Kolumbijos istorija

**Kolumbijos istorija** – Kolumbijos teritorijos raida nuo seniausių laikų iki dabarties.

Seniausi archeologiniai žmonių gyvenimo Kolumbijoje pėdsakai datuojami ~10000 m. pr. m. e. Kolumbijos teritorija buvo gyvenama įvairiomis Andų, čoko, čibčų, aravakų ir kitomis kalbomis kalbančių genčių. 1502 m. pakrantę aplankė ir Kristupas Kolumbas. Kolumbijoje gyvenę muiskai ir karibai ispanų buvo beveik išnaikinti jau XVI a.

XVIII a. prasidėjo vietos kreolų sukilimai prieš ispanų valdžią. 1819–1821 m. Simono Bolivaro vadovaujamiems sukilėliams pavyko išvaduoti iš ispanų valdžios visą Naujosios Granados vicekaralystę ir jos vietoje įkurti Didžiosios Kolumbijos Respubliką. 1830 m. nuo jos atsiskyrė Venesuela ir Ekvadoras, o 1903 m. tuometinės Kolumbijos šiaurės vakarų dalis virto nepriklausoma Panamos valstybe.

XX a. šalyje įsivešėjo korupcija, ėmė veikti kairiosios politinės orientacijos partizanų grupės (gerilos), nemaža kolumbiečių visuomenės dalis tapo visiškai priklausoma nuo vietos narkomafijos. Padėtis pradėjo gerėti tik XX a. pab., vyriausybei ėmus griežčiau kovoti su mafija bei narkotinių kultūrų auginimu. Tuo pat metu pradėjo sparčiau augti ir šalies ekonomika.

## Ikikolumbinis laikotarpis

Geografinė padėtis lėmė, kad Kolumbija tapo genčių migracijos koridoriumi Šiaurės Amerikos gyventojams keliantis į Pietų Ameriką. Seniausi žmogaus radiniai čia datuojami apie XI tūkst. pr. m. e. Jie aptinkami Kaukos ir Magdalenos upių slėniuose, Rytų Kordiljeroje. Lindosos kalnagūbryje aptinkami tūkstančiai priešistorinio žmogaus piešinių, dėl kurių tikslaus sukūrimo laiko nėra sutariama.
V tūkst. pr. m. e. visoje teritorijoje ėmė plisti žemdirbystė, atsirado keramikos tradicija.

Skirtingos gamtinės sąlygos Kolumbijos teritorijoje nulėmė skirtingas vietos gyventojų kultūras. Pažangiausią visuomenę sukūrė šalies viduryje esančių Andų aukštikalnių gyventojai. Šios teritorijos laikomos Andų civilizacijos dalimi. Vietos žemdirbių kultūros ne tik augino Andų aukštikalnėse prijaukintas kultūras, tokias kaip bulvė, pomidoras, bet ir kultūras, atkeliavusias iš Mezoamerikos (pvz. kukurūzus) ir Amazonijos (pvz. manijokus). 

Piečiausia Kolumbijos Andų ir pakrantės dalis yra priskiriama Šiaurinių Andų kultūrinei zonai. Čia vyravo barbakoa kalbas naudojusios tautos. Jos sukūrė Tumako-La Tolitos ir Narinjo kultūras. XV a. šias teritorijas nukariavo Inkų imperija ir prijungė prie Činča suju provincijos.
   
Didžioji Kolumbijos Andų dalis priskiriama Tolimosios Šiaurės regionui. Vietos gyventojai pasižymėjo aukso dirbiniais, gamino puikią keramiką. Svarbiausios jų kultūros buvo Tolima, Kalima, kimbajai ir kt. Labiausiai išsivysčiusi Kolumbijos Andų visuomenė buvo muiskai, sukūrę genčių konfederaciją. Jų civilizacija dažnai lyginama su inkų, majų ir actekų civilizacijomis. Anot kai kurių tyrinėtojų, būtent muiskai laikytini legendų apie Eldorado šalį kūrėjų įkvėpimo šaltiniu.

Į vakarus nuo Andų gyvenę tautos kalbėjo čoko ir čibčų kalbomis, Magdalenos upės žemupio baseine buvo nemažai karibų, kurie čia atsikėlė po X a. Kultūriškai jos priklausė Sąsmaukos-Kolumbijos zonai, kuriai būdingas Mezoamerikos ir Andų įtakų maišymasis. Tarp jų svarbiausios kultūros buvo taironai ir zenu. Į rytus nuo Andų esančiame ljanose dominavo aravakai (guachibai). Amazonijoje gyveno aravakų, tukanų, borų-vitotų, makų ir kitomis kalbomis kalbėjusios gentys.

Villa_de_Leyva_el_infiernito.jpg|Herero kultūros observatorija
Tombs_in_Tierra_Dentro_-_3.jpg|Tieradentro kapavietė
Museo_del_oro,_Bogotá_man_whose_eyes_and_mouth_have_been_made_from_double_strips.jpg|Muiskų keramika
Muisca_raft_Legend_of_El_Dorado_Offerings_of_gold.jpg|Muiskų aukso dirbinys
Taironapendants_metropolitan_2006.jpg|Taironų aukso dirbinys


## Kolonijinis laikotarpis

Ispanai Kolumbijos Karibų jūros pakrantę pirmąkart ištyrė 1500 m., vadovaujami Rodrigo de Bastidaso. 1502 m. šią pakrantę aplankė ir Kristupas Kolumbas, o 1508 m. regiono užkariavimą pradėjo Vaskas Nunjesas de Balboa, 1513 m. pirmasis iš europiečių išvydęs Kolumbijos Ramiojo vandenyno pakrantę.

Tuo metu visa Pietų Amerikos šiaurinė pakrantė nuo Nikaragvos iki Venesuelos ispanams buvo žinoma kaip Tiera Firmė („Tvirtoji žemė“). 1525 m. ispanai įkūrė pirmąjį miestą Kolumbijos teritorijoje – Santa Martą, o 1533 m. – Kartacheną. Jie tapo atitinkamų provincijų centrais. Iš čia pradėtos rengti ekspedicijos į krašto gilumą, kurias masino legendos apie pasakiškus turtus ir Eldorado karalystę. Konkistadorų žygiai vedė į muiskų ir kitų Andų tautų nukariavimą. 1538 m. Jimenéz de Quesáda muiskų žemėse įkūrė Santa Fe de Bogotos miestą.

1549 m. suformuota Naujoji Granados karalystė su centru Bogotoje, kuri priskirta Peru vicekaralystei. Šîs pavadinimas parinktas pagal Ispanijos miestą Granadą, iš kurio buvo kilęs de Quesada. Nusavinant vietos gyventojų žemes jos buvo dalinamos ispanų kareiviams. Kūrėsi dideli ūkiai hasiendos. Indėnai suvaryti į rezervatus, steigiamos mokyklos, per kurias buvo vykdoma nutautinimo politika.

Kadangi teritorija buvo turtinga mineralų, steigiamose kasyklose ir plantacijose ėmė dirbti iš Afrikos atgabenti juodaodžiai vergai. Neretai jie bėgdavo į retai gyvenamą krašto gilumą, kur steigė savo nepriklausomas kolonijas (kilombus). Tokie vergai vadinami maronais.

1717 m. Naujoji Granados karalystė tapo Naujosios Granados vicekaralyste. Tai buvo trečioji ispanų vicekaralystė Amerikose (įsiterpusi tarp Naujosios Ispanijos ir Peru vicekaralysčių). Jos administracijai priskirtos ir teritorijos dabartiniame Ekvadore, Panamoje ir Venesueloje. Tuometinė Santa Fe karališkoji audiencija valdė dabartinę šiaurės Kolumbiją ir Panamą. Pietinė Kolumbija (Popajano provincija) buvo priskirta Kito audiencijai.

## XIX amžius

XVIII a. stiprėjo Kolumbijos gyventojų tapatybė ir prasidėjo vietos kreolų sukilimai prieš ispanų valdžią. 1810 m. liepos 20 d. Bogotoje buvo paskelbta nepriklausomybė, ir Kolumbija tapo pirmąja tai padariusia valstybe Pietų Amerikos žemyne. Nepriklausomos Jungtinės Naujosios Granados provincijos egzistavo iki 1816 m., kol jas vėl susigrąžino Ispanija. 

1819–1821 m. Simono Bolivaro ir Fransisko de Paulos Santandero vadovaujamiems sukilėliams pavyko išvaduoti iš ispanų valdžios visą Naujosios Granados vicekaralystę. Jos vietoje įkurta konfederacinė Didžiosios Kolumbijos Respublika. Pavadinimas pasirinktas Amerikos atradėjo Kolumbo garbei. Pirmuoju prezidentu tapo Simonas Bolivaras.

Tačiau jau 1830 m. nuo Kolumbijos atsiskyrė Venesuela ir Ekvadoras, ir valstybė susigrąžino Naujosios Granados pavadinimą kaip Naujosios Granados Respublika (). Per XIX a. ji kelis kartus keitė pavadinimus: 1858–63 buvo Granados Konfederacija (), o 1863–86 vadinosi Jungtinėmis Kolumbijos Valstijomis ().

Valdant valstybę buvo sekama pažangiomis JAV idėjomis, skelbiama žmonių lygybė, akcentuojamos žmogaus teisės ir laisvės. Tačiau tuo pačiu Kolumbijoje klestėjo nacionalizmo ir rasizmo idėjos, nukreiptos prieš senuosius Kolumbijos gyventojus ir juodaodžius. Valdantieji kreolai siekė homogeniškos, Europos kultūros pavyzdžiu sukurtos visuomenės, skatino rasinę segregaciją. Buvo naikinami indėnų rezervatai.

Valstybė susidūrė su daug naujų socialinių iššūkių, kurie buvo susiję su katalikų bažnyčios galios ribojimu ir vergovės panaikinimu. Pagrindinė kova vyko tarp dviejų politinių partijų: konservatorių ir liberalų. Tai ne kartą inspiravo pilietinius karus. Tarp jų buvo Aukštesniųjų karas (1839-1842), 1851 m. pilietinis karas, 1854 m. pilietinis karas, 1860–1862 m. pilietinis karas ir kt.

## Kolumbijos Respublika

1886 m. Kolumbijos konservatorių partija paskelbė naują konstituciją, perėjo prie unitarinio modelio ir pakeitė pavadinimą į Kolumbijos Respubliką. Nesutarimai tarp konservatorių ir liberalų tęsėsi kaip Tūkstančio dienų karas, dėl ko 1903 m. atsiskyrė Kolumbijos šiaurės vakarų dalis, kuri virto nepriklausoma Panamos valstybe.

Iki XX a. vidurio Kolumbija neteko nemažai savo teritorijų. 1891 m. dalis Ljanoso perėjo Venesuelai, 1897-1928 m. dalis Amazonijos perėjo Brazilijai ir Peru.

Nors šalyje prasidėjo tam tikras stabilumo laikotarpis, vidiniai nesutarimai atsinaujino 1948 m. nužudžius kandidatą į prezidentus Jorge Eliécer Gaitán. Dėl to prasidėjusios riaušės išplito po visą šalį kaip La Violencia ir kainavo apie 180 tūkst. gyvybių.

Ne vieną kartą vyko kariniai perversmai. 1958 m. dvi susipriešinusios partijos pagaliau sukūrė koaliciją, kad galėtų efektyviai valdyti valstybę. Buvo pabaigta *La Violencia*, buvo sutartos valdžios dalinimosi taisyklės, pradėtos ekonominės reformos. Nepaisant to, XX a. šalyje įsivešėjo korupcija, įsisenėjusios socialinės problemos skatino prokairiųjų paramilitaristinių grupuočių (gerilų) formavimąsi. Centrinė valdžia prieš jas vykdė karą, remiama stambiųjų kapitalistų ir JAV, kuri tai darė kovos prieš komunizmą pretekstu.   

Šis pilietinis karas, prasidėjęs 1964 m., yra vadinamas Kolumbijos konfliktu. Jis tęsiasi iki dabar. Nuo 1970 m. suklestėjo narkotikų karteliai. Nemaža kolumbiečių visuomenės dalis tapo visiškai priklausoma nuo vietos narkomafijos.

Padėtis pradėjo gerėti tik 1991 m. paskelbus naują konstituciją, vyriausybei ėmus griežčiau kovoti su mafija bei narkotinių kultūrų auginimu. Tuo pat metu pradėjo sparčiau augti ir šalies ekonomika. Prezidentas Álvaro Uribe (2002-2010) pradėjo demokratinę saugumo politiką, ėmė pritraukti investuotojus. Juan Manuel Santos (2010-2018) pradėjo taikos derybų procesą. Daugiau dėmesio skiriama žmogaus teisėms, nusikaltimams prieš žmogiškumą. 

2018 m. naujasis prezidentas Iván Duque susidūrė su paaštrėjusia Venesuelos krize. Buvo pasiūlyta pagalba nukentėjusiems Venesuelos gyventojams, tačiau 2019 m. Venesuelos prezidentas Nicolás Maduro nutraukė diplomatinius santykius su kaimynine valstybe. 2020 m. Madurui pasiūlius vėl juos atkurti, Kolumbija atsisakė.

2021 m. prasidėjus neramumams dėl kylančių mokesčių, 2022 m. prezidento rinkimus laimėjo Gustavo Petro, buvęs paramilitaristinės grupuotės lyderis. Jis tapo pirmuoju kairiosios pakraipos prezidentu Kolumbijos istorijoje.

## Išnašos