Ginučių vandens malūnas

**Ginučių vandens malūnas** – istorinis pastatas Ignalinos rajone, Linkmenų seniūnijoje, Ginučių kaime. Stovi šiaurės rytinėje kaimo dalyje, Malūno g. 24, Srovės upelio kairiajame krante. Įtrauktas į Kultūros vertybių registrą kaip architektūrinis ir inžinerinis kultūros paveldo objektas. Pastate veikia malūninkystės muziejus – saugoma rekonstruota autentiška senovinė technika, viršutiniame aukšte įrengta ekspozicija, pasakojanti apie tradicinius grūdų perdirbimo ir duonos kepimo būdus, eksponuojami tautodailininko Petro Gaižučio paveikslai. Įrengtos nedidelės patalpos svečiams su konferencijų sale, miegamaisiais, virtuve ir pirtimi. Prie malūno įrengta užtvanka ir tiltas per Srovę; kitoje upelio pusėje, priešais malūną, stovi nedidelis medinis buvusios milo vėlyklos pastatas.

Vienas lankomiausių Aukštaitijos nacionalinio parko objektų. Priklauso Aukštaitijos nacionalinio parko ir Labanoro regioninio parko direkcijai.

## Istorija
Malūną XIX a. antroje pusėje, padedamas kelių ūkininkų, pasistatė Linkmenų dvarininkas J. Gimžauskas. Patvenkus upelį malūnui, užtvindyti gretimi valstiečių dirbami laukai. Nepatenkinti valstiečiai 1913 m. nuleido malūno užtvanką, dėl to prasidėjo jų ir J. Gimžausko teismai. Kadangi malūnas stovėjo kaimo žemėje, teismas pusę malūno skyrė kaimui, o mirus bevaikiam J. Gimžauskui, kaimui atiteko visas malūnas. Kaimiečiai malūną nuomodavo malūnininkams. Malūnininkai už nuomą mokėdavo grūdais ir miltais, rūpindavosi pastatais. Nuomos lėšomis pakeisti šiaurinės sienos rąstai, 1934 m. malūną dengęs skiedrų stogas pakeistas skardiniu. 1935 m. malūnininkas Dagys medinį vandens ratą pakeitė metaline turbina, vėliau greta pastatyta dar viena turbina elektrai gaminti. Malūne ne tik maldavo miltus, bet ir pjaudavo malksnas, veldavo milą. Malūnininkas Čerškus gyveno su šeima malūne, pasistatė ūkinius pastatus, laikė gyvulius. Pasakojama, kad pas jį lankydavosi kunigai ir kiti aukšti svečiai.

Per Antrąjį pasaulinį karą dauguma aplinkinių malūnų buvo sugriauta, tad į Ginučius suvažiuodavo malti ir iš atokesnių vietovių. Po karo malūnas priklausė kolūkiui. Jame tvarkėsi patys valstiečiai, saviškiams grūdus maldami nemokamai ir be eilės; iš svetimų imdavo mokestį, dažniausiai grūdais, kuriuos mėnesio pabaigoje pasidalindavo tarpusavyje. 1968 m. sugedus įrangai, malūnas apleistas. Įkūrus nacionalinį parką, malūnu susidomėjo ir 1978 m. nusipirko Ignalinos turistinė bazė. Iki 1985 m. pastatas restauruotas Trakų restauracinių dirbtuvių specialistų, pritaikytas turizmui.

## Architektūra
Pastatas stačiakampio plano, vieno aukšto su pastoge. Pamatas su akmens mūro cokoliu, dėl žemės paviršiaus nuolydžio aukštėjantis į šiaurės pusę. Sienos rąstinės, sutvirtintos stačiomis sąvaržomis. Stogas pusvalminis, dengtas malksnomis, su dviem segmentinės formos stoglangiais. Langų ir durų angos stačiakampės, su apvadais. Prie šiaurinės sienos priglaustas turbinos priestatas, vakariniame fasade įrengtas atviras prieangis ir terasa. Šiauriniame fasade, prie turbinos priestato, sovietmečiu įrengtas medinis įstiklintas karkasas.

Pietinėje pastato dalyje buvo gyvenamosios patalpos, vidurinėje – ūkinė zona su priemene ir kamara. Priemenėje buvo krautuvėlė, kamara jungėsi su gyvenamąja patalpa. Šiaurinę pastato dalį užėmė gamybinė zona su malūno įrengimais, išlikusiais iki šių dienų: dvejais girnų stovais, girnų nukėlimo gerve, pikliumi, transporteriu, mediniais latakais ir piltuvais, horizontalia turbina, transmisija, sudaryta iš dviejų krumpliaračių porų ir juos jungiančių velenų bei diržinės pavaros velenų su mediniais skriemuliais, maišų keltuvu.

## Šaltiniai