open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Karsto regionas

**Karsto regionas** () – vienas iš 12 Slovėnijos . Didžiausias miestas – Koperis. Regionas maždaug sutampa su istoriniu Slovėnijos Istrijos regionu. Kartu su šiauriau esančiu Goricos regionu sudaro istorinę Slovėnijos sritį Slovėnijos Pajūrį.

Plotas – 1 044 km². Namų ūkių skaičius – 44 350.

## Demografija
2006 m. regione gyveno 106 000 gyventojai. Darbingų gyventojų skaičius buvo 42 591, iš jų bedarbių – 3 719. Kolegijų ir universitetų studentų skaičius – 5 678.

Gyventojų pasiskirstymas pagal religijas:
* 46,9 % – katalikai,
* 30 % – stačiatikiai,
* 10.7 % – musulmonai
* 6,0 % – netikintys ir ateistai
* 0,5 % – evangelikai
* 0,5 % – kitos religijos.

## Ekonomika
Tai Slovėnijos regionas, kuriame daugiausia gyventojų dirba paslaugų sektoriuje.

Dirbančiųjų pasiskirstymas:
* 70,6 % – paslaugų sektorius
* 26,8 % – pramonės sektorius
* 2,6 % – žemės ūkio sektorius.

15 % bendrojo vidaus produkto sukuriama transporte.
Automagistralių ilgis – 55 km, likusių kelių – 822 km. Yra geležinkelis.
Koperyje yra vienintelis komercinis uostas. Taip pat Koperyje, Izoloje ir Portorože yra jachtų ir kitų pramoginių laivų prieplaukų.
Yra nedidelis tarptautinis aerouostas.

Karsto regionas turi daugiausia turistų (24,5 % visos Slovėnijos turistų). Iš jų:
* 41,9 % – Slovėnija,
* 17 % – Austrija,
* 2,2 % – Kroatija
* 34,3 % – Italija
* 14,7 % – Vokietija
* 2,8 – D. Britanija
* 29 – kitos šalys.

## Karsto regiono občinos
Regioną sudaro septynios savivaldybės (občinos):
* Divača
* Hrpelje – Kozina
* Izola
* Komenas (*Komen*)
* Koperis (*Koper*)
* Piranas (*Piran*)
* Sežana

## Papildomai žiūrėti
* .

## Nuorodos
* Slovenian regions in figures 2006
Karintija (Slovėnija)

**Karintija**, *Slovėnijos Karintija* (slovėn. *Koroška*) – istorinis regionas šiaurės Slovėnijoje. Kartais vadinamas Slovėnijos Karintija, kad atskirti nuo Karintijos, kuri yra Austrijos žemė. Abi šios Karintijos anksčiau buvo viena valda Karintijos hercogystė, iki Pirmojo pasaulinio karo priklausiusi Habsburgų imperijai.

## Istorija
1919 m. naujai susikūrusi *Serbų, kroatų ir slovėnų karalystė* (vėliau persivadinusi į Jugoslavijos karalystę) okupavo pietinę Karintiją. Dabartinė Slovėnijos Karintija buvo aneksuota be referendumo. Šiaurinė užimtosios Karintijos dalis 1920 m. įvykusio Karintijos plebiscito metu nubalsavo, kad liks naujai įsikūrusioje Austrijos respublikoje. Pati pietinė dalis liko Slovėnijoje.

## Regiono dalys
Istorinį regioną sudaro dvi geografiškai atskirtos dalys:
* Dravos ir Mežos slėnių dalys apie Dravogradą ir Mežicą. Čia yra ir miestai *Ravne na Koroškem*, *Črna na Koroškem* ir *Prevalje*.
* Jezersko občina į šiaurę nuo Kranjo.

Slovėnijos Karintija nesutampa su dabartiniu teritoriniu – statistiniu Karintijos regionu, kuris yra beveik dukart didesnis už savo istorinę pirmtakę:
* Statistiniam regionui priskirtos papildomos občinos – *Slovenj Gradec*, *Radlje ob Dravi*, *Mislinja*, *Muta*, *Vuzenica*, *Podvelka* ir *Ribnica na Pohorju*, kurios istoriškai buvo Štirijos dalis.
* Istorinė Karintijos dalis *Jezersko* buvo įjungta į dabartinį Krajinos regionui.
Karintijos regionas

**Karintijos regionas** () – vienas iš 12 Slovėnijos . Su istoriniu regionu Slovėnijos Karintija sutampa iš dalies. Didžiausias miestas – Sloven Gradecas.

Plotas – 1041 km².

Gyventojų skaičius 2005 m. pradžioje – 73 839. Gyventojų tankis – 71 gyv./km².

Daugiausia BVP sukuriama pramonėje, kalnakasyboje.

## Karintijos regiono občinos
Regioną sudaro občinos (savivaldybės):
* Črna na Koroškem
* Dravogradas (*Dravograd*)
* Mežica
* Mislinja
* Muta
* Podvelka
* Prevaljė (*Prevalje*)
* Radlje ob Dravi
* Ravne na Koroškem
* Ribnica na Pohorju
* Slovenj Gradec
* Vuzenica

## Papildomai žiūrėti
* .

## Nuorodos
* Slovenian regions in figures 2006
Nusas

**Nusas** ( – „aumuo, nuovoka“) – senovės graikų filosofijos sąvoka, kuri reiškia dvasią, intelektą, pažinimo galią, pasaulio tvarkos, dėsningumo principą. Anaksagoras pateikė materialistinę nuso koncepciją, pagal kurią nusas – materiali jėga, tvarkanti pasaulį. Idealistiškai – kaip pasaulio sielą, idėjų vienovę, formų formą, gryną aktyvumą, pirmąjį postūmį – nusą aiškino Aristotelis. Jo nuso samprata turėjo įtakos sąvokos plėtotei viduramžiais.

## Šaltiniai
Romas Vitkauskas

**Romas Vitkauskas** (, 1953 m. balandžio 13 d. Šlynakiemyje, Punsko valsčius, Lenkija – 2018 m. kovo 24 d. Suvalkuose) – Lenkijos lietuvių visuomenės veikėjas, Lenkijos valstybės veikėjas.

## Biografija
Gimė Vinco Vitkausko (1910–1979) ir Anelės Jonušonytės-Vitkauskienės (1915–2005) šeimoje. Mokėsi Šlynakiemio pagrindinėje mokykloje. 1972 m. pabaigė Punsko licėjų. Dar studijuodamas Varšuvos žemės ūkio akademijoje įsitraukė į Lietuvių visuomeninės kultūros draugijos (LVKD) veiklą. Nuo 1975 m. lapkričio 23 d. iki 1977 m. sausio 23 d. ėjo LVKD Varšuvos skyriaus valdybos sekretoriaus pareigas.

1978 m. grįžo į Punsko kraštą, tačiau 1979 m. buvo pašauktas atlikti karinę tarnybą.

Nuo 1980 m. balandžio 1 d. iki 1984 m. spalio 31 d. Punsko valsčiaus Trumpalio kolūkio pirmininkas. Nuo 1980 m. Lenkijos jungtinės darbininkų partijos narys. Nuo 1981 m. vasario 8 d. iki 1985 m. rugpjūčio 25 d. LVKD Centro valdybos pirmininkas. Nuo 1984 m. lapkričio 1 d. iki 1990 m. – Punsko valsčiaus viršininkas (lenk*. Naczelnik*), o nuo 1990 m. spalio 1 d. iki 1994 m. liepos 25 d. Punsko valsčiaus viršaitis (lenk*. Wójt*).

Vėliau dirbo Lenkijos-Lietuvos agroturistikos ir rekreacijos bendrijos „Kaimynai“ direktoriumi.

Nuo 1996 m. rugsėjo 12 d. iki 2012 m. gegužės 23 d. Lenkijos lietuvių leidyklos „Aušra“ direktorius. Nuo 1998 m. iki 2002 m. ir nuo 2006 m. lapkričio 27 d. iki mirties Seinų apskrities viršininko pavaduotojas bei Seinų apskrities tarybos narys (I ir III–V kadencijos).

Lenkijos lietuvių draugijos tarybos narys.

## Bibliografija
* Punsko apylinkės kviečia apsilankyti. *Puńsk zaprasza* / sud. Romas Vitkauskas. – Punskas: Aušra, 1997.
* Žolinė Punske / parengė Aldona Vaicekauskienė, Nijolė Sidarienė, Romas Vitkauskas. – Punskas: Aušra, 2004. – 50 p.: iliustr. – ISBN 83-87604-38-0

## Įvertinimas
* 2002 m. LDK Gedimino ordino Riterio kryžius 
* 2008 m. Lietuvos Tautinių mažumų ir išeivijos departamento sidabro medalis „Už nuopelnus“ 

## Šaltiniai
Rasa Joana Mažeikaitė

**Rasa Joana Mažeikaitė** (, g. 1953 m. sausio 10 d. Toronte, Kanada) – Lietuvos istorikė, daktarė, Kanados lietuvių visuomenės veikėja.

## Biografija
1944 m. jos tėvai pasitraukė į Vakarus. 1975 m. baigė Toronto universitetą. 1982–1986 m. dirbo Ontarijo provincijos archyve. 1987 m. daktarė. 1989 m. su kitais įsteigė Kanados lietuvių muziejų-archyvą, 1989–2006 m. jo direktorė. 1991 m. ir 1993 m. Vilniaus universiteto dėstytoja. Nuo 2009 m. Toronto universiteto dėstytoja.

## Mokslinė veikla
Pagrindinė mokslinių tyrimų sritis – Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo laikų Lietuva ir jos kaimynai. Šia tema parašė disertaciją  ir 17 mokslinių straipsnių.

## Bibliografija
* Žmogaus teisių pažeidimai sovietų okupuotoje Lietuvoje; būklė 1983–1986 (*Violations of Human Rights in Soviet-occupied Lithuania; a report for 1983–1986*). Sudarė ir redagavo, 1988 m.

## Šaltiniai
Aleksandras Šelepinas

**Aleksandras Šelepinas** (, 1918 m. rugpjūčio 18 d. Voroneže – 1994 m. spalio 24 d. Maskvoje) – sovietinis partinis veikėjas, XX a. 6-ame dešimtmetyje SSKP CK Politinio biuro narys, vienas įtakingiausių asmenų TSRS vadovybėje.

## Biografija
1941 m. baigė Maskvos N. Černyševskio vardo istorijos, filosofijos ir literatūros institutą. 1939–1940 m. Raudonosios armijos savanoris, dalyvavo TSRS-Suomijos kare. 1940 m. įstojo į VKP(b) ir pradėjo karjerą komjaunime: Maskvos srities komjaunimo komiteto instruktorius, skyriaus vedėjas, sekretorius (atsakingas už karinį-sportinį darbą). 1943 m. komjaunimo CK (VLKJS) sekretorius, 1952–1958 m. VLKJS CK pirmasis sekretorius. 1952–1976 m. SSKP CK, 1964–1975 m. SSKP CK Politinio biuro narys.

1958 m. balandžio-gruodžio mėn. SSKP CK sąjunginių respublikų partinių organų skyriaus vedėjas. 1958–1961 m. KGB (TSRS Valstybės saugumo komiteto) pirmininkas. 1961–1967 m. SSKP CK sekretorius, tuo pačiu metu 1962–1965 m. Partinės ir valstybės kontrolės komiteto pirmininkas bei TSRS Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojas (unikali valdžios koncentracija vienose rankose). 1967–1975 m. TSRS profsąjungų (VPSCT) vadovas. 1975–1984 m. TSRS valstybinio profesinio-techninio mokymo komiteto pirmininko pavaduotojas.

## Papildoma informacija
* Antrojo pasaulinio karo metais buvo atsakingas už jaunuolių parinkimą į partizanų būrius. Jis atrinko į būrį būsimąją Sovietų Sąjungos didvyrę Zoją Kosmodemjanskają;
* dėl savo asmeninių savybių vadintas „geležiniu Šuriku“; laikytas „komjaunuolių grupuotės“, SSKP ir visoje TSRS užėmusios daug svarbių postų, vadovu;
* skiriant KGB vadovu, atsisakė generolo laipsnio;
* protegavo savo vaikystės draugą Valerijų Charazovą, tapusį Lietuvos KP CK II-ruoju sekretoriumi;
* aktyviausias Nikitos Chruščiovo nušalinimo nuo TSRS vadovo pareigų organizatorius;
* buvo laikomas realiausiu Leonido Brežnevo įpėdiniu, todėl kaip galimas konkurentas buvo politiškai sužlugdytas.
Vilis (Šveicarija)

**Vilis** () – miestas Šveicarijos šiaurės rytuose, Sankt Galeno kantone. Tai trečiasis didžiausias miestas kantone. Pro miestą eina geležinkelių linija Ciurichas–Sankt Galenas. Miestas yra netoli sienos su Turgau kantonu.

## Sportas
* FC Wil (futbolas)
Raymond Domenech

**Raimonas Domenekas** (g. 1952 m. sausio 24 d. Lione, Prancūzija) – Prancūzijos nacionalinės futbolo rinktinės treneris, katalonų kilmės futbolininkas (jo tėvas Franco diktatūros metais pasitraukė iš Ispanijos).

Trenerio karjeros pradžioje 1984–1988 m. dirbo FC Mulhouse. Nuo 1989 m. Olympique Lyon treneris, nuo 1993 m. Direction Technique Nationale (DTN). Šiuo laikotarpiu treniravo Pranūzijos U-20 ir U-21 nacionalines rinktines. 2009 m. kovo 27-29 d. lankėsi Lietuvoje, kur Prancūzijos futbolo rinktinė žaidė su Lietuvos nacionaline futbolo rinktine (S. Dariaus ir S. Girėno stadionas, Kaunas, 1:0 Prancūzijos naudai). Po labai nesėkmingo prancūzams 2010 m. pasaulio čempionato pasitraukė iš rinktinės trenerio posto.

## Išnašos

## Nuorodos
* 
* R. Domenechas:“Padarėme tai, ką ir privalėjome padaryti“ (interviu su Domenechu)  lrytas. lt, Stasys Vaitonis, 2009-03-29 02:20
Sigita Mažeikaitė-Strečen

**Sigita Mažeikaitė-Strečen** (g. 1958 m. rugsėjo 24 d. Panevėžyje) – Lietuvos ir Vokietijos rankininkė, Maskvos olimpinių žaidynių (1980 m.) čempionė.

## Biografija
Tėvas – Bronislovas Mažeika.

Mokėsi Pumpėnų vidurinėje mokykloje (Pasvalio rajonas), Pasvalio sporto mokykloje (treneris Laimonas Daugis). 1981 m. baigė Vilniaus universitetą. 1976–1989 m. Vilniaus „Eglės“ rankinio komandos, 1977–1978 m. TSRS jaunimo rankinio rinktinės, 1978–1986 m. TSRS moterų rankinio rinktinės žaidėja. Nuo 1989 m. gyvena Vokietijoje, 1989–1991 m. žaidė „HG Remscheid“ (Šiaurės Reinas-Vestfalija) rankinio klube.

Ūgis – 183 cm, svoris – 76 kg.

## Sportiniai pasiekimai
* 1977 m. pasaulio jaunimo rankinio čempionatas, vicečempionė
* 1978 m. pasaulio rankinio čempionatas, vicečempionė
* 1980 m. vasaros olimpinės žaidynės, čempionė
* 1982 m. pasaulio rankinio čempionatas, čempionė
* 1979 m. TSRS tautų spartakiada, antra vieta
* 1983 m. TSRS tautų spartakiada, trečia vieta
* 1984 m. Draugystės žaidynės, čempionė
* 1981 m. TSRS rankinio čempionatas, trečia vieta
* 1988 m. Tarptautinės rankinio federacijos (IHF) Europos šalių taurės laimėtoja (su „Eglės“ komanda).

## Šaltiniai
Liuda Mažeikienė

**Liuda Mažeikienė** (Buragaitė, g. 1926 m. rugpjūčio 21 d. Vilkaviškyje) – Lietuvos architektė.

## Biografija
1945–1950 m. studijavo Kauno universitete (iki 1946 m. Vytauto Didžiojo universitetas). 1951 m. baigė Kauno politechnikos institutą.

Nuo 1951 m. Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filialo architektė, 1961–1983 m. projektų vyr. architektė. 1986–1995 m. Kauno bendrovės „Projektuotojas“ architektė. Lietuvos architektų sąjungos narė.

## Projektai
* Kino teatras „Agila“, su archit. A. Dabulskiene, Nida, 1970 m.
* Poilsio namai „Rūta“, su archit. A. Alekna, Nida, 1971 m.
* Druskininkų centrinė ligoninė, 1972 m., jos gydomasis korpusas, su archit. A. Dabulskiene, 1973 m. ir reabilitacijos korpusas, 1986 m.
* Sanatorijos „Žilvinas“ gyvenamasis korpusas, su architektais K. Simonavičiumi, M. Žilaityte, Druskininkai, 1985 m.
* Dailininkų kūrybos namai, Palanga, 1969 m.
* Plungės rajoninė ligoninė, 1970 m.
* Panevėžio dramos teatras, su archit. A. Mikėnu, 1980 m.
* Visagino ligoninė, su archit. K. Vytu, 1986 m.

## Šaltiniai
Dalia Genovaitė Mažeikytė

**Dalia Genovaitė Mažeikytė** (g. 1943 m. liepos 15 d. Roviškėlėse, Panemunio valsčius) – Lietuvos grafikė, tapytoja.

## Biografija
1968 m. baigė Lietuvos dalės institutą. Nuo 1974 m. Lietuvos dailininkų sąjungos Grafikos sekcijos narė, nuo 1988 m. – Tapybos sekcijos narė.

## Kūryba
Tapo aliejine pastele, aliejumi, akvarele, akrilu, tempera. Kuria estampus, smulkiąją grafiką, akvareles, piešinius tušu, naudoja sausosios adatos, oforto, monotipijos technikas. Grafikos kūriniams būdingos dinamiškos linijos, niuansuoti spalvų deriniai (ciklai „Šventosios atspindžiai“, „Metafiziniai jutimai“, „Geltonosios meditacijos“, visi 1977 m., „Judesių magija“ 1983–1990 m., „Skambanti erdvė“ 2001 m.), kaligrafijos elementai (ciklas „Kaligrafiškas“ 2003 m.), tapybai – ryškus koloritas, kontrastingi grynųjų spalvų deriniai, ryškūs potėpiai („Vilties veidas“ 1991 m., „Poetinis vyksmas“ 1992 m., „Prasiveržimas“ 1996 m., „Vidinė mintis“ 2000 m., ciklas „Išlaisvintos spalvos“ 2000 m., „Intelektuali karta“ 2008 m.). Kūriniuose vyrauja metaforiškos abstrakčių formų kompozicijos, siekiama išreikšti dvasinį pasaulį, pasąmonės vizijas, ryšku emocionalumas. Iliustravo knygų (Violeta Palčinskaitė. Lietaus nykštukai, 1980 m., Ramutė Skučaitė. Taip ir ne, 1988 m.).

Nuo 1969 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos surengtos Vilniuje – 1981 m., 1988 m., 1990–1991 m., 1993 m., 1995 m., 1998–1999 m., 2001–2004 m., 2008 m., Pakruojyje – 1990 m. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Čiurlionio dailės galerija Čikagoje, Ludvigų muziejus Kelne.

## Šaltiniai
Jegoras Ligačiovas

**Jegoras Kuzmičius Ligačiovas** (, 1920 m. lapkričio 29 d. Dubinkine, Tomsko gubernijoje – 2021 m. gegužės 7 d. Maskvoje) – SSRS partinis ir valstybės veikėjas, TSKP Politinio biuro narys.

## Biografija
* 1943 m. baigė Maskvos S. Ordžonikidzės vardo aviacijos institutą, 1951 m. – TSKP CK Aukštąją partinę mokyklą. Baigęs institutą dirbo inžinieriumi aviacijos gamykloje Novosibirske;
* Nuo 1944 m. – komjaunimo funkcionierius: rajono komiteto sekretorius, Novosibirsko srities komjaunimo komiteto sekretorius, pirmasis sekretorius;
* 1949–1961 m. – partiniame ir vykdomosios valdžios darbe Novosibirske: miesto partijos komiteto skyriaus vedėjas, srities vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas, partijos rajono komiteto pirmasis sekretorius, srities komiteto skyriaus vedėjas, nuo 1959 m. – srities komiteto sekretorius;
* 1961–1965 m. – dirbo TSKP CK aparate: sektoriaus vedėjas, TSKP CK Propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjo pavaduotojas, Pramonės įmonių partinių organų skyriaus vedėjo pavaduotojas;
* 1965–1983 m. – TSKP Tomsko srities komiteto pirmasis sekretorius;
* TSKP CK narys nuo 1976 m. (kandidatas nuo 1966 m.);
* 1983–1985 m. – TSKP CK Organizacinio – partinio darbo skyriaus vedėjas, nuo 1983 m. kartu ir TSKP CK sekretorius, nuo 1988 m. – TSKP CK agrarinės politikos komisijos pirmininkas.

## Papildoma informacija
* M. Gorbačiovo valdymo laikotarpiu buvo laikomas vienu konservatyviausių TSRS vadovybės narių;
* 1985–1987 m. organizavo garsiąją „antialkoholinę kampaniją“.

## Šaltiniai
Didžioji mazama

**Didžioji mazama** (*Mazama americana*) – elnių (*Cervidae*) rūšis, gyvenanti tropinėje Amerikoje: nuo Kosta Rikos šiaurėje iki Argentinos pietuose.

Kūnas kaštoninės spalvos, su šviesiai rudu kaklu ir galva. Aukštis ties krūtine 65-75 cm. Ilgis 140 cm. Suaugęs individas sveria 20-30 kg.

Minta vaisiais, grybais, krūmų ir medžių šakomis, žiedais. Gyvena tankioje augmenijoje, laikosi pavieniui.

Didžioji mazama vietomis intensyviai medžiojama dėl mėsos todėl ten populiacija sumažėjusi.
Mažeikių muziejus

**Mažeikių muziejus** – Mažeikių rajono kultūros įstaiga, 1931–1948 m. Mažeikių „Alkos“ muziejus, 1948–1990 m. Kraštotyros muziejus, Mažeikiuose.

## Istorija
Muziejus įkurtas 1928 m. kraštotyrininko, pradžios mokyklos vedėjo mokytojo S. Ličkūno, sukaupusio daug archeologijos, etnografijos ir tautodailės vertybių, iniciatyva. 1926 m. S. Ličkūnas bandė oficialiai užregistruoti savo muziejėlį Šaulių rinktinės vardu, bet jam nepavyko gauti paramos, tad šio sumanymo atsisakė. Kuriantis „Senovės pažinimo mylėtojų“ kuopelei S. Ličkūnas prie kuopelės neprisijungė, nes, būdamas mokytojas, gimnazisto Vl. Pūnio sumanymus galėjo laikyti nelabai rimtais. Jei tam jis būtų oficialiai pritaręs, galėjo nukentėti jo, mokytojo, autoritetas – jam tada būtų vadovavęs jo paties mokinys. S. Ličkūnas įsijungė į kuopelės veiklą, tapo revizijos komisijos pirmininku tik po to, kai Vl. Pūnis susiruošė išvykti studijuoti į Kauną. Nuo 1928 m. rugsėjo 11 d. jis tapo kuopelės pirmininku. Tuo laiku buvo atidarytas ir Mažeikių muziejus. S. Ličkūnas Kankinių gatvėje buvo pasistatęs namelį. Viename gale gyveno pats su šeima (turėjo 4 vaikus), kitame gale dviejuose kambariuose buvo įkurtas muziejus. Iš pradžių lankytojams buvo rodoma 500 eksponatų. Kartu su „Senovės pažinimo mylėtojų“ kuopele S. Ličkūnas išleido žurnaliuką „Senovė”. Pablogėjus sveikatai, jis neteko savo pagrindinio darbo, todėl Telšių „Alkos” muziejus Mažeikių muziejų pasiūlė prijungti prie Telšių ir pažadėjo S. Ličkūnui finansinę paramą bei apmokėti turimas muziejaus skolas. 1931 m. birželio 3 d. S. Ličkūnas sušaukė steigiamąjį Telšių „Alkos“ muziejaus Mažeikių skyriaus susirinkimą. Į jį nebuvo pakviestas nė vienas „Senovės pažinimo mylėtojų“ kuopelės narys. Dėl to kilo Vl. Pūnio nepasitenkinimas. Mažeikių muziejų S. Ličkūnas tvarkė (su trumpomis pertraukomis) iki pat savo mirties 1944 m.

Muziejus nukentėjo per Antrąjį pasaulinį karą – 1944 m. perkraustant eksponatus į miesto savivaldybės rūsius nemažai vertybių dingo. Vėl ėmė veikti 1945 m., turėjo apie 12 000 eksponatų. 1955 m. per gaisrą sudegė beveik visi eksponatai, 1955–1958 m. neveikė. 1965–1988 m. buvo Telšių kraštotyros muziejaus filialas.

## Struktūra
Muziejuje yra du skyriai – gamtos ir istorijos bei 5 filialai:
* Viekšnių pirmosios vaistinės muziejus, įkurtas 1960 m.
* Skulptoriaus B. Pundziaus memorialinis muziejus, įkurtas 1971 m.
* Aviacijos pradininko A. Griškevičiaus muziejus, įkurtas 1981 m.
* Rašytojos Šatrijos Raganos memorialinis muziejus Židikuose, įkurtas 1987 m.
* Renavo rūmai, įkurtas 1990 m.

## Fondai
Muziejaus fonduose sukaupta apie 50 000 eksponatų (2008 m.), tarp jų rinkiniai: archeologija, etnografija, numizmatika, senoji fotografija, spaudiniai ir dokumentai, dailės kūriniai.

## Direktoriai
* Adelė Cholodinskienė – nuo 1967 m.

## Nuorodos
*  

## Šaltiniai
Petras Maželis

**Petras Maželis** (1894 m. rugsėjo 21 d. Cipriškis, Obelių valsčius – 1966 m. gegužės 21 d. Telšiai, palaidotas Telšių katedroje) – Lietuvos vyskupas, rašytojas.

## Biografija
1923 m. baigė Kauno tarpdiecezinę kunigų seminariją, įšventintas kunigu. Paskirtas Šv. Antano parapijos Telšiuose vikaru, dirbo tikybos mokytoju lenkų progimnazijoje. 1924–1928 m. Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultete studijavo filosofiją, pedagogiką ir literatūrą. 1928–1946 m. Telšių kunigų seminarijos profesorius, dėstė lietuvių kalbą ir literatūrą, retoriką. 1928–1940 m. Telšių katedros vikaras. 1931–1936 m. Telšių kalėjimo kapelionas. 1928–1931 m. – laikraščio „Žemaičių prietelius“ redaktorius. 1935 m. kanauninkas. 1947–1950 m. Telšių vyskupijos kurijos kancleris. 1950 m. paskirtas Telšių vyskupijos valdytoju. 1955 m. kartu su J. Steponavičiumi konsekruotas vyskupu ir paskirtas Telšių vyskupijos apaštaliniu administratoriumi. Nuo 1964 m. Telšių vyskupas ordinaras. Nuo 1965 m. Lietuvos vyskupų ordinarų konferencijos pirmininkas.

Aktyviai gynė Bažnyčios ir tikinčiųjų teises. Parašė grožinės literatūros kūrinių.

## Bibliografija
* Kraujo lašai, 1929 m.
* Meilė ir ašaros, 1930 m.
* Tarp audrų ir ramybės, 1932 m.

## Šaltiniai
Mlečna

**Mlečna** () - upė Lenkijos centre; dešinysis Radomkos intakas. Ilgis - 27,8&nbsp;km, baseino plotas 200&nbsp;km² (visas Lenkijoje). VIII a. prie upės įsikūrė Radomas.

Pagrindiniai intakai: Pacinka, Kosuvka, Malčevskio upelis, Pietų upelis, Šiaurės upelis.
Pamurio regionas

**Pamurio regionas** () – vienas iš 12 Slovėnijos , esantys labiausiai šiaurės rytuose, prie sienos su Vengrija. Didžiausias miestas – Murska Sobota. Sutampa su istoriniu Slovėnijos regionu Prekmurje. Pavadintas pagal Muros upę. Kraštas lyguminis, žemės derlingos, tad specializuojasi javų auginime.

## Demografija
Plotas – 1 337 km².
2004 m. metų gale Pamurio regione gyveno 122 717 gyv. Gyventojų tankis – 92 gyv./km².
Užsieniečiai sudarė 0,5 % gyventojų. Vengrijos artumas lemia, kad beveik 5 % vietinių gyventojų yra vengrų tautybės.
Tikėtina vyrų gyvenimo trukmė – 69,2 m., moterų – 78,5 m. Metinis gyventojų prieaugis neigiamas: -0,29 %.

Šeimų sudėtis:
* Poros be vaikų – 21,9 %
* Poros su vaikais – 53,7 %
* Motinos su vaikais – 15,2 %
* Tėvai su vaikais – 2,4 %
* Nevedusios poros be vaikų – 1,9 %
* Vedusios poros su vaikais – 4,9 %

Gyventojų sudėtis pagal religiją:
* katalikai – 68,5 %
* evangelikai – 10,3 %
* musulmonai – 0,2 %
* stačiatikiai – 0,2 %
* kitos religijos – 0,5 %
* tikintys be formalios religijos – 1,5 %
* netikintys, ateistai – 4,0 %
* nenurodę religijos – 14,7 %

## Ekonomika
Registruotų bedarbių yra 16,8 % (9 330 žm.).

Automagistralių – 14 km, kitų autokelių – 1 451 km.

### Žemės ūkis
Traktorius naudoja 87,2 % ūkių.
Žemės ūkio paskirties žemės panaudojimas:
* javai – 76,1 %
* pašariniai augalai – 8,8 %
* techniniai augalai – 11,8 %
* bulvės – 2 %
* daržovės – 0,6 %
* sėkliniai augalai ir sodinamoji medžiaga – 0,6 %.

Agrarinių ūkių sudėtis pagal specializaciją:
* laukininkystė – 12,6 %
* sodininkystė – 0,3 %
* daugiametė augalininkystė – 7,5 %
* ganomoji gyvulininkystė – 4,2 %
* kiaulininkystė ir paukštininkystė – 6,2 %
* mišri augalininkystė – 21,7 %
* mišri gyvulininkystė – 25,6 %
* mišri augalininkystė ir gyvulininkystė – 22 %

### Turizmas
Turizmo specializacijos – sveikatos turizmas, medžioklės turizmas ir agrarinis (vynuogynų) turizmas.

Turistai, atvykę į Pamurio regioną sudaro 7,8 % visų Slovėnijos turistų. Iš jų 52,3 % – turistai iš Slovėnijos, 47,7 % – užsieniečiai. Užsienio turistų sudėtis: 70,9 % – Austrija, 3,7 % – Kroatija, 4,1 % – Italija, 11,8 % – Vokietija, 0,5 % – D. Britanija, 9,0 % – kitos šalys.

## Pamurio občinos
Regioną sudaro šios občinos (savivaldybės):

## Nuorodos
Nesėtų rugių žydėjimas

**Nesėtų rugių žydėjimas** – 1978 m. Lietuvos kino studijoje pagal Vytauto Bubnio to paties pavadinimo romaną sukurtas meninis filmas. Melodrama. Filmo trukmė – 1 val. 40 min.

## Kūrybinė grupė
* Režisierius statytojas – Marijonas Giedrys
* Scenarijaus autoriai – Vytautas Bubnys, Marijonas Giedrys
* Operatorius – Jonas Tomaševičius
* Dailininkai – Leonidas Platovas, Algimantas Šiugžda
* Kompozitorius – Osvaldas Balakauskas
* Choreografas – Borisas Moisejevas
* Garso operatorius – Petras Lipeika
* Kosiumų dailininkė – Viktorija Bimbaitė
* Antrasis režisierius – Algirdas Šemeškevičius
* Antrieji operatoriai – Vytautas Damaševičius, Vladas Kriaunevičius
* Dailininkė dekoratorė – D.Dičiūtė
* Grimuotoja – K. Matulytė.

## Vaidina
* Donatas Banionis – *Antanas Petrušonis*
* Henrika Hokušaitė – *Kazė, jo žmona*
* Rimantas Bagdzevičius – *Viktoras, jo sūnus*
* Ingrida Kilšauskaitė – *Deimantė, Viktoro žmona*
* Ieva Večerskytė – *Renata, jų dukra*
* Antanas Gabrėnas – *Rumšas, Deimantės tėvas*
* Elvyra Žebertavičiūtė – *Rumšienė*
* Vytautas Tomkus – *Leonas Raižys*
* Rūta Staliliūnaitė – *Eugenija Raižienė*
* Vidas Petkevičius – *Aleksius, nesantuokinis Petrušonio sūnus*
* Eugenija Pleškytė – *Elena, Aleksiaus motina*
* Steponas Kosmauskas – *Gelbūda, Elenos tėvas*
* epizodiniai vaidmenys: Algimantas Kundelis (*teisėjas*), Olegas Belonučkinas (*kolonijos viršininkas*), Valerijus Jurčenko (*sargybos karininkas*), Leonidas Platovas (*baro lankytojas*), Algirdas Šemeškevičius (*instituto direktorius*), Irena Vasiulytė (*darželio auklėtoja*), Ona Banionienė (*svetė*), Feliksas Einas, Antanas Gabrėnas, T. Janušovienė, Vilius Petrauskas (*svečias*), Kazimieras Preikštas, Leonas Stanevičius. 

## Siužetas
Prieš dvidešimt metų Petrušonis paliko savo žmoną ir sūnų Aleksių. Atlikęs bausmę, Aleksius susiranda tėvą. Tačiau šis jokiais pinigais negali kompensuoti kadaise padarytos skriaudos. Kitas Petrušonio sūnus Viktoras baigia tarnauti armijoje, tačiau jį palieka žmona. Kaltės našta prislegia pagrindinio filmo herojaus pečius.

## Apdovanojimai
* Filmas apdovanotas TSRS XII sąjunginio kino festivalio Ašchabade (1979 m.) prizu už moralinės – etinės temos nagrinėjimą.

## Nuorodos
* LRT mediateka (1:29:38)
* Lietuvos filmų centras, lfc.lt
* Internet Movie Database, imdb.com (Nesetu rugiu zydejimas / Unseeded Rye Blossom)
* kino-teatr.ru (Цветение несеянной ржи)
* Filmo ištraukos (?)

## Šaltiniai
Egidijus Mažintas

**Egidijus Mažintas** (g. 1955 m. birželio 22 d. Raseiniuose) – Lietuvos dainininkas (bosas-baritonas), režisierius, humanitarinių mokslų daktaras.

## Biografija
Senelis – Raseinių burmistras Boleslovas Jackevičius. 1978 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją, įgijo hidrotechnikos inžinieriaus specialybę. 1988 m. baigė Lietuvos konservatorijos V. Daunoro dainavimo klasę, debiutavo Lietuvos televizijos filme (Benas – Džanis Karlas Menotis. Telefonas. rež. Rimantas Siparis). 1992 m. stažavo Auburno universitete (Alabamos valstija) pas A. Voketaitį. 2002 m. stažavo Maskvos kameriniame muzikiniame teatre pas B. Pokrovskį. 2002 m. baigė Meno darbuotojų perkvalifikavimo akademijos prie Rusijos kultūros ministerijos aspirantūrą Maskvoje, muzikinio teatro režisieriaus specialybę; B. Pokrovskio ir N. Kuznecovo klasę; menotyros kandidatas. 2003 m. humanitarinių mokslų daktaras.

1988–1990 m. m. Kauno muzikinio teatro solistas. 1990–1991 m. savaitraščio „Free Lithuania“ (JAV) redaktoriaus asistentas. 1993–1994 m. dainavo Jutos valstijos operoje. 1994–1998 m. operos bendrovės „Sunstate“ solistas. Koncertavo JAV lietuvių kolonijose. 1998–2000 m. Klaipėdos muzikinio teatro solistas. Nuo 2003 m. Vilniaus pedagoginio universiteto, nuo 2004 m. dar ir Vilniaus kolegijos dėstytojas.

Koncertuoja. Režisavo muzikinių spektaklių. Lietuvos ir užsienio šalių spaudoje paskelbė straipsnių, recenzijų. Skaitė pranešimus tarptautinėse konferencijose.

## Pastatymai
* Exilium sapientis, pagal Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės dramaturgų K. Garšvilos ir G. Knapijaus veikalus, VPU, 2004 m.
* Consilium facultatis, pagal M. Petrausko operetę, VPU su Vilniaus kolegija

## Šaltiniai
Vytautas Mažiulis

**Vytautas Juozapas Mažiulis** (1926 m. rugpjūčio 20 d. Rokėnuose, Dusetų valsčius – 2009 m. balandžio 11 d. Vilniuje, palaidotas Antakalnio kapinėse) – Lietuvos kalbininkas, baltistas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras.

## Biografija
Mokėsi Rokiškio gimnazijoje. 1952 m. Vilniaus universitete baigė klasikinę filologiją. 1952–1955 m. Maskvos universiteto Bendrosios ir lyginamosios istorinės kalbotyros katedros aspirantas. Nuo 1962 m. SSKP narys. 1969 m. filologijos mokslų daktaras. 1976 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys. 1976 m. Mainco mokslo ir literatūros akademijos, 1983 m. Milano kalbininkų draugijos narys korespondentas, 1991 m. Latvijos universiteto garbės daktaras.

1955–1996 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1968–1973 m. Lietuvių kalbos, 1973–1988 m. Baltų filologijos katedros vedėjas; nuo 1969 m. profesorius. 1958–1960 m. dirbo ir Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1970–1996 m. redagavo tęstinį leidinį „Baltistica“. 1979–1989 m. Lietuvos orientalistų asociacijos prezidentas. 1983–2004 m. Tarptautinės baltų ir slavų santykių tyrinėjimų komisijos pirmininkas.

1996 m. Vytautas Mažiulis savo 38-erių metų žmonai kalbininkei, mokslų daktarei Irenai Remenytei-Mažiulienei sudavė 87 smūgius. Moteris mirė kraujui išsiliejus į smegenis. Sušvelninus nuosprendį (tyčinis nužudymas perkvalifikuotas į nužudymą iš neatsargumo) V. Mažiulis buvo nuteistas 3-ejus metus kalėti, dėl ligos (vėžio) bausmės vykdymą atidedant 2-ejiems metams. Vis dėlto kalėjime V. Mažiulis taip ir neatsidūrė. Sulaukęs 82-ejų, mirė 2009 m.

## Mokslinė veikla
Pagrindinis tyrimų objektas – baltų kalbos, daugiausia prūsų kalba, etimologija, senieji baltų ir slavų kalbų santykiai, baltų prokalbės formų rekonstrukcija. Studijose pateikiama originali baltų kalbų kilmės, jų santykių su kitomis indoeuropiečių kalbomis teorija. Parengė veikalą „Prūsų kalbos paminklai“, jo pirmoje dalyje skelbiami fotografuotiniai tekstai ir studija apie prūsus, jų kalbą, rašybą, antroje – transliteruoti tekstai, vertimai į lietuvių kalbą, lietuvių – prūsų, vokiečių – prūsų ir atgalinis prūsų kalbų žodynas. Redagavo 1958 m. Kazimiero Būgos Rinktinių raštų t. 1, 1986 m. – Pilypo Ruigio veikalą „Lietuvių kalbos kilmės, būdo ir savybių tyrinėjimas“. Paskelbė straipsnių apie lietuvių k. skaitvardžius, prūsų k. fonetiką, morfologiją, leksiką, kitas baltų kalbas, baltų ir slavų kalbų santykius.

## Bibliografija
* Pasaulio kalbos, 1958 m.
* Lietuvių kalbos gramatika, t. 1, vienas autorių, 1965 m.
* Prūsų kalbos paminklai, 2 d. 1966–1981 m.
* Baltų ir kitų indoeuropiečių kalbų santykiai: Deklinacija, 1970 m.
* Iš diachroninės slavų ir baltų kalbų morfologijos, su V. Žuravliovu, rusų kalba, 1978 m.
* Pasaulio tautų kalbos, 1979 m., 2001 m.
* Prūsų kalbos etimologijos žodynas, 4 t. 1988–1997 m.
* Prūsų kalbos istorinė gramatika, 2004 m.

## Įvertinimas
* 1973 m. – LTSR valstybinė premija už knygą „Baltų ir kitų indoeuropiečių kalbų santykiai“
* 1994 m. – Gedimino 5 laipsnio ordinas 

## Šaltiniai
Nidvaldenas

**Nidvaldenas** (vok. *Nidwalden*) – vidurio Šveicarijos kantonas. Jame yra 40 287 gyventojai (2007 m.) iš kurių 4 046 (arba 10 %) yra užsieniečiai. Kantono sostinė yra Štansas.

## Geografija

Nidvaldenas yra vidurio Šveicarijoje. Šiaurėje yra Liucernos ežeras (*Vierwaldstättersee*), o kitomis kryptimis yra Urnerio Alpės. Kantono plotas 276 km², iš kurių 40 % apgyvendinta ar naudojama žemės ūkiui. Miškai užima trečdalį kantono, o ketvirtadalis ploto laikomas neproduktyviu (kalnai ir ledynai).

## Politika

Kantono vykdomoji valdžia sudaryta iš 7 narių. Vietinis parlamentas turi 60 vietų. Nidvaldenas siunčia vieną atstovą į Kantonų tarybą.

## Turizmas

Dėl kalnuotos vietovės turizmas svarbus Nidvaldenui. Ežeras ir kalnai pritraukia daug turistų žiemą ir vasarą. Tarp svarbiausių kurortų yra Klewenalp, Stanserhorn (kalnuose), vietovės aplink Bannalp, Bürgenstock.

## Nuorodos
* Oficialus puslapis 
* Oficiali statistika

## Išnašos
Liucernos kantonas

**Liucernos kantonas** () – vidurio Šveicarijos kantonas. Jame gyvena 363 475 žmonės (2007 m.) iš kurių 57 268 (arba 15.8 %) yra užsieniečiai. Kantono sostinė yra Liucerna.

## Geografija

Liucerna yra vidurio Šveicarijoje. Per kantoną teka Roisas ir Mažoji Emė. Kantonas yra šiauriniuose Urnerio Alpių šlaituose. Aukščiausias taškas yra *Brienzer Rothorn* (2350 m). Kantono plotas yra 1,493 km².

## Istorija

Kantoną sudaro Liucernos miesto iki 1415 m. sutartimis, ginklu ir pinigais įgytos žemės. Kantonas įstojo į Šveicarijos federaciją 1332 m. Liucerna trumpai bandė atsiskirti nuo Šveicarijos 1841–1847 m. per Zonderbundo karą, bet federalinė armija laimėjo.

## Ekonomika

Apie 90 % Liucernos kantono ploto yra produktyvi žemė. Žemės ūkis svarbiausias pajamų šaltinis, bet pramonė irgi svarbi. Svarbiausios žemės ūkio šakos yra javai, vaisiai ir galvijai. Pramonė gamina tekstilę, mašinas, tabaką, popierių, apdirba medį.

Liucernos kantonui labai svarbus turizmas. Liucerna yra vartai į Alpių vasaros kurortus, dauguma transporto tarp Italijos ir Vokietijos vyksta pro čia.

## Gyventojai

Dauguma gyventojų vokiečiai (2000 m. 89 %) ir Romos katalikai (71 %). Yra protestantų mažuma (12 %).
 

## Išnašos
Virginijus Mažuika

**Virginijus Mažuika** (g. 1967 m. vasario 22 d. Leningrade) – Lietuvos karininkas, pulkininkas, inžinierius ekonomistas.

## Biografija
1988 m. baigė Volsko (Saratovo sritis) aukštąją užnugario karo mokyklą. 2005 m. baigė Nacionalinį gynybos universitetą JAV.

1984–1991 m. tarnavo TSRS kariuomenėje.

1992–1993 m. – Biržų raj. komendantūros vyr. specialistas. 1993–1995 m. – Lietuvos karinių oro pajėgų II aviacijos bazės vado pavaduotojas. 1995–2000 m. – Krašto apsaugos ministerijos Aprūpinimo departamento Materialinio aprūpinimo valdybos viršininkas. 2000–2001 m. tarnavo Krašto apsaugos savanorių pajėgose – bataliono vadas. 2001–2002 m. – sausumos pajėgų štabo viršininko pavaduotojas logistikai. 2002–2007 m. – Lietuvos kariuomenės Logistikos valdybos vadas. Rūpinosi logistikos pajėgų kūrimu. 2005 m. pulkininkas. Nuo 2007 m. dirba vadovaujantį ūkinį darbą civilinėse įstaigose.

## Bibliografija
* Pigiau, patogiau, paprasčiau: iš tarpukario Lietuvos kario uniformos istorijos, parengė Virginijus Mažuika, Karys, 1996, nr. 8(1735)

## Šaltiniai
Zoloturno kantonas

**Zoloturno kantonas** () – kantonas šiaurės vakarų Šveicarijoje. Kantono sostinė yra Zoloturnas.

## Geografija
Zoloturno kantonas yra šiaurės vakarų Šveicarijoje. Vakaruose ir pietuose yra Berno kantonas, o rytuose – Argau. Šiaurėje yra Bazelio sritis. Du rajonai yra enklavai šalia Šveicarijos ir Prancūzijos valstybių sienos.

Per kantoną teka Arė ir jos intakai. Kraštovaizdis daugiausiai lėkštas, bet kantonui priklauso Juros kalnų prieškalnės. Lygumą sukūrė Arės upė.

## Istorija
Kantono teritoriją sudaro sostinės įgytos žemės, todėl jo forma žemėlapyje tokia netaisyklinga.

1798–1803 m. kantonas priklausė Helvetijos respublikai. 1803 m. Napoleonas Bonapartas Zoloturną su kitais 18 kantonų pertvarkė į respubliką. Nors dauguma gyventojų Romos katalikai kantonas nemaištavo per Zonderbundo karą 1845 m. Be to kantonas patvirtino federalines konstitucijas 1848 ir 1874 m. Dabartinė kantono konstitucija galioja nuo 1887 m., bet 1895 m. konstitucija buvo peržiūrėta.

## Ekonomika
Iki XIX a. žemės ūkis buvo pagrindinis kantono pajamų šaltinis. Dabar jį pranoko pramonė ir aptarnavimo sfera. Nesenai batų gamyba buvo svarbi kantono pramonės šaka, bet ji nebuvo pakankamai konkurencinga globalioje ekonomikoje.

Netoli Giosgeno yra atominė jėgainė, pradėjusi veikti 1979 m.

## Gyventojai
Dauguma gyventojų vokiečiai. 44 % yra Romos katalikai, o 31 % – protestantai. Kantone gyvena 250 240 žmonių (2007 m.), iš kurių 46 898 (arba 18.7 %) yra užsieniečiai.

## Išnašos
Diufūro kalnas

**Diufūro kalnas** arba **Diūfūro viršūkalnė** (, , ) – kalnas Monte Rozos masyve Šveicarijos–Italijos pasienyje. Tai yra aukščiausias Šveicarijos bei antras pagal dydį Alpių kalnas – 4634 metrai virš jūros lygio.

## Įkopimų istorija
* 1855 m. – pirmasis įkopimas (įprastuoju maršrutu).
* 1862 m. liepos 15 d. – įkopė pirmoji moteris (Lucy Walker), lydima gido Melchior Anderegg.

## Panorama

## Šaltiniai
Nikolajus Ryžkovas

**Nikolajus Ivanovičius Ryžkovas** (, 1929 m. rugsėjo 28 d. – 2024 m. vasario 28 d.) – TSRS partinis ir valstybės veikėjas, didžiąją M. Gorbačiovo valdymo dalį (1985–1990 m.) buvo TSRS Ministrų Tarybos pirmininkas. Karjeros pabaigoje buvo Rusijos Federacijos Federalinio susirinkimo aukštųjų rūmų (Federacijos tarybos) narys.

## Biografija
* 1950 m. – baigęs Kramatorsko mašinų gamybos technikumą ir Uralo politechnikos institutą, dirbo inžinieriumi Uralo S. Ordžonikidzės vardo sunkiųjų mašinų gamykloje (gamybinis susivienijimas „Uralmaš“);
* 1965–1970 m. – „Uralmaš“ vyriausiasis inžinierius;
* 1970–1971 m. – „Uralmaš“ direktorius;
* 1971 m. – „Uralmaš“ generalinis direktorius;
* 1975–1979 m. – TSRS sunkiųjų ir transporto mašinų gamybos ministro pirmasis pavaduotojas;
* 1979–1982 m. – TSRS Plano komiteto pirmininko pirmasis pavaduotojas;
* 1982 m. lapkričio 22 d. – 1985 m. spalio 15 d. – TSKP CK sekretorius, kartu – TSKP CK Ekonomikos skyriaus vedėjas;
* 1985 spalio mėn. – 1990 m. – TSKP CK Politinio biuro narys; po Černobylio avarijos 1986 m. vadovavo branduolinės katastrofos padarinių likvidavimo krizės štabui.
* 1985 m. rugsėjo 27 d. – 1990 m. gruodžio 26 d. – TSRS Ministrų Tarybos Pirmininkas.

1990 m. gruodį patyrė infarktą, po kurio pasitraukė iš premjero pareigų. 1991 m. kandidatavo RTFSR Prezidento rinkimuose, tačiau nesėkmingai – gavo 16,85 % balsų.

## Papildoma informacija
* Palaikė M. Gorbačiovo reformas, sakydamas, kad nori „evoliucijos būdu“ sukurti „rinkos socializmą“;
* N. Ryžkovą už reformų neryžtingumą kritikavo demokratai, senieji komunistai – už atsisakymą nuo „socialistinių idealų“;
* Аnatolijus Sobčiakas pavadino N. Ryžkovą „verkiančiu bolševiku“ (aliuzija į V. Majakovskio eiles) už tai, kad kaltinamas korupcija teisinosi „verkiančiu balsu“;
* N. Ryžkovas asmeniškai organizavo likviduojant 1988 m. Spitako žemės drebėjimo (Armėnija) padarinius, už ką jam suteiktas „Armėnijos nacionalinio herojaus“ vardas, o Spitako mieste pastatytas paminklas.

## Šaltiniai
Slovėnijos Pajūris

**Slovėnijos Pajūris** (slovėn. *Primorska*; ; ) – istorinis Slovėnijos regionas, kurio pavadinimas atkartoja buvusio Habsburgams pavaldaus regiono *[[Austrijos Pajūris|Austrijos pajūrio]]* pavadinimą. Slovėnijos pajūris yra dalis buvusio Austrijos pajūrio.

Slovėnijos pajūrį sudaro dvi istorinės provincijos Goriška ir Slovėnijos Istrija. Tuo tarpu austrų valdymo metais egzistavusį Austrijos pajūrį sudarė trys dalys – Istrija, imperinis laisvasis miestas Triestas ir autonomiška karūnos valda Goricija ir Gradiska.

1918 m. visą regioną okupavo Italijos armija. 1920 m. Italija jį aneksavo ir pavadino *Julijaus Venecija*. Po Antrojo pasaulinio karo Austrijos pajūris buvo padalintas tarp Jugoslavijos, gavusios didžiąją šio rajono dalį, ir Italijos, kuriai liko Triesto ir Goricijos miestų sritys.
Slovėnijos dalyje susidarė nauji urbanistiniai centrai – Koperis ir Nova Goricos-Šempetero aglomeracija.

Slovėnijos Pajūris yra antra pagal ekonominį išsivystymą (po Liublianos) Slovėnijos dalis.
Mažosios Lietuvos istorijos muziejus

**Mažosios Lietuvos istorijos muziejus**, 1924–1939 m. Klaipėdos krašto muziejus, 1949–1988 m. Klaipėdos kraštotyros muziejus – muziejus, veikiantis Klaipėdoje, Didžioji Vandens g. 2. Muziejus kaupia, saugo, tiria, restauruoja, konservuoja ir eksponuoja susijusius su Mažosios Lietuvos ir Klaipėdos istorija vertybių rinkinius.

## Istorija

Muziejaus steigėjai Adomas Brakas ir 1924 m. įkurta Klaipėdos krašto muziejaus draugija, veikusi iki 1939 m. Muziejus įkurtas 1924 m. birželio 24 d. Muziejus neturėjo nuolatinių patalpų, negausūs buvo ir rinkiniai. 1931 m. muziejus turėjo 84, 1934 m. – 965, 1938 m. – 1545 eksponatus. 1939 m. Klaipėdos kraštą okupavus naciams muziejus uždarytas. 1950 m. įrengta pirmoji ekspozicija. 1965–1966 m. įkurtas filialas Nidoje, filialo teisėmis prijungtas Šilutės muziejus. Vėliau filialai virto atskirais muziejais. 1966 m. įsteigtas Klaipėdos kraštotyros muziejaus filialas – Kuršių nerijos kraštotyros muziejus, 1967 m. – Jūrų skyrius, dab. Lietuvos jūrų muziejus. 1988 m. birželio 17 d. pakeitęs pavadinimą Mažosios Lietuvos istorijos muziejus įsikūrė Klaipėdos senamiestyje.

## Struktūra

Mažosios Lietuvos istorijos muziejuje yra biblioteka, archyvas, profiliniai Archeologijos ir restauravimo, Etnografijos, Istorijos, Edukacijos ir ryšių su visuomene skyriai. Muziejus turi 3 padalinius:
* G. Klackės ir F. Grimo kalvėje Klaipėdoje nuo 1992 m. rugpjūčio 5 d. veikia Kalvystės muziejus, jame eksponuojami Klaipėdos krašto kalvių darbo įrankiai, jų pagaminti daiktai.
* Klaipėdos pilies teritorijoje nuo 2002 m. rugpjūčio 1 d. veikia Pilies muziejus, eksponuojamos XIV a. – XVII a. pilies mūrų liekanos
* Martyno Mažvydo skulptūrų parkas nuo 1975 m. veikia senųjų Klaipėdos kapinių vietoje.

## Fondai
Muziejaus fonduose sukaupta daugiau kaip 90 000 eksponatų (2008 m.). Tarp jų: Gargždų lobiai, Dvarninkų lobis, Kunigiškių lobis, Girkalių kapinyno radiniai ir kt.

Muziejus nuo 1954 m. organizuoja archeologines ekspedicijas, nuo 1959 m. registruoja Klaipėdos krašto archeologijos paminklus, vykdo švietėjišką veiklą, rengia Klaipėdos istorijai skirtus renginius, leidžia knygas.

## Bibliografija
* Vakarų baltų istorija ir kultūra, 1995 m.
* Mažosios Lietuvos istorijos paminklai, 2004 m.

## Direktoriai
* Bronė Elertienė
* Jonas Genys – nuo 1992 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Muziejaus istorija
Lietuvių politikos centras

**Lietuvių politikos centras** – neoficiali įvairių lietuvių politinių partijų atstovus, išskyrus socialdemokratus, vienijusi organizacija, veikusi 1914–1915 m.

## Veikla
Lietuvių politikos centro veikloje aktyviai dalyvavo Jonas Basanavičius, Martynas Yčas, Liudas Noreika, Juozas Kubilius, Jurgis Šaulys, Povilas Dogelis, Pranas Dovydaitis, Petras Klimas, Mykolas Sleževičius, Antanas Smetona, Stasys Šilingas, Jonas Vileišis ir kiti. 1914 m. Lietuvių politikos centras parengė kreipimąsi į JAV lietuvius B. K. Balutį, K. Račkauską, J. Šliūpą ir kt., kuriame buvo išdėstytos lietuvių politikų to meto nuostatos Lietuvos laisvės klausimu.

Lietuvių politikos centro nutarimu iš buvusių ir esamų Rusijos Valstybės Dūmos narių lietuvių buvo sudarytas komitetas (pirmininkas Petras Leonas), kuriam pavesta politiškai atstovauti lietuvių visuomenei. 1914 m. centro iniciatyva įkurta Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti. 1915 m. dėl narių nesutarimų Lietuvių politikos centras iširo.

## Šaltiniai
Amonalas

**Amonalas** – sprogstamoji medžiaga, sudaryta iš amonio nitrato, trinitrotolueno (TNT) ir aliuminio miltelių, sumaišytų santykiu 67:22:11. Gali būti priskiriamas amonitams su aliuminio miltelių priedu.
Detonacijos greitis yra apie 4400 m/s.

Amonio nitratas veikia kaip oksidatorius, o aliuminio milteliai – kaip galios stipriklis, taip pat šiek tiek didina jautrumą detonacijai. Kadangi amonio nitratas ir aliuminio milteliai pigesni už TNT, amonalas tapo pigesniu gryno TNT pakaitalu.

Amonalas jautrus drėgmei, kadangi amonio nitratas ją labai gerai sugeria. Palaidas papiltas amonalas sparčiai dega, tačiau uždarytas ribotame tūryje detonuoja.

## Tarybiniai amonalai
TSRS gaminti amonalai:
* Amonalas pagal GOST 21984. Smulkūs pilkai plieninės spalvos milteliai. Mažai birūs, stabilūs sandėliuojant. Sudėtis: 80,5 % amonio nitrato, 15 % TNT, 4,5 % aliuminio miltelių. Buvo pakuojamas į ritinio formos tūtas. Fugasiškumas – daugiau kaip 400 cm³, brizantiškumas – 16 mm.
* Uolinis amonalas Nr.3 (). Pilkai plieninės spalvos milteliai. Viena galingiausių pramoninių sprogstamųjų medžiagų. Sandėliuojant nesuslūgsta, gerai detonuoja. Padidinto jautrumo, su juo reikia elgtis itin atsargiai. Sudėtis: 72 % amonio nitrato, 6 % TNT, 1,5 % heksogeno, 8 % aliuminio miltelių. Fugasiškumas – daugiau kaip 450 cm³, brizantiškumas – 18 mm.

Pramoninius amonalus naudoja kasyklose, karjeruose, šachtose, kuriose nėra degių dujų ar dulkių pavojaus. Tinka sprogdinti tvirtas ir itin tvirtas uolienas.
Amonalas tinka naudoti bet kokio klimato kraštuose.

Amonalai gaminami sufasuoti į ritinio formos tūtas (patronus). Tūtos po 10 supakuojamos į polietileno plėvelės paketus. Paketai pakuojami į gofruoto kartono dėžes. Laikomas uždaruose sandėliuose. Sandėliuojant ir gabenant turi būti apsaugotas nuo kritulių ir tiesioginės saulės šviesos. Laikymo trukmė – 12 mėn.
Neatsargus elgesys gali baigtis rimta katastrofa. Pvz., 1946 m. birželio 24 d. Nachodkos uoste (Rusija) sprogo garlaivis „Dalstroj“ (*Дальстрой*), pakrautas TNT ir amonalo. Degė, o po to sprogo 7000 t amonalo ir 400 t TNT. Sprogimas smarkiai apgadino uosto įrengimus, žuvo daug žmonių.

## Istorija
D. Britanijos kariuomenė nuo 1915 m. naudojo amonalą minoms po priešo įtvirtinimais. Pirmą kartą taip amonalą panaudojo *Hawthorn Ridge* minai Somos mūšyje. Britų amonalas buvo mišinys iš 65 % amonio nitrato, 15 % TNT, 17 % grubiai smulkintų aliuminio miltelių ir 3 % medžio anglies (procentai nurodyti pagal masę). Dar tris panašias minas (maždaug po 13,6 t amonalo) panaudojo Meseno mūšyje (*Battle of Messines*). Amonalas buvo supakuotas į metalinius bakus arba į guma padengtus maišus, kad nepatektų drėgmė.
Lietuvių pašalpos draugija

**Lietuvių pašalpos draugija**, *Lietuvių pašalpos ir kultūros skleidimo draugija* – lietuvių kultūros organizacija, 1894–1940 m. veikusi Rygoje.

## Istorija
Draugija nuo 1896 m. rengė lietuviškus vakarus. Turėjo chorą, kuriam iš pradžių vadovavo J. Petrulis, 1902–1915 m. – Juozas Dryja-Visockis ir dramos trupę, kuriai vadovavo režisierius Liudas Jakavičius. 1907 m. draugija įkūrė dviklasę mokyklą, vėliau išlaikė kelias lietuviškas mokyklas ir vakarinius kursus suaugusiesiems. 1916–1918 m. veikė draugijos taupomoji skolinamoji kasa. 1914 m. draugija turėjo apie 1000, 1934 m. apie 300 narių. Draugijoje savo veiklą pradėjo Feliksas Daugėla, Antanas Macijauskas, Potencija Pinkauskaitė, Stanislava Jakševičiūtė-Venclauskienė ir kiti būsimieji kultūros veikėjai. Per Pirmąjį pasaulinį karą draugija rūpinosi mobilizuotųjų šeimomis, bendradarbiavo su Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti. Po karo draugijos veikla susilpnėjo.

## Pastatymai
* Juzefas Blizinskis. Žentas iškilmei, 1898 m.
* Marcelinas Šikšnys. Meilę suardyti – nuodėmę pagimdyti, 1900 m.
* J. Dobužinskis. Aukso veršis, 1905 m.
* Mikas Petrauskas. Užburtas kunigaikštis, 1906 m., Genovaitė, 1908 m.

## Šaltiniai
Kalnų parkas

**Kalnų parkas** (iki II pasaulinio karo vadintas *[[Altarija]]*) – parkas šalia Vilniaus senamiesčio, kurį sudaro kelios kalvos: „Trijų kryžių“ (Plikasis kalnas) ant kurio stovi atstatytas Trijų Kryžių paminklas, „Stalo kalnas“, „Gedimino kapo kalnas“, „Bekešo kalnas“, kuriame 1580 m. palaidotas Kasparas Bekešas.

Paminklas ir parkas yra gausiai lankomi turistų bei miestiečių. Nuo kalno atsiveria puiki panorama, matomi atokiausi mikrorajonai. Parkas yra pritaikytas poilsiui. Čia yra estrada, kurioje vasarą vyksta įvairūs renginiai, šventės, įrengta automobilių stovėjimo aikštelė, takai, poilsio aikštelės, suolai, informaciniai ženklai. Nors parke poilsinė struktūra yra plėtojama, tačiau iki galo dar nėra baigta, iki šiol parkas nebuvo itin gerai prižiūrimas. Teritoriją neskubama tvarkyti ir dėl to, kad po žemėmis yra palaidota neatrasta Vilniaus miesto istorija. Parke vykdomi įvairūs kasinėjimai, todėl sukurti tinkamą lankymui erdvę ir kartu vykdyti  istorinius tyrimus yra sudėtinga.

Kalnų parkas yra pačiame Vilniaus miesto centre. Sovietmečiu šis parkas kartu su kitapus Vilnios esančiais parkais buvo įtrauktas į miesto centrinį kultūros ir poilsio parką. Šiandien parko teritorija įeina į Vilniaus pilių valstybinį kultūrinį rezervatą. Parkas užima apie 33 ha. Pavadinimą gavo dėl kalvotos vietovės, kurioje yra išsidėstęs.

Parko prieigose 1925 m. atidarytas Kalnų parko stadionas.

## Gamtinės vertybės

Parkui būdingas unikalus erozinio kalvyno reljefas, suformuotas paskutinio ledynmečio. Pirminis reljefas iki šių dienų neišliko, nes didžiausią įtaką reljefui darė žmogaus ūkinė veikla. XIX a. viduryje į Vilnelę nušliuožė didelė Bekešo kalno dalis. Dainų slėnis, kuriame nuo 1970 m. vyksta Dainų švenčių renginiai, taip pat suformuotas ledynmečio. Tai vadinamasis gamtinis sufozinis cirkas. Sovietmečiu įrengiant estradą stipriai apgadintas Stalo kalnas. 

Parke vyrauja klevai, pušys, liepos, beržai ir tuopos. Čia daugiausiai auga paprastieji klevai, paprastosios pušys, baltosios tuopos, paprastosios liepos (*Tilia x vulgaris Hayne*), uosialapiai klevai, balatažiedės robinijos, karpotieji beržai, paprastieji ąžuolai, kalninės guobos.

Kalnų parko pušis – savivaldybės saugomas medis.

Žmonių retai lankomose parko vietose auga į Lietuvos raudonąją knygą įrašytas augalas – smiltyninis laibenis. Yra laukinių paukščių ir žvėrių. Į istorinę teritoriją jie patenka tarsi tyčia tam paliktais migracijos takais, o troškulį malšina griovoje trykštančio šaltinio vandeniu. Iš priemiesčio miškų atšokuoja kiškiai, atsliūkina lapės. Vilnelėje pasirodė Lietuvoje nykstančia paukščių rūšimi pripažinti dančiasnapiai. Šios upės pakrantėse maitinasi upiniai bebrai.

## Literatūra

* Mačiūnas D., *Kalnų parko dendrologinė apžvalga*. 2008, Vilnius: Vilniaus pilių valstybinio kultūrinio rezervato direkcija.

## Nuorodos

* Sostinės Kalnų parkas – nenušlifuotas deimantas