavėjo neoimpresionizmu. Grįžęs į Romą Dž. Bala su prancūzų neoimpresionistine tapybos technika supažindino Dž. Severinį ir U. Bočionį. 1903 m. Dž. Balos kūriniai eksponuoti tarptautinėje parodoje Venecijoje, 1904 m. − parodose Miunchene ir Diuseldorfe, 1909 m. − Rudens salone Paryžiuje.

Dž. Bala pasirašė antrąjį „Futuristinės tapybos technikos manifestą“ kartu su U. Bočioniu, Dž. Severiniu, K. Kara ir L. Rusolu, bet prie futuristų grupės prisijungė tik 1913 m. 1912 m. jis lankėsi Londone ir Diuseldorfe, sukūrė pirmąsias savo abstrakčias šviesos studijas. 1913 m. jo kūriniai eksponuoti Berlyne ir Roterdame. 1914 m. Dž. Bala eksperimentavo su futuristine skulptūra, kūrė futuristinį dekorą baldams ir tekstilės gaminius. 1915 m. įvyko pirmosios Dž. Balos personalinės parodos Romoje. 1935 m. jis išrinktas Šv. Luko akademijos nariu Romoje. Džakomas Bala mirė 1958 m. kovo 1 d. Romoje. Jis buvo labiau lyrinis tapytojas, jo netraukė vaizduoti judančių mašinų jėgos kaip kitų futuristų. Taip pat, Dž. Bala liko ištikimas futuristinei stilistikai ilgai po to, kai kiti dailininkai ją apleido. Tik nuo 1931 m. Dž. Balos stilius tapo tradiciškesniu, klasiškesniu su impresionistiniais bruožais. Šis pasikeitimas tikriausiai įtakotas Italijos fašistinės ideologijos.

## Kūrinių galerijos
* wikiart.org
* the-athenaeum.org

## Šaltiniai

* guggenheim.org/ 
* Encyclopaedia Britannica
* tate.org.uk/
Pelkinė guostė

* * Seseli venosum * Hoffm.
* * Seseli saxifragum * Schöller
* * Selinum dubium* (Schkuhr) Leute
* * Selinum venosum* (Hoffm.) Prantl
* * Selinum turfosum* Baumg.
* * Selinum cenolophoides* Turcz. ex Ledeb.
* * Ligusticum venosum* (Hoffm.) Calest.
* * Cnidium venosum* (Hoffm.) W.D.J.Koch
* * Cnidium silvestre * Mutel
* * Cnidium salinum* Turcz.
* * Cnidium dubium* (Schkuhr) Schmeil & Fitschen
* * Aethusa venosa* (Hoffm.) Jess.

**Pelkinė guostė**, arba **paprastoji guostė** (*Cnidium dubium*) – salierinių (*Apiaceae*) šeimos, guosčių genties šlapių vietų augalas.
Pelkinės guostės pavadinimas kilo iš lotyniškų žodžių: knidium – guostė, dubium – abejotina.

## Morfologija

Dvimetis, kartais daugiametis žolinis augalas. 30–90 cm aukščio augalas. Stiebas stačias, plikas, prie pamato apvalus, viršutinė dalis briaunota ir šakota. Lapai pailgai kiaušiniško kontūro, du ir tris kartus plunksniški; paskutinės eilės lapeliai linijiniški ar lancetiškai linijiniški, smailiaviršūniai, žemyn riestais kraštais, negiliai pjūkliškai dantyti, su persišviečiamomis gyslomis, kartais dviskiaučiai ar triskiaučiai; lapų makštys gana plačios, baltais pakraščiais, viršutinės ilgesnės, prie stiebo prigludusios, rausvos. Žiedai balti.

Žiedynas 5– 7 cm skersmens, su 20– 25 stipinais; skraistės nėra arba ją sudaro 2– 3 šiurkštūs, yliški lapeliai; skraistlapėliai gausūs, pliki, linijiškai yliški, tokio pat ilgio kaip žiedkočiai.

Skeltavaisis beveik rutuliškas, kiaušiniškas, iš šonų truputį suplotas, sudarytas iš dviejų merikarpių. Vaisiai, 2– 2,5 mm ilgio ir apie 2 mm pločio; liemenėliai kelis kartus ilgesni už kūgišką stilopodį, nulinkę; merikarpiai su 5 išilginėmis, šviesesnėmis, geltonomis storomis skiauteriškomis briaunelėmis. Merikarpiai išorinėje pusėje išgaubti, nelygiu, raukšlėtu paviršiumi, rudi, žaliai rudi, 4,0– 4,5 mm ilgio, 1,8– 2,5 mm pločio, 1,0– 2,0 mm storio. Žydi rugpjūčio – rugsėjo mėnesį.

## Augavietės

Auga permainingai šlapiose ar drėgnose buveinėse su vidutinio derlingumo, neutralios reakcijos, humusingu ar durpiniu dirvožemiu: pelkėtose pievose ar ganyklose, negiliose žemapelkėse, ežerų pakrantėse, šlapiose kirtavietėse ir miškų aikštelėse. Reta. Buveinių sausinimas ir teršimas bei sumedėjusių augalų konkurencija yra pagrindiniai pelkinių guosčių išlikimui grėsmę keliantys veiksniai.

**Paplitimas [[Lietuva|Lietuvoje]]**: Labai retas. Saugoma. Įtraukta į Lietuvos raudonąją knygą. Iki šiol aptiktas Vilniaus (Antaviliai, Baltoji Vokė) ir Trakų rajonuose Ilkučių ež. apylinkėse, o Limanovskos duomenimis, dar prie Lygainių, Karvio, Karklotės ir Meduvio ež. Dėl mažo gausumo augalams pražūtingas bet koks ekotopų keitimas, intensyvus pievų ir ganyklų naudojimas.

Pastaruoju metu rūšis rasta: Lynežerio ir Rudnios apylinkėse, Palkabalio ir Rudnios miškuose (Varėnos r.), Baltamiškio miške (Lazdijų r.).

**Bendras paplitimas**: Pietų Skandinavija, Vidurio Europa, Rusijos europinė dalis, Sibiras, Vidurio Azija.

## Literatūra

* P.Snarskis, Vadovas Lietuvos augalams pažinti, Vilnius, 1969 m.
* V. Galinis, Vadovas Lietuvos TSR vandens augalams pažinti, Vilnius, 1980 m.
Gino Severini

**Džinas Severinis** (, 1883 m. balandžio 7 d. – 1966 m. vasario 26 d.) – XX a. italų dailininkas.

## Biografija
Džinas Severinis gimė 1883 m. balandžio 4 d. Kortonos mieste, Toskanoje. Jis mokėsi Kortonos technikos mokykloje. 1899 m. persikėlė į Romą, kur lankė dailės užsiėmimus Villa Medici ir 1901 m. sutiko Umbertą Bočionį. Džakomas Bala juos supažindino su divizionistine tapybos technika, kai spalvos tonai perteikiami nemaišant pagrindinių spalvų. 1906 m. lapkritį Džinas Severinis atvyko į Paryžių, susipažino tiesiogiai su impresionistų kūriniais, susitiko neoimpresionistą P. Sinjaką. Paryžiuje jo pažįstamais buvo svarbiausi to meto avangardiniai dailininkai: Žoržas Brakas, Pablas Pikasas, Chuanas Grisas, Amedėjas Modiljanis ir kiti. Taip pat poetai: Gijomas Apolineras, Maksas Žakobas, Polis Fortas.

Džinas Severinis buvo pakviestas prisijungti prie italų futuristų judėjimo ir pasirašė 1910 m. balandį paskelbtame „Futuristinės tapybos technikos manifeste“ kartu su Dž. Bala, U. Bočioniu, K. Kara ir L. Rusolu. Skirtingai nuo kitų futuristų, Dž. Severinis mažiau žavėjosi mašinų judėjimu ir technokratiniais to laikmečio gyvenimo elementais. Jis dažniau rinkosi šokio temą norėdamas perteikti futuristų teorijas apie dinamizmą ir greitį dailėje. Dž. Severinis padėjo organizuoti pirmąją futuristų parodą 1912 m. vasarį Bernheimo Jaunesniojo galerijoje Paryžiuje. 1913 m. įvyko jo personalinės parodos Marlboro galerijoje Londone ir „Audros“ (Der Sturm) galerijoje Berlyne. Dž. Severinis naudojo kubistinę koliažo techniką savo paveiksluose ir apie 1916 m. jo paveikslai tapo fragmentesniais, sukurtais sintetinio kubizmo stiliumi. Jis įtraukė į paveikslus figūrų detalių, tapytų akademiniu klasikiniu stiliumi ir nuo 1920 m. iki apie 1943 m. tapė šiuo stiliumi. 

1921 m. buvo publikuotas Dž. Severinio teorinis veikalas „Nuo kubizmo iki klasicizmo“. Vėliau gyvenime dailininkas kūrė dekoratyvias paneles, freskas, mozaikas tradiciniu stiliumi, dirbo Šveicarijos bažnyčiose. 1935 m. grįžo į Italiją. 1940–42 m. pradėjo dirbti teatre, kūrė dekoracijas ir kostiumus. 1946 m. galutinai apsigyveno Paryžiuje. Jo tapybos stilius šiais vėlyvaisiais metais tapo vėl pusiau abstrakčiu. 1946 m. išleista jo autobiografija „Tapytojo gyvenimas“. Džinas Severinis mirė 1966 m. vasario 26 d. Paryžiuje. Palaidotas gimtojoje Kortonoje, Italijoje.

## Kūrinių galerijos
* wikiart.org
* the-athenaeum.org
* Dž. Severinio kūriniai Niujorko šiuolaikinio meno muziejaus svetainėje
* artnet.com

## Šaltiniai

* guggenheim.org/ 
* Encyclopaedia Britannica
* tate.org.uk
Jurijus Caleris

**Jurijus Aleksandrovičius Caleris** (, g. 1973 m. gegužės 22 d. Pervouralske, Sverdlovsko sritis) – Rusijos muzikantas. 1997–2013 metais buvo grupės „Mumij Troll“ gitaristas ir klavišininkas.

## Biografija

Jurijus Caleris gimė 1973 m. gegužės 22 d. Pervouralske, Sverdlovsko regione. Mokėsi Čaikovskio muzikos mokykloje Jekaterinburge, fortepijono klasę, tačiau greitai ją metė. Kiek vėliau jis susidomėjo rokenrolo muzika, grupėmis „Alisa“ bei „DDT“, tuo metu pradėjo groti gitara.

Koncertavo su savo tėvu, gerai žinomu džiazo muzikantu, vietiniuose baruose. Vėliau jis prisijungė prie grupės „Ptica Zu“. Po grupės žlugimo išvyko į Maskvą, kur jis dirbo su muzikantais Pavelu Kašinu ir Sergejumi Mazajevu. 1997 metais Jurijus gavo pasiūlymą tapti grupės „Mumij Troll“ nariu. 2005 m. pabaigoje pakartotinai išleistas grupės „Ptica Zu“ albumas analogišku pavadinimu.

## Nuorodos

* Mumij Troll oficiali svetainė – mumiytroll.com
Jurijus Kasparianas

**Jurijus Dmitrijevičius Kasparianas** (; 1963 m. birželio 24 d. Leningrade) – rusų gitaristas.

1982–1990 metais buvo roko grupės „Kino“ gitaristas, taip pat jis buvo projekto „Pop-Mechanika“ narys. Gastroliavo SSRS, Italijoje, Danijoje, Suomijoje, Prancūzijoje ir Vokietijoje.

1991 metais Jurijus grojo grupėje „Petlia Nesterova“ (), bet ją paliko tais pačiais metais. Po to, jis vėlesnius 10 metų buvo muzikaliai neaktyvus.

Nuo 2001 m. rudens J. Kasparianas yra Viačeslavo Butusovo suburtos grupės „Ju-Piter“ gitaristas.

## Nuorodos

* Jurijus Kasparianas Allmusic svetainėje
Karaliaus Mindaugo husarų batalionas

**Karaliaus Mindaugo husarų batalionas** (**KM HB**) – Lietuvos ginkluotųjų pajėgų karinis dalinys, esantis Lietuvos kariuomenės Sausumos pajėgų Mechanizuotosios pėstininkų brigados „Geležinis Vilkas“ sudėtyje. Įsikūręs Panevėžio rajone, Pajuostyje.

Bataliono pagrindinė funkcija – išlaikyti aukštą savo padalinių parengtį dalyvaujant operacijose už Lietuvos ribų ir vykdant savo šalies gynybą.

## Istorija
1991 m. birželio 6 d. Panevėžyje buvo suformuota mokomoji kuopa. Tų pat metų gruodžio 1 d. Krašto apsaugos ministro įsakymu įkurtas Panevėžio atskirasis batalionas. Jo vadu paskirtas kapitonas Algis Vaičeliūnas. 1993 m. gruodžio 10 d. batalionui suteiktas Lietuvos karaliaus Mindaugo vardas. 1992 m. pavasarį batalionas priskirtas „Geležinio Vilko“ Lauko kariuomenės brigadai. 

1995 m. gegužės 28 d. batalionui įteikta kovinė vėliava su šūkiu „Viešpatie, padėk mums, Tėvynės laisvę ir garbę ginam!“. 1996 m. gegužės 10 d. batalione įkurtas karininkų, o 1997 m. spalio 21 d. ir seržantų klubai. 

Nuo 2002 m. bataliono kariai dalyvavo taikos palaikymo misijose Kosove, Afganistane ir Irake, kitose tarptautinėse operacijose. Nuo 2010 m. pirmojo pusmečio Karaliaus Mindaugo motorizuotojo pėstininkų bataliono karių kuopa vykdė budėjimą Lenkijos vadovaujamoje Europos Sąjungos kovinėje grupėje. 

Nuo 2012 m. batalionas yra tiesiogiai pavaldus Lietuvos kariuomenės Sausumos pajėgų vadui. 2014 m. sausio 1 d. batalionui suteiktas Lietuvos karaliaus Mindaugo husarų bataliono pavadinimas, pakeistas bataliono tarnybos ženklas. Nuo 2014 m. sausio 1 d. batalionas vykdo budėjimą Lietuvos kariuomenės Taikos meto užduočių operacinėse pajėgose. Nuo 2016 m. sausio batalionas vėl įjungtas į Mechanizuotosios pėstininkų brigados „Geležinis Vilkas“ sudėtį.

2024 m. atidaryta Karaliaus Mindaugo bataliono šv. Jurgio koplyčia.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Karaliaus Mindaugo husarų batalionas 
* Pajuosčio karinis miestelis *autc.lt*
Ernestas Denhofas

**Ernestas Denhofas** (*Ernest Denhoff*, apie 1630–1693) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, karaliaus gvardijos pėstininkų pulko pulkininkas (1666), Karūnos armijos generolas-majoras (1670), Lietuvos didysis medžioklis (1676–1683), Vilniaus kaštelionas (1683–1685), Karūnos armijos generolas-leitenantas, Malborko vaivada (1685–1693), karalienės rūmų maršalka (1687), Dzežgonskio seniūnas.

## Biografija
Lenkijos bajorų Denhofų giminės atstovas, herbo „Vepr“ savininkas. Prenu kašteliono ir vaivados Ernesto Magnuso Denhofo (1581–1642) ir Jekaterinos fon Donos (1606–1659) vyresnysis sūnus. Jaunesnieji broliai – Lietuvos didysis pastalininkis Gerardas (apie 1632–1685) ir Prūsijos generolas-leitenantas Frydrichas (1639–1696).

ATR su Ukrainos kazokais (1648–1654), su Švedija (1655–1660), Maskva (1654–1667) karų dalyvis. Nuo 1666 metų – Karaliaus gvardijos pėstininkų pulko pulkininkas. 1670 ir 1672 metais buvo renkamas pasiuntiniu (deputatu) į seimus. 1670 metais – Karūnos armijos generolas-majoras.

1671–1676 metais Ernestas Denhofas dalyvavo kariniuose veiksmuose Ukrainoje prieš turkus, osmanus ir kazokus. 1676 metais gavo Lietuvos didžiojo medžioklio pareigybę. 1683–1685 metais Ernestas Denhofas nešiojo Vilniaus kašteliono titulą.

Nuo 1683 metų – Krokuvos komendantas ir Karūnos armijos generolas-majoras. Vienos mūšyje 1683 metais vadovavo pėstininkų įgulai. 1685 metais Ernestas Denhofas gavo Malborko vaivados pareigybę. 1687 metais buvo paskirtas Lenkijos karalienės Marijos Kazimieros rūmų maršalka.

Naudojosi ATR karaliaus Jono Sobieskio pasitikėjimu. Perėjo iš kalvinizmo į katalikybę ir gavo vietą ATR senate.

## Šeima
Buvo vedęs du kartus. Pirma santuoka buvo su Ana Olesnicka, Razvejuvo seniūno Stanislovo Olesnickio (m. iki 1668), ir Joanos Olendskos dukterimi, nuo santuokos su kuria turėjo vienintelę dukterį:

* Joana Denhof (m. po 1716), Lietuvos lauko etmono ir Polocko vaivados Stanislovo Ernesto Denhofo (apie 1673–1728) žmona nuo 1709 metų.

Antrą kartą vedė Konstanciją Sluškaitę (m. 1723), Lietuvos dvaro paiždininkio Boguslavo Jurgio Sluškos (apie 1620–1658) ir Anos Potockytės (m. 1695), Pamario vaivados Vladislovo Denhofo (1639–1683) našlės, dukterį. Antroje santuokoje vaikų neturėjo.

## Literatūra
* В. Пазднякоў. Дэнгафы // Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. Т.1: Абаленскі – Кадэнцыя / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (гал.рэд.) і інш.; Маст. З. Э. Герасімовіч. – Мн.: БелЭн, 2005. −688 с.: іл. С. 613. ISBN 985-11-0315-2 ISBN 985-11-0314-4 (т. 1)

## Nuorodos

|-
Jonas Rževuskis

**Jonas Rževuskis**  (g. 1732 m., m. 1759 m. rugsėjo 17 d.) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos pastalininkis nuo 1756 metų.

## Biografija
Mykolo Juozapo Rževuskio sūnus, Pranciškus ir Kazimiero brolis.

Už nuopelnus buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu 1758 metais Vašuvoje. 

Buvo pasiuntiniu nuo Livsko žemės į 1758 metų seimą.

## Pastabos

## Nuorodos
Juzefas Liubomirskis (m. 1755)

**Juzefas Liubomirskis **  (m. 1755 m. rugpjūčio  6 d. ) – Kunigaikštis, Lietuvos pastalininkis 1744-1755 metais, Karūnos Tribunolo maršalka 1741 metais, Karūnos armijos generolas-leitenantas 1752 metais, Dragunų regimento šefas 1746 metais, Jahorlicko, Perejaslsvlio ir Sadecko seniūnas. 

## Biografija
Buvo Jurgio Aleksandro Liubomirskio sūnus. Vedė Felicijoną Jablonovskaitę, vėliau Magdaleną Liubomirskaitę, buvo bevaikis.

1748 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu. 

## Literatūra
* Kawalerowie i statuty Orderu Orła Białego 1705-2008, 2008, s. 178.
* Rodzina, herbarz szlachty polskiej, t. IX, Warszawa 1912, s. 181.
* Urzędnicy centralni i dygnitarze Wielkiego Księstwa Litewskiego XIV-XVIII wieku spisy opracowali Henryk Lulewicz i Andrzej Rachuba, Kórnik 1994, s. 219.

## Išnašos

## Nuorodos
Jevgenijus Zvidionijus

**Jevgenijus Vladimirovičius Zvidionijus** (, pravardė *Sdvig*, , g. 1968 m. gruodžio 11 d. Vladivostoke) – sovietų ir Rusijos roko muzikantas, grupės „Mumij Troll“ gitaristas.

## Biografija
Pradėjo groti bosine gitara ir klavišiniais mokyklos roko grupėje Azbuka (*Азбука*). Baigęs vidurinę mokyklą, mokėsi politechnikos institute. 1991–1993 m. dirbo kompiuterinės grafikos meistru. Nuo 1985-ųjų grojo vietinėse grupėse „Tretja straža“ (*Третья стража*) bei „Tumannyj ston“ (*Туманный стон*). 1990 metais jis dalyvavo „Mumij Troll“ albumo „Delaj Ju Ju“ (*Делай Ю Ю*) įrašyme. 1996 m. rudenį gavo pasiūlymą tapti grupės „Mumij Troll“ nariu.

Vedęs, turi sūnų Marką (g. 1999 m.).

## Nuorodos
* Mumij Troll oficiali svetainė – mumiytroll.com
Carlo Carrà

**Karlas Kara** (, 1881 m. vasario 11 d. – 1966 m. balandžio 13 d.) – XX a. italų dailininkas. Metafizinės ir futuristinės tapybos atstovas.

## Biografija
Karlas Kara gimė 1881 m. vasario 11 d. Kvarjente, Pjemonte. Mokėsi pas vietos tapytoją ir stiukoistą. 1895 m. K. Kara persikėlė į Milaną, dirbo dekoratoriumi. 1904 m. lankė užsiėmimus taikomosios dailės mokykloje, po to trumpai mokėsi Breros akademijoje Milane. Daugiausiai tapytoju tapo savamoksliškai. 1909 m. jis sutiko poetą F. Marinetį ir dailininką U. Bočionį, kurie įtraukė K. Karą į futuristų judėjimą. 1910 m. K. Kara pasirašė abu futuristų manifestus. Jis Paryžiuje 1911 m. susitiko su P. Pikasu ir Ž. Braku, kurių įtaka K. Karos kūryboje pasireiškė kubistiniais elementais. K. Karos garsiausiu futuristiniu kūriniu yra paveikslas „Anarchisto Gali laidotuvės“ (1911 m., pertapytas su kubistiniais elementais), kuris pulsuoja futuristinės dailės veiksmo dinamizmu, galios ir jėgos vaizdavimu. 

1914 m. prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui futuristų judėjimas išsikvėpė. K. Kara pradėjo tapyti supaprastinto realizmo paveikslus, pvz., „Loto dukterys“ (1915) imituoja XIII a. tapytojo Džoto tapybos formų paprastumą. 1917 m. Feraros karo ligoninėje K. Kara sutiko tapytoją Džordžą de Kiriką, kuris jį paveikė. Abu dailininkai išvystė tapybos stilistiką, pavadintą „metafizine tapyba“. K. Karą sukūrė apie 20 tokių paveikslų ir publikavo knygą „Metafizinė tapyba“. Jau 1919 m. K. Kara nuo jos atsimetė, vėliau kūrė monumentalius, realistinius paveikslus, panašėjančius į XIV a. renesanso dailininko Mazačo kūrinius. 1921−1938 m. jis buvo dailės kritiku Milano laikraštyje *L'Ambrosiano*, propagavo „tikrąsias meno vertybes“, t. y. klasikinę dailę. K. Kara 1941−1952 m. dėstė Milano akademijoje ir mirė 1966 m. balandžio 13 d. Milane.

## Kūrinių galerija
* wikiart.org
* the-athenaeum.org
* „Anarchisto Gali laidotuvės“ analizė, khanacademy.org

## Šaltiniai

* Ian Chilvers, John Glaves-Smith. *A Dictionary of Modern and Contemporary Art.* Oxford University Press, 2009, p. 126-127
* Encyclopaedia Britannica
2016 m. FIBA pasaulio olimpinis kvalifikacijos turnyras

**2016 m. FIBA pasaulio olimpinis kvalifikacijos turnyras** () vyko 2016 m. liepos 5-10 dienomis. Šio turnyro nugalėtojai gavo teisę dalyvauti 2016 m. vasaros olimpiadoje. Nugalėtojomis tapo Serbija, Kroatija ir Prancūzija.

## Kvalifikacija

* Libanas buvo išbrauktas iš čempionato dalyvių dėl sudėtingų finansinių sąlygų, vietoj jo įrašyta Turkijos komanda.

## Galutiniai rezultatai (Belgradas)

## Galutiniai rezultatai (Manila)

## Galutiniai rezultatai (Turinas)

## Šaltiniai
Frederikas Juozas Denhofas

**Frederikas Juozas Denhofas** (? – 1723) – Abiejų Tautų Respublikos valstybinis veikėjas. Karaliaus pulkininkas, Lietuvos pataurininkis nuo 1712 m. Golubsko, Grybovsko, Guzovsko, Mžiglocko, Dembovecko seniūnas.

## Šeima
Vedė Lukreciją Kateriną Radvilaitę, Dominyko Mikalojaus Radvilos dukterį.

## Literatūra
* 'В. Пазднякоў. Дэнгафы // Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. Т.1: Абаленскі – Кадэнцыя / Рэдкал.: Г.П. Пашкоў (гал.рэд.) і інш.; Маст. З.Э. Герасімовіч. – Мн.: БелЭн, 2005. – 688 с.: іл. С. 614. ISBN 985-11-0315-2 ISBN 985-11-0314-4 (т. 1)

## Nuorodos
Kristupas Sapiega

**Kristupas Sapiega** (1590–1637 m. lapkričio 27 d., Paduja) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos pastalininkis (1623–1630), Lietuvos didysis stalininkas (1630–1631), Lietuvos didysis raikytojas (1631–1633), Lietuvos pataurininkis (1633–1637).

## Biografija
Lietuvos magnatų Sapiegų giminės, Kodenio linijos atstovas, herbo „Lis“ savininkas. Polocko vaivados Mikalojaus Povilo Sapiegos (1545–1599) trečiasis sūnus nuo santuokos su Ana Andrejevna Višnioveckaite (m. apie 1595).

Jaunystėje Kristupas su savo broliu Mikalojumi daug keliavo po Vakarų Europą, mokėsi Vienoje, Trire ir Maince 1608 metais, o Paryžiuje 1609–1610 metais, Madride 1611 metais. Taip pat gyveno Romoje 1612 m. ir Maltoje 1613 m. 1613 metų spalį broliai Krisrupas ir Mikalojus grįžo į tėvynę. 1616 metais Kristupas Sapiega savarankiškai važiavo į Nyderlandus.

Grįžęs namo, Kristupas Sapiega, kartu su savo broliu Aleksandru Sapiega, dalyvavo Lenkijos karaliaus Vladislovo Vazos žygyje į Maskvą 1617–1618 metais. 1621 metais dalyvavo turkų armijos sutriuškinime Chotyno mūšyje.

Už savo nuopelnus 1623 metais gavo Lietuvos pastalininkio pareigybę. 1623 metais buvo išrinktas pasiuntuiniu į seimą. 1625 metais lydėjo karalaitį Vladislovą į kelionę po užsienį. 1630 metais tapo Lietuvos didžiuoju pastalininkiu, o 1631 metais – Lietuvos didžiuoju raikytoju. 1632 metais buvo paskirtas pasiuntiniu į konvokacinį seimą. 1633 metais gavo Lietuvos didžiojo pataurininkio pareigybę.

1637 metais Kristupas Sapiega dėl blogos sveikatos nuvyko į Italiją, kur ir mirė lapkričio 27 d. Padujoje.

## Šeima
Buvo vedęs Elžbietą Firlej, nuo santuokos su kuria palikuonių neturėjo.

## Nuorodos
* Генеалогия магнатского рода Сапег
Jonas Samuelis Pacas

**Jonas Samuelis Pacas** ( g. 1616, m. 1654), Karaliaus dvariškis, pasiuntinys ir Lietuvos pastalininkis.

## Bibliografia
Lietuvos didžiojo vėliavininko Samuelio Paco sūnus. Buvo vedęs Aleksandro Bogdano Sapiegos dukterį.

Buvo paskirtas karaliaus dvariškiu 1639 metais. Nuo 1654 metų Lietuvos pastalininkis. 

## Literatūra
* *Polski Słownik Biograficzny*, t. XXIV, s. 701.

## Nuorodos
Vesiolo tvenkinys

**Vesiolo tvenkinys** () – tvenkinys Rusijoje, Rostovo srityje. Sudarytas 1939–1941 m. ant Vakarų Manyčiaus upės (Dono intakas). Nusidriekęs iš šiaurės vakarų į pietryčius 98 km, plotis iki 7 km. Užtvanka įrengta ties Vesiolo kaimu. Tvenkinys patenka į kaskadą, kurią dar sudaro Proletarsko ir Ust Manyčiaus tvenkiniai.

Tvenkinys naudojamas drėkinimo, laivybos, energetikos reikmėms.

## Šaltiniai
Vesjegonskas

**Vesjegonskas** () – miestas Rusijoje, Tverės srityje, šiaurės vakarinėje Rybinsko tvenkinio pakrantėje, prie Mologos įlankos, 253 km į šiaurės rytus nuo Tverės. Rajono centras. Upinis uostas, stotis prie geležinkelio Maskva–Sankt Peterburgas atšakos, keliai į Bežecką, Ustiužną. Medienos apdirbimo pramonė, vyno gamyba. Veikia krašto muziejus. Yra 3 XIX–XX a. pr. cerkvės.

## Istorija

Gyvenvietė pavadinimu *Весь Ёгонская* minima nuo 1564 m. XVI–XIX a. tai buvo svarbus prekybinis centras prie Mologos upės (prekiauta druska, vašku, apyniais, medumi, žuvimi, kailiais, gelumbe). 1776 m. suteiktas miesto statusas. XIX a. uždarius Tichvino vandens kelią, miesto reikšmė sumenko. Po 1940 m. didžioji dalis Vesjegonsko buvo užlieta sudarius Rybinsko tvenkinį, miestas atkurtas naujoje vietoje.

## Šaltiniai
Vetka

**Vetkà**  () – miestas pietryčių Baltarusijoje, Gomelio srityje, 15 km į šiaurės rytus nuo Gomelio, prie Sožo upės. Rajono centras. Keliai į Gomelį, Dobrušą, Čečerską. Maisto (pieno), tekstilės pramonė. Yra soboras, veikia liaudies meno muziejus.

## Istorija

Vetką 1682 ar 1685 m. įkūrė rusų sentikiai, atsikėlę iš vidurio Rusijos. Jie saloje Sožo upėje įkūrė gyvenvietę, kuri tapo religiniu, kultūriniu sentikių centru. Vystyti ikonų gamybos, rankraščių, medžio drožybos menai. 1735 ir 1764 m. Vetką sudegino caro armija, daugelis sentikių iškeldinta. XIX a. tai buvo miestelis, Gomelio apskrities Vetkos valsčiaus centras.

1925 m. suteiktas miesto statusas. 1986 m. Vetka pateko į Černobylio avarijos užterštumo zoną.

## Šaltiniai
Vetluga (miestas)

**Vetluga** (, ) – miestas Rusijoje, Žemutinio Naugardo srities šiaurėje, prie Vetlugos upės (ir jos intako Krasnicos), 47 km į šiaurę nuo Urenio. Rajono centras. Praeina Urenio–Kotlaso plentas, yra upinė prieplauka. Medienos apdirbimo, maisto (duonos) pramonė. Veikia krašto muziejus, XIX a. Šv. Jekaterinos ir Šv. Trejybės cerkvės, 1900 m. turgus. Apylinkėse yra Ananjino kultūros piliakalnių.

## Istorija

Nuo XIII a. šioje vietoje gyvavo marių miestas Juras. 1468 m. jį užėmė ir sunaikino Galičo-merių kunigaikštystė. Vietovė vėl apgyvendinta XVII a., kai apgyvendinta rusų. 1778 m. suteiktas miesto statusas.


Vetluga. Town Social Helping Centre.jpg|Medinė miesto architektūra
Vetluga. Trading Rows at the corner of Alyoshkov & Lenin Streets.jpg|Turgus
Vetluga. View to The Trinity Church.jpg|Šv. Trejybės cerkvė


## Šaltiniai
Vėjų juosta

**Vėjų juosta** () – kalvagūbris Rusijoje, Rytų Europos lygumos šiaurėje, į pietus nuo Onegos užutėkio (Baltoji jūra). Patenka daugiausia į Archangelsko sritį, vakarinė dalis yra Karelijoje. Ilgis ~200 km (iš rytų į vakarus), plotis ~50 km. Aukštis siekia iki 336 m (Did. Liovgoros k.). Kalvagūbris sudarytas iš kristalinių skalūnų su gabro ir periodito intruzijomis. Yra aukso, boksito santalkų. Kalvagūbrį raižo daug upių, gausu ežerų (didžiausias – Kožozeras).

Šlaituose auga spygliuočių miškai. Vėjų juosta beveik negyvenama (dauguma kaimų išnyko XX a. pab.).

## Šaltiniai
Via Via draustinis

**Via Via draustinis** () – draustinis Surinamo šiaurės rytuose, Maroveino apygardoje. Įkurtas 1966 m. Apima Atlanto vandenyno paplūdimius (~50 km ilgio juostą), gretimas pelkynes, maršas. Draustinyje seniau buvo saugomos jūrinių vėžlių perimvietės (buvo sutinkamos 4 rūšys: kietaodis vėžlys, ridlėja, žaliasis vėžlys, bisa), bet dėl erozijos nunyko, yra gausios paukščių kolonijos (ibiai, gervės, garniai, flamingai, girnovės).

## Šaltiniai
Jonas Tarlo

**Jonas Tarlo** (; 1684–1750 m. sausio 15 d., Opole) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, generalinis Podolės seniūnas (nuo 1728), Liublino (nuo 1719) ir Sandomiro vaivada (nuo 1736), Lietuvos pastalininkis (nuo 1717), Krosno, Letičevo, Medicko, Sokalsko, Jaselskio ir Grabovecko seniūnas, Lenkijos Karalystės Tribunolo maršalka.

## Biografija

Žymios Lenkijos bajorų Tarlų giminės, kilusios XV amžiaus pradžioje, atstovas, herbo „Topor“ savininkas. Vienas iš įtakingiausių ir galingiausių XVIII amžiaus antros pusės ATR magnatų. Liublino vaivados Stanislovo Tarlos (m. 1705) ir Terezės Duninos-Borkovskos sūnus.

Išsilavinimą gavo Prancūzijoje, po to buvo karaliaus Liudviko XIV rūmuose. Ne kartą buvo renkama deputatu (pasiuntiniu) į ATR seimus. 

Lenkijos karalystės armijos generolas-majoras ir Lanovo regimento šefas-komendantas.

Tarnogrodo konfederacijos dalyvis. 

Buvo politinis oponentas Augustui III Saksui. 

Stanislovo Leščinskio šalininkas 1704 ir 1710 metais ir jo pakartotino išrinkimo į Lenkijos sostą 1733 metais. 1734 m. – vienas iš Dzikovo konfederacijos organizatorių, Stanislovo Leščinskio gynybai. 

Po Leščinskio atsistatydinimo, palaikė magnatų Potockių pastangas jų siekimuose pasiekti susitaikymo ir sąjungos sudarymo tarp ATR su Rusija ir Austrija prieš Prusiją.

Keturis kartus užėmė Karūnos Tribunolo maršalkos potą.

Stambus žemvaldys, iki mirties valdė keletą miestų ir daugiau nei šimtą kaimų. 

Mirė bevaikis ir palaidotas Šv. Marijos bažnyčioje, Opole-Liubelske.

## Apdovanojimai
1719 matais buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu. 

## Šeima
Buvo vedęs keturis kartus. Jo pirma žmona tapo Mariana Liubovecka (m. po 1726), su kuria išsiskyrė 1717 metais. Po 1720 metų vedė antrą kartą Elžbietą Modrževską (m. 1728). 1732 metais trečią kartą vedė Elžbietą Branicką (m. 1746), Palenkės vaivados Stefano Mikalojaus Branickio ir Katerinos Scholastikos Sapiegaitės dukterį, Sokalo seniūno Pranciškaus Ksavero Potockio (m. 1731) našlę. 1746 metais ketvirtą kartą vedė Sofiją Krasinską (1718 (?1719)–1790), kuri praėjus ketveriems metams po jo mirties ištekėjo už Krokuvos kašteliono Antonijo Liubomirskio (1718–1782) (ji buvo antroji žmona).

## Nuorodos
* О. Вінниченко. Заповіт сандомірського воєводи Яна Тарло (1750 р.)

|-
Philipp Otto Runge

**Filipas Otas Rungė** (, 1777 − 1810 m.) – ankstyvojo vokiečių romantizmo tapytojas, grafikas, dailės teoretikas. 

## Biografija
Filipas Otas Rungė gimė 1777 m. liepos 23 d. Volgaste netoli Greifsvaldo vienuolikos vaikų šeimoje. 1797 m. jis pradėjo lankyti piešimo pamokas Hamburge. 1798 m. F. O. Rungė paliko darbą brolio ekspedijavimo firmoje ir nusprendė tapti tapytoju. 1799 − 1801 m. mokėsi Kopenhagos dailės akademijoje, po to − 2 metus Dresdeno dailės akademijoje. 1803 m. grįžo į Hamburgą. Tuo metu F. O. Rungė jau buvo susipažinęs su grupe jaunųjų vokiečių romantikų, tarp kurių: rašytojai Frydrichas Šlėgelis, Liudvigas Tykas, dailininkai Antonas Grafas, Kasparas Davidas Frydrichas. 

Rungei ypač didelį įspūdį paliko L. Tyko mintys apie gamtos misticizmą ir dieviškąją energiją. Jų įkvėptas 1803 m. dailininkas sukūrė alegorinių piešinių ciklą „Paros laikai“, kuriais vaizduojami rytas, vidurdienis, vakaras ir naktis, taip pat: keturi metų laikai ir keturios žmogaus gyvenimo stadijos. Ciklas buvo publikuotas 1805 ir 1807 m. Jis tapo žinomas J. V. Gėtei, kuris tapo F. O. Rungės rėmėju. Dailininkas planavo sukurti atitinkamą aliejinių paveikslų seriją, bet iki mirties užbaigė tik pirmąjį „Ryto“ paveikslą (2 variantai). F. O. Rungė parašė traktatą apie dailę ir spalvų teoriją *Farben-Kugel* („Spalvų sfera“). Spalva romantikams turėjo simbolinę prasmę. Dailininkas mirė 1810 m. gruodžio 2 d. Hamburge nuo tuberkuliozės. Vokietijoje jis laikomas antru reikšmingiausiu romantiku dailėje po Kasparo Davido Frydricho. Yra nutapęs portretų, religinių paveikslų. Didžiausia F. O. Rungės kūrinių kolekcija sukaupta Hamburgo Kunsthalėje (miesto dailės galerijoje).

## Darbų galerija
### Grafikos serija „Paros laikai“, 1803 m.

Vaizdas:Brooklyn Museum - Morning (Der Morgen) - Philipp Otto Runge.jpg| „Rytas“ 
Vaizdas:Brooklyn Museum - Day (Der Tag) - Philipp Otto Runge.jpg| „Vidurdienis“ 
Vaizdas:Brooklyn Museum - Evening (Der Abend) - Philipp Otto Runge.jpg| „Vakaras“ 
Vaizdas:Brooklyn Museum - Night (Die Nacht) - Philipp Otto Runge.jpg| „Naktis“ 


### Tapyba

Vaizdas:1805 Runge Die Hülsenbeckschen Kinder anagoria.JPG| „Holsenbekų vaikai“ (1805, Kunsthalė, Hamburgas)
Vaizdas:Philipp Otto Runge 004.jpg| „Poilsis pakeliui į Egiptą“ (1805−1806, Kunsthalė, Hamburgas)
Vaizdas:Philipp Otto Runge - Bildnis der Wilhelmina Sophia Helwig (1807).jpg| „Wilhelmina Sophia Helwig portretas“ (1807, Pomeranijos valstybinis muziejus, Greifsvaldas)
Vaizdas:Philipp Otto Runge - Frau und Söhnchen des Künstlers - Google Art Project.jpg| „Paulina Rungė su dvejų metų sūnumi“ (1807, Senoji nacionalinė galerija, Berlynas)

## Šaltiniai

* Encyclopaedia Britannica
* Skirmantė Smilingytė-Žeimienė, ''Philippas Otto Runge ir jo paveikslas „Apaštalas Petras eina jūra“''
* wga.hu
Jonas Dolskis

**Jonas Karolis Dolskis** ( , 1637–1695 m. balandžio 29 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Slanimo pastalininkis (nuo 1656 metų), Pinsko pakamaris (1662–1666) ir Pinsko maršalka (1666–1676), Lietuvos didysis raikytojas (1670–1676), Lietuvos pataurininkis (1676–1685), Lietuvos dvaro maršalka (1685–1691) ir Lietuvos didysis maršalka (1691–1695), karaliaus pulkininkas, Pinsko ir Valkavisko seniūnas, Olykos ekonomijos administratorius.

Kilo iš kunigaikščių Dolskių giminės. Pinsko vėliavininko Nikolajaus Dolskio (apie 1610–1647), ir Elenos Jelskos sūnus.

## Biografija
ATR su Švedija, Rusija ir Osmanų imperija karų dalyvis. 1656 m. dalyvavo mūšyje dėl Varšuvos ir kitose 1654-1667 m. karo veiksmuose.1666 m. ATR valdovui Jonui Kazimierui Vazai teikė karinę pagalbą prieš Jurgio Sebastijono Liubomirskio vadovaujamą rokošą. 1667 ir 1668 m. buvo renkamas pasiuntiniu į ATR seimus.1669 m. Jonas Karolis Dolskis pasirašė Mykolo Koributo Višnioveckio elekciją (išrinkimą į sostą). 1670 m. gavo Lietuvos didžiojo raikytojo pareigybę. 1673 m. lapkritį dalyvavo Jono Sobieskio vadovaujamajame Chotyno mūšyje prieš turkus. Kitais metais pasirašė Jono Sobieskio elekciją. 1676 m. buvo išrinktas pasiuntiniu į ATR seimą ir buvo paskirtas Lietuvos pataurininkiu. 1685 m. paskirtas Lietuvos dvaro maršalka, o 1691 m. tapo Lietuvos didžiuoju maršalka.

1690 m. iš ATR valdovo gavo žemių prie Pinsko, kurio priemestyje pastatė Karolino pilį. Įkūrė vienuolynus ir pijorų kolegijas Dubrovice 1684 metais ir Liubešove (Naujame Dolske) 1686 metais.

Gyvenimo pabaigoje gavo grafo titulą.

## Šeima

Jonas Karolis Dolskis buvo vedęs du kartus. Pirmoji žmona Elžbieta Ostrorugė (m. 1684). Vaikai: Ana, Teodora, Ignotas, Tomas, Jonas, Mariana, Juozapas ir Katerina (1680–1725), Lietuvos didžiojo etmono ir Lietuvos didžiojo kanclerio Mykolo Servacijaus Višnioveckio (1680–1744) žmona nuo 1695 metų. 

Antroji žmona Ana Chodorkovska (m. 1711), Lietuvos pakamario Kristupo Chodorkovskio ir Anos Jablonovskos duktė, Konstantino Kristupo Višnioveckio našlė. Vaikai: Mariana, Stanislavas ir Janas. 

Septyni Jono Karolio Dolskio sūnūs ir trys dukterys mirė dar kūdikystėje. Pilnametystės sulaukė tik viena duktė iš pirmos santuokos - Katerina, kuri ištekėjo už kunigaikščio Mykolo Servacijaus Višnioveckio. 

Jonas Karolis Dolskis buvo paskutinis kunigaikščių Dolskių giminės vyriškos linijos atstovas. Po jo mirties visas Doslkių valdas paveldėjo Katerinos Dolskos vyras Mykolas Servacijus Višnioveckis.

## Literatūra
* Пазднякоў В. Дольскія // Вялікае Княства Літоўскае. Энцыклапедыя у 3 т. – Мн.: Беларуская Энцыклапедыя імя П. Броўкі, 2005. – Т. 1: Абаленскі – Кадэнцыя. – С. 593. – 684 с. – ISBN 985-11-0314-4.

## Nuorodos
* Князья Дольские // Сайт «Генеалогия русской знати».
* Dolski Jan Karol h. Kościesza  
* Jan Karol Dolski na Dolsku, Dąbrowicy i Komarnie h. wł.
* Jan Karol Dolski b. 1637 d. 1695 

|-
Olegas Punginas

**Olegas Vladimirovičius Punginas** (, g. 1968 m. lapkričio 16 d. Vladivostoke) – TSRS ir Rusijos roko muzikantas, grupės „Mumij Troll“ būgnininkas.

## Biografija
Muzika jį lydėjo nuo pirmos klasės, mokykloje grojo grupėje *Sčastliboje detsvo* (*Счастливое детство*). 10-to dešimtmečio pradžioje dirbo radijuje, taip pat aranžuotoju ir garso inžinieriumi. Buvo vienas iš Vladivostoko įrašų studijos įkūrėjų. 1997 metų vasarą gavo pasiūlymą atlikti keletą koncertų su grupe „Mumij Troll“ Tolimuosiuose Rytuose, po kurių jis tapo nuolatiniu grupės nariu.

## Nuorodos

* Mumij Troll oficiali svetainė – mumiytroll.com
Taisija Povalij

**Taisija Mikolaivna ​​Povalij** (, g. 1964 m. gruodžio 10 d. Šamrajebkos kaime, Kijevo sritis) – Ukrainos dainininkė ir aktorė, populiari gimtojoje Ukrainoje ir kitose buvusios Sovietų Sąjungos šalyse.

Dainininkės karjerą pradėjo 1985 metais. 1993 metais laimėjo „Slavianski Bazar“ konkursą Vitebske.

1994 m. pripažinta geriausia atlikėja metų festivalyje *Нові зірки старого року*. T. Povalij du kartus pelnė popmuzikos dainininkės vardą (1996 ir 1998 m.).

1995 m. išleido debiutinį albumą „Panno kochannia“ ().

## Diskografija
* 1995 – *Panno kochannia (Панно кохання)*
* 1997 – *Ja vas liubliu (Я вас люблю)*
* 1999 – *Sladkij grech (Сладкий грех)*
* 2000 – *Bude Tak (Буде Так)*
* 2001 – *Čarivna skripka (Чарівна скрипка)*
* 2002 – *Odna – Edina (Одна – Єдина, su [[Josifas Kobzonas|J. Kobzonu]])*
* 2002 – *Ptica volnaja (Птица вольная)*
* 2003 – *Vozvraščaju (Возвращаю)*
* 2003 – *Sladkij grech (Сладкий грех)*
* 2003 – *Ukrainski pisenni perlini (Українські пісенні перлини)*
* 2004 – *Serdenko (Серденько)*
* 2005 – *Otpusti menia (Отпусти меня, su [[Nikolajus Baskovas|N. Baskovu]])*
* 2007 – *Za toboj (За тобой)*
* 2008 – *Nakazany liubovju (Наказаны любовью)*
* 2010 – *Verju tebe (Верю тебе)*

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė – povaliy.com.ua (ukrainiečių, rusų, anglų k.)
Marko Kon

**Marko Kon** (, g. 1972 m. balandžio 20 d. Belgrade) – Serbijos kompozitorius, dainų autorius, aranžuotojas, prodiuseris ir atlikėjas.

Pirmąją savo grupę jis subūrė būdamas devynerių. Groja klarnetu, saksofonu, gitara, bosine gitara ir būgnais. Jo duetas su Aleksandaru Kobacu – vienas sėkmingiausių tandemų Serbijos populiariosios muzikos istorijoje. Jiedu parašė apie 800 dainų įvairiems atlikėjams ir kaip pritariantieji vokalistai sudainavo daugiau nei tūkstantyje įrašų.

2009-aisiais metais kartu su Milanu Nikoličiumi su daina „Cipela“ atstovavo Serbiją 2009 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse. Duetas pusfinalyje užėmė 10-ą vietą.


Esc serbia.jpg|Marko Kon ir Milanas Nikoličius 2009 m.


## Nuorodos
* Daina ''Cipela'' (su Milanu Nikoličiumi)

|-
Paštininkas

**Paštininkas**, taip pat *laiškanešys, laiškininkas* – pašto sistemoje dirbantis žmogus. 

Pasaulinę pašto dieną spalio 9 d. švenčia daugiau nei 5 milijonai pašto sektoriuje dirbančių darbuotojų. Lietuvoje ši profesinė šventė svarbi daugiau nei 7 tūkstančiams darbuotojų – tiek šiuo metu dirba Lietuvos pašte. 

## Darbo pobūdis

Paštininko atliekamas darbas: registruotos ir neregistruotos korespondencijos, periodinių leidinių, pašto siuntų, neadresuotos reklamos pristatymas gyventojams, prekių pardavimas ir pašto paslaugų teikimas (mokesčių surinkimas ir pan.). Ši profesija susideda ne tik iš laiškų, spaudos  rūšiavimo ir  išdalijimo, bet reikia turėti ir buhalterinių  bei prekybininko įgūdžių. Paštininkas turi turėti gerus bendravimo įgūdžius. Ypatingai paštininkas reikalingas atokiau gyvenantiems kaimo žmonėms. 

Paštininkai dažniausiai siejami su laiškininko įvaizdžiu. Laiškininkas nėra tipinė profesija – tai gerokai daugiau nei pašto teikiamos paslaugos: laiškų, smulkiųjų paketų, atvirukų siuntimas, pašto dėžučių tikrinimas, galimybė sumokėti mokesčius už įvairias paslaugas, atsiimti draudimo ir kitas išmokas, siųsti pašto perlaidas, pasiuntinių pašto paslaugos. Jis neretai  yra tarsi socialinis darbuotojas, vienintelis žmogus, su kuriuo galima ten pabendrauti.

Kauno Ryšių istorijos muziejuje yra eksponatų, susijusių su paštininko profesija.

## Populiariojoje kultūroje

* „Laiškanešys“ (1997 m. JAV filmas)
* „Longžumo paštininkas“ (*Le postillon de Longjumeau*) (1836 m. Adolfo Adamo opera)
* „Sniego laiškanešys“ (1955 m. Sojuzmultfilm) 
* Paštininkas – NBA krepšininko Karl Malone pravardė

## Taip pat skaitykite

* Paštininkų balsas
* Paštininkų žodis


File:Dienstmütze der Bundespost.jpg|Vokietijos paštininko kepurė
Coat of arms of Daugailiai.png|Senovės paštininkas Daugailių herbe
Privet iz Kharkova, Russian Empire Postman.jpg|Rusijos imperijos paštininkas
Poštarji pred poštnem poslopju na Slomškovem trgu 1955.jpg|Paštininkai Slovėnijoje, 1955 m.
Postman on cycle.jpg|Paštininkas su dviračiu (Danija)


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Paštininkė papasakojo apie nematomą savo darbo pusę 
* Paštininkas – mylimiausias žmogus kaime
* Dešimtokai susipažino su paštininko profesija
* Kaimo laiškininkai - XXI amžiaus piligrimai? 
* Be laiškininko – kaip be vaistininko ar kunigo
Vizės sala

**Vizės sala** () arba ***Vizės Žemė*** (*Земля Визе*) – sala šiaurinėje Karos jūros dalyje. Priklauso Rusijai, Krasnojarsko kraštui, Taimyro rajonui. Plotas – 288 km². Sala nusidriekusi iš šiaurės vakarų į pietryčius 35 km, plotis iki 9 km. Paviršius lygus, kiek kalvotas (aukštis iki 22 m). Sudaryta iš molio ir smėlio. Būdinga arktinė dykuma. Temperatūra beveik visus metus laikosi žemiau nulio, tik vidurvasarį pakyla iki 0–1 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – 185 mm. Nuo 1945 m. veikia poliarinė meteorologinė stotis.

Salą 1924 m. atrado Georgijaus Sedovo arktinė ekspedicija. Ji pavadinta okeanologo Vladimiro Vizės garbei (jis pagal 1914 m. Georgijaus Brusilovo kelionės dienoraščius teoriškai nustatė salos padėtį).

## Šaltiniai
Vydumegio rezervatas

**Vydumegio rezervatas** () – gamtos rezervatas vakarų Estijoje, Saremos salos vakaruose, Baltijos jūros pakrantėje. Įkurtas 1958 m. siekiant apsaugoti retas ir reliktines augalų rūšis.

Būdingi mišrūs pušų ir ąžuolų miškai. Yra viržynių, pelkių. Auga endeminė barškučių rūšis *Rhinanthus osiliensis*, taip pat labai retos rūšys: raudonasis garbenis, pelkinis skiautalūpis, uolinis šermukšnis (*Sorbus rupicola*). Iš žinduolių sutinkami barsukai, stirnos, voverės, šernai, elniai, iš paukščių – pelėdikės, miškiniai kalviukai, kikiliai, ligutės, juodosios meletos, juodieji gandrai, jūriniai ereliai ir kt.

Veikia lankytojų centras. Rezervatas pavadintas pagal Vydumegio (*Viidumägi*) kalvą.

## Šaltiniai
Oven Folsas

**Oven Folsas** () arba ***Nalubalė*** (*Nalubaale*) – hidroelektrinės užtvanka Ugandoje, sudaryta ties Viktorijos (Baltojo) Nilo ištakomis iš Viktorijos ežero, netoli Džindžos. Užtvanka įrengta 1954 m. Dėl jos Viktorijos ežero lygis pakilo 3 m, buvo užlieti seniau Nile buvę Oveno ir Ripono kriokliai. Iš viso Oven Folso patvanka sudaro 76 000 km² tvenkinį, esantį Ugandos, Kenijos ir Tanzanijos teritorijose.

Užtvanka pastatyta hidroenergijos (180 MW) reikmėms.

## Šaltiniai
Viktorijos Krioklio nacionalinis parkas

**Viktorijos Krioklio nacionalinis parkas** () – saugoma gamtos teritorija šiaurės Zimbabvėje, Šiaurės Matabelelande. Įkurtas 1939 m. kaip draustinis, nacionalinis parkas nuo 1952 m. Šiaurėje, Zambijos teritorijoje, saugomos teritorijos tęsiasi kaip Mosi oa Tunios nacionalinis parkas, vakaruose – kaip Zambezės nacionalinis parkas.

Parke saugoma Zimbabvei priklausanti Viktorijos krioklio ir Zambezės upės slėnio pusė bei aplinkiniai drėgnieji ir galeriniai miškai, taip pat šiaurinio Kalahario dykros. Parke gyvena afrikiniai drambliai, begemotai, buivolai, žirafos, keletas antilopių rūšių, >200 paukščių rūšių.

Nuo 2013 m. įtrauktas į Ramsaro saugomų pelkynių sąrašą.

## Šaltiniai