open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Karbonas

**Karbonas** – paleozojaus eros periodas. Tarptautinis žymėjimas **C**. Periodo metu susiklostė didžiausi akmens anglies klodai.

Lietuvoje yra tik ankstyvojo karbono geologinių nuogulų ir tik šiaurės vakarinėje dalyje.

## Paleogeografinės sąlygos
Šiauriniame Žemės pusrutulyje pradėjo artėti vienas prie kito Sibiro ir Euroamerikos kontinentai, o periodo pabaigoje šie kontinentai praktiškai susijungė į Lauraziją. Pietinis superkontinentas, Gondvana, pradėjo artėti prie Laurazijos, o juos skiriantis Rėjos okeanas palaipsniui išnyko.

Karbono periodu Gondvanoje buvo prasidėjęs ledynmetis. Indijoje, Afrikoje, Australijoje, Pietų Amerikoje randami tilitai – vykusio apledėjimo įrodymas. Tuo tarpu Laurazija buvo tropinėje ir subtropinėje klimato juostoje. Čia kaupėsi akmens anglies klodai, boksitai, kurie būdingi tropinėms sritims.

## Šaltiniai
Afrikinis asilas

**Afrikinis asilas** (*Equus africanus*) – arklinių (*Equidae*) šeimos neporakanopis žinduolis.

## Paplitimas
Afrikiniai asilai labai reti ir jų populiacija toliau mažėja. Anksčiau ši rūšis buvo paplitusi visoje Šiaurės Afrikoje, o dabar labai negausiai išlikę tik šiaurės rytų Afrikos dykumose palei Raudonąją jūrą – Eritrėjoje ir Etiopijoje.

## Gyvenamas biotopas
Aptinkami 100–2000 metrų aukštyje.

## Matmenys
Afrikinių asilų kūno ilgis: 200 cm, aukštis iki pečių: 125–145 cm, svoris: 230–275 kg.

## Afrikinio asilo rūšies klasifikacija
Išskiriami keturi afrikinio asilo (*Equus africanus*) porūšiai, tarp kurių vienas porūšis išnykes ir pažymėtas kryželiu (†), o ketvirtuoju porūšiu laikomas domestikuotas afrikinis naminis asilas.
* ***Equus africanus*** (von Heuglin & Fitzinger, 1866); **[[Afrikinis asilas]]**
** *Equus africanus africanus* (von Heuglin & Fitzinger, 1866); Nubinis asilas
** *Equus africanus asinus* (Linnaeus, 1758); Afrikinis naminis asilas – domestikuotas porūšis kilęs iš kitų afrikinio asilo porūšių.
** *Equus africanus atlanticus* (Thomas, 1884); Atlasinis asilas – †.
** *Equus africanus somaliensis* (Noack, 1884); Somalinis asilas

## Taip pat skaityti
* Asilėnas

## Šaltiniai

## Nuorodos

* arkive.org / African wild ass (''Equus africanus'')  | *Anglų k.*
* libguides.com / African Wild Ass (Equus africanus) Fact Sheet, 2009 | *Anglų k.*
* eol.org / ''Equus africanus''  | *Anglų k.*
* waza.org / African Wild Ass  | *Anglų k.*
Kulanas

**Kulanas** (*Equus hemionus*) – arklinių (*Equidae*) šeimos neporakanopis žinduolis. Jo keli porūšiai paplitę pietvakarių ir Centrinės Azijos pusdykumėse. Išliko Turkmėnijos pietuose, aklimatizuotas kai kur Vidurinėje Azijoje.
Onagras

Žodis onagras turi dvi reikšmes:

* Onagras – arklinių šeimos žinduolis;
* onagras – apsiausties ginklas, katapultos rūšis.
Sofija

**Sofija** – miestas vakarų Bulgarijoje, Balkanų kalnų pašlaitėje; šalies sostinė ir didžiausias miestas. Pagrindinis verslo, pramonės, transporto, kultūros centras. Metalo ir medienos pramonė, gumos gaminiai, gaminamos mašinos ir įrengimai, chemikalai, elektronika ir transporto įranga, drabužiai ir avalynė, tekstilės ir spaudos gaminiai, apdirbamas maistas.

Mieste veikia Sofijos universitetas (įkurtas 1888 m.), institutai (chemijos technologijos, inžinerijos, miškininkystės, kalnakasybos, ekonomikos, dailės menų), Bulgarijos mokslų akademija (įk. 1869 m.), Medicinos akademija (įk. 1972 m.), Bulgarijos valstybinė konservatorija (įk. 1904 m.), Šv. Kirilo ir Šv. Metodijaus nacionalinė biblioteka (įk. 1878 m.). Yra nacionalinis gamtos istorijos muziejus, archeologijos muziejus, meno galerija, etnografijos muziejus, Sofijos istorijos muziejus.

IV a. Šv. Jurgio bažnyčia (seniausias išlikęs pastatas), VI a. Šv. Sofijos bažnyčia, Aleksandro Nevskio katedra, XV a. Bujuk Džamijos mečetė.

## Etimologija

Romos imperijos laikais, I a. miestas vadinosi ***Serdika*** (, ) ir kilo nuo čia gyvenusios serdų genties. Vėlesni vardai buvo ***Serdonpolis, Triadica, Sredecas*** (*Срѣдецъ*). Pastarasis pavadinimas, reiškiantis „vidurys“ gyvavo iki XIX a. Dabartinis pavadinimas ***Sofija*** priimtas tik XIX a. pabaigoje, kai Bulgarija išsikovojo nepriklausomybę. Toks pavadinimas suteiktas pagerbiant šv. Sofijos soborą (stačiatikių katedrą).

## Istorija

Miestas įkurtas I mūsų eros amžiuje, iš pradžių vadinosi Serdika. Makedonijos karalius Pilypas II pirmąkart sugriovė miestą 339 m. pr. m. e.

27–29 n. pr. m. e. romėnų generolas Markas Licinijus Krasas užėmė Serdiką. Palaipsniui Serdika tapo svarbiausiu regiono miestu. Čia gimė romėnų imperatoriai Aurelianas (215–275). ir Galerijus (260–311 m.)

Vėliau priklausė Bizantijos imperijai. 809 m. įėjo į pirmosios bulgarų karalystės sudėtį (kaip *Sredecas*). Nuo XIV a. vadinasi Sofija (didžiausios miesto bažnyčios vardu). 1382 – 1878 m. priklausė Osmanų imperijai, nuo 1879 m. – Bulgarijos sostinė.

## Sportas
### Futbolas
* FK Akademik Sofiâ
* AS-23 Sofiâ
* Černomorec-Burgas-Bʺlgariâ
* PFK CSKA Sofiâ
* FK-13 Sofiâ
* PFK Levski Sofiâ
* PFK Lokomotiv Sofiâ
* Septemvri Sofiâ
* SK Šipka Sofiâ
* PFK Slaviâ Sofiâ
* Spartak Sofiâ
* Sportist Sofiâ

## Galerija

Sofia-gallery-for-foreign-art-imagesfrombulgaria.JPG|Užsienio meno galerija
Sofia-oberbauer.png|Sofija XIX a.
Cathedral_Saint_Alexander_Nevsky_(23997168458).jpg|Miesto centro panorama
Bulgaria_Bulgaria-0546_-_Church_of_St_Nicholas_the_Miracle-Maker_(7390227698).jpg|Rusų cerkvė
Banya_Bashi_Mosque_(37849692391).jpg|Banja Baši mečetė
Sofia_Synagogue_11c.jpg|Sofijos sinagoga
Bulgarian_National_Bank_-_panoramio_(1).jpg|Bulgarijos nacionalinis bankas


## Šaltiniai
Savaninis zebras

**Savaninis zebras** (*Equus burchellii*) – arklinių (*Equidae*) šeimos neporakanopis žinduolis.

Tai dažniausiai pasitaikanti ir labiausiai geografiškai paplitusi zebrų rūšis. Kadaise buvo randama nuo pietų Etiopijos tiesiai per visą rytų Afriką iki Angolos pietuose. Dabar stepinio zebro populiacija nebėra tokia gausi dėl žmonių veiklos (medžioklė mėsai ir kailiui) bei kėsinimosi į didelę dalį ankstesnio arealo.
Kvaga

**Kvaga** (*Equus quagga quagga*) – arklinių (*Equidae*) šeimos neporakanopis žinduolis. Laikomas savaninio zebro (*Equus burchelli*) porūšiu. Buvo itin gausi Pietų Afrikoje, tačiau XIX a. II pusėje visai išnaikinta.

Viršutinė kūno dalis gelsvai rusva, apatinė dalis ir uodega – balta. Siauros baltos juostelės ant galvos, kaklo ir pečių.

## Literatūra
*
Kalninis zebras

**Kalninis zebras** (*Equus zebra*) – arklinių (*Equidae*) šeimos neporakanopis žinduolis. Rūšis negausiai išliko Pietų Afrikos Respublikoje ir Angoloje.

## Išnašos
Dykuminis zebras

**Dykuminis zebras**, arba **Grevio zebras** (*Equus grevyi*) – arklinių (*Equidae*) šeimos neporakanopis žinduolis. Stambiausia zebrų rūšis.

Paplitęs palyginti nedideliame areale Rytų Afrikoje: šiaurės Kenijoje ir vietomis pietų Etiopijoje. Seniau gyveno ir Somalyje, Džibutyje, Eritrėjoje. Populiacija labai nedidelė (2000 m. Kenijoje suskaičiuotas 2571 dykuminis zebras).

Kūnas 125–150 cm ilgio, sveria 349–451 kg. Galva stambi, ausys didelės, apskritos, karčiai statmeni, stori. Snukis rudas. Nuo kitų zebrų skiriasi drūtesniu kaklu, artimesne į mulo išvaizda. Kūnas išmargintas juodais dryžiais, bet kitaip nei kitų zebrų, pilvas pasilikęs baltas. Patinai ~10 % stambesni už pateles.

Veda 1 jauniklį, kurį patelė nešioja 358–438 dienas. Ką tik gimęs zebriukas jau netrukus (po 20 minučių) gali vaikščioti, o netrukus ir lakstyti. Jauniklį prižiūri tik patelė. Lytinę brandą patelės pasiekia 3 metų, patinai – 6 metų. Gamtoje išgyvena vidutiniškai 12–13 metų, nelaisvėje – iki 30.

Dykuminis zebras nuo kitų zebrų skiriasi tuo, kad neturi griežtos socialinės hierarchijos. Bandos sudėtis dažnai keičiasi.

Gyvena pusiau sausuose žolynuose ir akacijų savanose, šiems zebrams ne toks svarbus vandens telkinių artumas kaip kitų rūšių zebrams (gali išgyventi be vandens iki 5 dienų). Maitinasi žole ganydamiesi, esant maisto stygiui ėda ir lapus.

## Santykis su žmogumi
Dykuminis zebras buvo žinomas antikos laikais, o romėnai naudojo jį cirkuose. Vėliau Vakarų pasaulyje jis buvo pamirštas tūkstančiui metų. XVII a. Šoa (dabar centrinė Etiopija) karalius eksportavo du zebrus: vieną Turkijos sultonui, kitą – Olandijos gubernatoriui Džakartoje. Po šimtmečio, 1882 m., Abisinijos vyriausybė vieną zebrą išsiuntė Prancūzijos prezidentui Jules Grévy. Tuo metu gyvūnas buvo pripažintas savarankiška rūšimi ir pavadintas prezidento garbei. Dykuminis zebras pavaizduotas ant Eritrėjos 25 centų monetos.

Yra žinoma, jog bent vienas šio reto gyvūno egzempliorius buvo importuotas į Rajaus miestą Niujorko valstijoje, siekiant gyvūną sukryžminti su arkliu ir sukurti pranašesnį ūkio gyvūną. Zebrams buvo pastatytas specialus „zebrų namas“ su gariniu šildymu. Teigiama, jog mieste esančiame dvare iš viso kelis metus buvo laikomi keturi individai.

### Apsauga
Rūšis sparčiai nyksta (nuo 15 000 XX a. aštuntajame dešimtmetyje iki >2500 2009 m.). Prie populiacijos mažėjimo galimai prisidėjo juodligė.

## Galerija

Equus grevyi mare Kenya.jpg|Patelė
Zebre grevy 2.jpg|Dykuminių zebrų banda
Equus grevyi (aka).jpg|Dykuminis zebras Leipcigo zoologijos sode


## Šaltiniai

## Literatūra
*
Permas

**Permas** – paleozojaus eros periodas. Tarptautinis žymėjimas **P**.

1839 m. anglų geologas seras *Roderick Murchison*, tyrinėdamas Uralo kalnus, išskyrė šią naują sistemą ir pavadino permu (pagal Permės miesto pavadinimą). Permo periodas pasibaigė permo-triaso išmirimu. Tai kartu ir paleozojaus eros riba. Per didžiausią Žemės istorijoje išmirimą išnyko daugiau kaip 90 % jūrų gyvybės ir 70 % sausumos gyvybės. Manoma, kad tokį išmirimą paskatino nukritęs meteoritas arba didelis vulkaninis aktyvumas (išsiveržę Sibiro trapai). Šis įvykis pakeitė Žemės klimatą, todėl išnyko labai daug floros ir faunos rūšių.

Lietuvoje ankstyvojo permo nuogulos aptinkamos tik siaurame ruože – per Perloją ir Kalvariją link Lenkijos ir Karaliaučiaus srities pasienio.

## Paleogeografinės sąlygos
Permo laikotarpiu Kontinentai susijungė į superkontinentą Pangėją. Žemėje buvo du okeanai – Paleotetis, mažas, praktiškai vidinis okeanas, ir Pantalasas.

## Taip pat skaitykite
* Geologinė laiko skalė

## Šaltiniai
Šeriauodegiai

**Šeriauodegiai** (sin. Žvyninukai) (*Zygentoma*, sin. *Thysanura*) – vabzdžių (*Insecta*) būrys. Jam priklauso besparniai, pailgi vabzdžiai. Pilvelio gale turi tris ilgus cerkus. Kūną paprastai dengia įvairūs šereliai, o pilvelį žvyneliai. Minta augalinėmis liekanomis. Gyvena urveliuose, po akmenimis, paukščių lizduose, skruzdėlynuose. Kai kurios rūšys gyvena žmonių būstuose. Labiausiai išplitusi ir žinomiausia šeriauodegių rūšis yra cukrinis žvyninukas (sin. sidabrinė avižėlė) (*Lepisma saccharina*), dažnas sandėliuose, rūsiuose, tamsiose ir drėgnose butų vietose (voniose, virtuvėse).

Pasaulyje aptikta apie 400 rūšių. Lietuvoje gyvena viena rūšis – cukrinis žvyninukas.

## Nuorodos
* Pirmažandžiai ir žvyninukai
Akonitinas

**Akonitinas** – alkaloidas, viena iš stipriausių augalų nuodingųjų medžiagų, randamas mėlynosiose kurpelėse (*Aconitum napellus L.*). Pradžioje jis veikia kaip stimuliatorius, tačiau po to paralyžiuoja nervų sistemą.

Patekęs ant odos, akonitinas pirmiausiai sukelia odos uždegimą, po to ant odos iškyla daug pūslių. Akonitinui patekus į organizmo vidų, jis sukelia odos niežėjimą, kurtumą ir spaudimą į psichomotorinius centrus. Toliau tęsiant akonitino vartojimą, net ir nedidelėmis dozėmis, akonitinas sumažina eritrocitų ir hemoglobino kiekį kraujyje, sulėtina širdies darbą ir sumažina arterinį spaudimą, sukelia aritmiją.
Gyvenimo aprašymas

**Gyvenimo aprašymas** (*CV*,  – gyvenimo kelias) – duomenys, kuriuos darbo ieškantis asmuo pirmiausia pateikia galimam darbdaviui. Tai nėra tikras asmens gyvenimo aprašymas: darbdaviui pirmiausia rūpi žmogaus tinkamumas konkrečiam darbui, Gyvenimo aprašymas dažnai siekia išsamiai apibūdinti karjeros istoriją, tačiau (priklausomai nuo šalies) gali būti naudojamas taip pat kaip ir 1–2 puslapių kvalifikacijų ir darbo patirties santrauka pateikiant tik naujausius įvykius. Daugelyje šalių gyvenimo aprašymas paprastai yra pirmasis dalykas, su kuriuo susiduria darbdavys, ir jis paprastai naudojamas kandidatų patikrinimui, po kurio dažnai seka darbo interviu. Gyvenimo aprašymo taip pat gali būti prašoma pretendentų į  studijų programas, stipendijas ar mokslinius tyrimus.  Nuo 2010 m. tapo populiaru, kad pareiškėjai darbdaviams pateikia elektroninį savo CV tekstą naudodamiesi el. paštu, internetine įdarbinimo svetaine ar į darbą orientuota socialinių tinklų paslaugų svetaine, tokia kaip „LinkedIn“.

## Turinys
Jungtinėje Karalystėje ir Airijoje gyvenimo aprašymas yra trumpas (paprastai daugiausia dviejų A4 formato puslapių ilgio), todėl jame pateikiama tik darbo ieškančio asmens darbo istorijos, kvalifikacijos, išsilavinimo santrauka ir tam tikra asmeninė informacija. Kai kuriose Azijos šalyse yra įtraukiama reikalingos pareiškėjų nuotraukos, gimimo data ir naujausia informacija apie atlyginimus. Gyvenimo aprašymai dažnai pritaikomi atsižvelgiant į konkrečią poziciją, į kurią pretenduoja darbo ieškantis asmuo. CV taip pat gali būti pratęstas įtraukiant papildomą puslapį ieškančio darbo leidiniams, jei jie yra svarbūs darbui.

Jungtinėse Amerikos Valstijose, Pakistane, Kanadoje, Australijoje, Vokietijoje, Indijoje, Kuboje ir Rusijoje gyvenimo aprašymas yra išsamus dokumentas, naudojamas akademiniuose sluoksniuose ir medicinos karjeroje, kuriame išsamiai aprašomas išsilavinimas, leidiniai ir kiti pasiekimai. CV yra išsamesnis nei resume, trumpesnė santrauka, kuri dažniau naudojama paraiškose dėl darbo. CV paprastai naudojamas kandidatuojant į akademinės bendruomenės pozicijas, o resume paprastai taikoma norint pretenduoti į pramonės, verslo ir viešojo sektoriaus pareigas.

## Taip pat skaitykite
* Darbo interviu
*LinkedIn
*Motyvacinis laiškas

## Šaltiniai

## Nuorodos
Hemolimfa

**Hemolimfa** – skystas nariuotakojų audinys, atliekantis kraujo funkcijas. Turi ląstelių (**hemocitų**), atliekančių fagocitinę funkciją. Užpildo visą organizmo kūno vidinę ertmę ir supa visas ląsteles.

Hemolimfa gali būti bespalvė, tačiau dažnai ji yra gelsva ar žalsva, labai retai - raudona. Hemolimfa, skirtingai nei stuburinių kraujas, nedalyvauja dujų apykaitoje, o tik transportuoja maisto medžiagas bei hormonus į kūno audinius ir disimiliacijos produktus į šalinimo organus. Be to, ji atlieka kai kurias svarbias mechanines funkcijas: palaiko ir reguliuoja kūno vidaus spaudimą.

Hemolimfą sudaro vanduo, neorganinės druskos (paprastai Na+, Cl-, K+, Mg2+, Ca2+) ir organiniai junginiai (paprastai angliavandeniai, baltymai ir lipidai). Pirminį deguonį transportuoja hemocianino moleklulės.

Kai kurių vabzdžių (pvz., boružių, skaudvabalių) hemolimfoje yra nuodingos nemalonaus kvapo medžiagos kantaridino (**0,03 g kantaridino žmogui yra mirtina dozė**). Šie vabzdžiai, jausdami pavojų, hemolimfą išskiria lašeliais pro angeles kojų sąnariuose. Taip jie apsisaugo nuo priešų.
Kvarteras

** Kvarteras** – dabartinis Žemės vystymosi periodas, apimantis pleistoceno ir holoceno epochas. Prasidėjo prieš 2 588 000 ± 5 000 metų. Kvartero pavadinimas pradėtas vartoti 1829 m., kalbant apie akivaizdžiai jaunesnes nei terciaro periodo uolienas.

Kvartero periodas paprastai apibrėžiamas ciklišku žemyninių ledo sluoksnių augimu ir nykimu, susijusiais su Milankovičiaus ciklais bei klimato ir aplinkos pokyčiais, kuriuos jie sukėlė.

## Šaltiniai

## Taip pat skaitykite

* Geologinė laiko skalė
Uagadugu

**Uagadugu** (arba ***Vagadugu***; , anksčiau *Wagadugu*) – miestas vidurio Burkina Fase, šalies sostinė ir didžiausias miestas bei Kadiogo provincijos administracinis centras. Tai verslo centras, geležinkeliu susisiekia su Abidžanu (Dramblio Kaulo Krante, per jį – su Atlanto vandenynu), keliais – su Niamėjumi (Nigerio sostine), yra didžiausias šalyje oro uostas.

Uagadugu regione auginami gyvuliai, grūdinės kultūros, medvilnė, daržovės, taukmedis. Yra granito ir lignito telkinių. Pramonė: medvilnės, tekstilės, maisto, gėrimų, aprangos, muilo, kilimų, metalo dirbinių. Mieste yra Uagadugu universitetas (įkurtas 1969 m.), keletas mokslo institutų, stadionas, mosių vado rūmai.

Mieste yra didžiausias turgus Vakarų Afrikoje. 2003 m. jis sudegė, tačiau po to atstatytas ir atnaujintas.

## Etimologija

Uagadugu vardas kildinamas nuo žodžio *Wagadugu*, kas reiškia „Vagu namas“. Pagal kitą versiją, XIV a. vienas mosių tautos vadas vietą pavadino *Wogdgo*, kas reiškė „Ateiti mane pagerbti“, ir paskelbė miestą mosių valstybės sostine.

## Istorija

Uagadugu – vienos iš istorinių mosių valstybių Uagadugu sostinė, egzistavusi nuo XIII a. Iš pradžių joje, kaip ir kitose mosių miestuose valstybėse, rezidavo valdovas, tituluojamas *naba*. Vėliau, Uagadugu iškovojus hegemoniją mosių žemėse, Uagadugu tapo svarbiausiu miestu, o jo valdovas pradėtas tituluoti *moro naba* (t. y. imperatoriumi).

1896 m. miestą užėmė prancūzai, jis 1919–1932 ir 1947–1960 m. buvo Aukštutinės Voltos (kolonijinis Burkina Faso pavadinimas) protektorato administracinis centras. Gavus nepriklausomybę, tapo valstybės sostine.

2016 m. sausio 15 d. ginkluoti vyrai užpuolė Capuccino restoraną ir Splendid viešbutį miesto centre. 30 žmonių žuvo, 56 sužeisti. Iš viso 176 įkaitai buvo išlaisvinti, kai vyriausybės ginkluotosios pajėgos šturmavo statinį. Trys užpuolikai buvo nušauti.

## Sportas
* AS Douanes (Uagadugu) – futbolo klubas;
* Rail Club du Kadiogo – futbolo klubas;
* CFFEB Ouagadougou – futbolo klubas;

## Miestai partneriai
*  Grenoblis, Prancūzija
*  Kvebekas, Kanada
*  Kuveitas, Kuveitas
*  Lionas, Prancūzija
*  San Miniatas, Italija
*  Taipėjus, Taivanas
*  Turinas, Italija

## Šaltiniai
Burnakojai

**Burnakojai** (*Stomatopoda*) – vėžiagyvių (*Crustacea*) būrys.

Kūnas pailgas, iki 34 cm ilgio. Galvakrūtinę sudaro žandinė galvos dalis, suaugusi su 4 krūtinės segmentais. Pilvelis ilgas, mėsingas. Pilvo kojos gerai išsivysčiusios. Žiaunos yra ant krūtinės ir ant pilvelio kojų. Krūtinės antroji pora kojų  stambios, gaudomosios. Paskutinis dygliuotas kojos narelis įsikiša į priešpaskutinį. Pakliuvęs tarp šių narelių grobis retai ištrūksta. Auką nužiūri labai judrios, ant stiebelių  išsidėsčiusios facetinės akys. Jos net pasisuka ir seka paskui praplaukiantį gyvūną. Savo auką pačiumpa ypatingai greitai.

Vėžys maldininkas gyvena Viduržemio jūroje, medžioja krevetes.
Guaninas

**Guaninas** – viena iš penkių nukleobazių, randamų nukleorūgštyse (DNR ir RNR). Tai purininė heterociklinė bazė, kuri su citozinu Votsono–Kryko sąveikoje sudaro tris vandenilinius ryšius. Guanino nukleozidas vadinamas guanozinu.

## Šaltiniai
Benzinas

**Benzinas** (,  'benzoinė derva') – lengvoji naftos distiliacijos frakcija, susidedanti iš angliavandenilių (alkanų, alkenų, arenų, naftenų).

Lakus, nuodingas, lengvai užsidegantis bespalvis skystis, gaunamas tiesiogiai distiliuojant naftą. Skirstomas į neetiliuotą (bešvinį) ir etiliuotą (su tetraetilšvinu, nuodingesnis), apibūdinamas oktaniniu skaičiumi, frakcine sudėtimi, gebėjimu oksiduotis, rūgštingumu, sieringumu, spalva.

Naudojamas kaip transporto priemonių degalai (automobilinis žieminis bei vasarinis, taip pat aviacinis benzinas), tirpiklis, cheminiam valymui, aliejaus rafinavimui.

## Istorija
Iki vidaus degimo variklio išradimo benzinas naudotas gydymui nuo utėlių.
Šoniplaukos

**Šoniplaukos** (*Amphipoda*) – vėžiagyvių (*Crustacea*) būrys. Kūnas dažniausiai suplotas iš šonų, be karapakso. Šiuo metu žinoma virš 9500 šoniplaukų rūšių, dauguma jų jūrinės, apie 1900 gėlavandenės, yra ir sausuminių bei pusiau sausuminių (pvz., šeima *[[Talitridae]]*) ir net ektoparazitų. Dydis svyruoja nuo 1 mm iki 30 cm, svoris – nuo 55 iki 83 mg.

## Anatomija

Kūnas sudarytas iš 13 segmentų ir skirstomas į galvą, krūtinę ir pilvelį. Galva susiliejusi su krūtine. Žiaunos išsidėsčiusios krūtinės segmentuose. Kraujotakos sistema atvira, deguonį perneša hemocianinas. Deguonies kiekis šoniplaukų gyvenamojoje aplinkoje – jų dydį ribojantis veiksnys. Šalia antenų yra druskų kiekio reguliacijai skirtos liaukos.

## Gyvenimo ciklas
Šoniplaukos neturi lervos stadijos, iš kiaušinėlių išsiritę jaunikliai panašūs į suaugėlius. Lytinė branda dažniausiai pasiekiama po 6 nėrimųsi. Subrendusios patelės turi peryklinę kamerą, kurioje laikomi apvaisinti kiaušiniai iki jauniklių išsiritimo. Kuo vyresnė patelė, tuo daugiau kiaušinėlių vienoje dėtyje.

## Ekologija

Šoniplaukos aptinkamos beveik visose vandens buveinėse, ir dažniausiai vaidina svarbų vaidmenį ekosistemoje. Dauguma rūšių – saprotrofai, yra mintančių dumbliais, visaėdžių ir plėšrūnų. Maistą paima priekinėmis kojomis su didelėmis žnyplėmis. Neretas vidugildijinis plėšrumas, kai vienos šoniplaukos medžioja kitas.

Dauguma *[[Gammaridea]]* pobūrio rūšių bentosinės (dugninės), nors neretai sugaunamos planktono pavyzdžiuose. *[[Hyperiidea]]* pobūrio rūšys visos planktoninės, ir dažnai sudaro simbiozę su salpomis, medūzomis, sifonoforais, kolonijinėmis radioliarijomis ir šukuočiais.

Itin didele šoniplaukų įvairove pasižymi Baikalas ir Kaspijos jūros baseinas.

Talitridae šeimoje yra sausuminių rūšių. Jos gyvena drėgnoje aplinkoje, pavyzdžiui, lapų nuokritose.

Palyginus su kitais vėžiagyvių būriais, tarp šoniplaukų mažai parazitų. Parazitinės šoniplaukos pavyzdys – banginių utėlės (šm. *[[Cyamidae]]*). Skirtingai nuo kitų šoniplaukų, jos suplotos pilvo–nugaros kryptimi. Tai vieninteliai parazitiniai vėžiagyviai, jokioje vystymosi stadijoje negalintys plaukti.

## Sistematika
* Pobūris *[[Gammaridea]]* (apie 4000 rūšių),
* Pobūris *[[Hyperiidea]]* (apie 300 rūšių),
* Pobūris *[[Ingolfiellidea]]* (apie 40 rūšių),
* Pobūris *[[Senticaudata]]* (apie 5000 rūšių).

## Šaltiniai
Kumidai

**Kumidai** (*Cumacea*) – vėžiagyvių (*Crustacea*) būrys. Tai jūriniai gyvūnai, bet yra ir gėlavandenių. Didesnę gyvenimo dalį praleidžia įsirausę į gruntą, iš kurio kyšo tik galva. Maitinasi dumbliais, bakterijomis, o pačius kumidus gaudo žuvys.
Žuvų utėlės

**Žuvų utėlės** (*Branchiura*) – vėžiagyvių (*Crustacea*) būrys. Tai nedidelė smulkių parazitinių vėžiagyvių grupė, gyvenanti ant žuvų odos. Jie siurbia kraują. Tokiam gyvenimo būdui žuvų utėlės gerai prisitaikiusios. Jų kūnas suplotas. Galva vientisa, krūtinė plati iš 4 segmentų, o pilvelis trumpas ir nenariuotas. Antenos ir antenulės virtusios kabliukais, maksilės – stambiais siurbtukais, o mandibulės – straubliuku, kuriuo vėžiagyvis čiulpia kraują. 

Karpių ūkiuose daug žalos karpiams padaro karpių utėlė (*Argulus foliaceus*). **Pav.**
Mistakokaridai

**Mistakokaridai** (*Mystacocarida*) – vėžiagyvių (*Crustacea*) poklasis. Tai smulkūs jūrų pakrančių smėlio gyventojai, kurie ropoja smėlyje ir renka detrito daleles.
Ūsakojai

**Ūsakojai** (*Cirripedia*) – vėžiagyvių (*Crustacea*) infraklasė, priklausanti žandakojams. Tai jūriniai vėžiagyviai, turintys iš kalkingų plokštelių kriauklę. Galva sunykusi, nes prisitvirtina galvos dalimi. Antenos ir burnos galūnės redukuotos. Galvos vietoj gali išaugti ilgas stiebelis arba padas. Jame esančios liaukos padeda prisitvirtinti prie substrato. Turi šeriuotas krūtinės kojas, kurios lyg ūsai tai išsitiesia, tai susisuka – taip gaudo planktoninius organizmus.

Gyvena ant uolų, banginių, vėžlių ir kitų jūros gyvūnų, gausiai padengia laivo povandeninę dalį. Daugiausia minta planktonu. Yra parazitinių rūšių. Nors randami iki 600 metrų gylio, labiau mėgsta seklias vietas, taip pat ir tokias kur atoslūgio metu atsidengia dugnas (taip gyvenantys ūsakojai gerai prisitaikę kurį laiką prabūti ore).

Ūsakojai turi dvi lervos stadijas, nauplijų ir po jo sekančią specifinę formą (vadinama cipridu). Nauplijaus stadija ilga, ji tęsiasi apie šešis mėnesius kurių metu gyvūnas maitinasi ir auga. Cipridas yra trumpa, nesimaitinanti prieš-suaugėlio stadija kurios pagrindinis tikslas – rasti tinkamą vietą galutiniam prisitvirtinimui. Cipridas ieško tinkamos vietos, liesdamas ir tirdamas paviršius savo pakitusiomis antenulėmis. Senkant atsargoms (ši stadija trunka daugiausa keletą savaičių) jis pamažu tampa mažiau išrankus. Radęs tinkamą vietą, cipridas prisitvirtina ir prasideda galutinė metamorfozė į suaugusį ūsakojį.

Kai kurie ūsakojai valgomi ir laikomi delikatesais.
Amenchotepas II

**Amenchotepas II** (**Amenhotepas II**, m. apie 1401 m. pr. m. e.) – septintasis 18 dinastijos Egipto faraonas. Valdė apie 1427–1401 m. pr. m. e. arba 1414–1388 m. pr. m. e., minima 25 metai ir 10 mėnesių Manetono Epitomėje. Rastas indas su įrašais, kur vaizduojamas vyno apdirbimas, 26-aisiais faraono valdymo metais. Jis savarankiškai galėjo valdyti iki 35 metus laiko.

Amenchotepas II buvo Tutmozio III ir žmonos Meritrės-Hatšepsutos sūnus. Manoma, kad buvo koregentas prieš tapdamas visateisiu valdovu. Tutmozis III jį lavino tapti kariu, jis garsėjo savo fiziniais sugebėjimais, buvo vaizduojamas medžiotoju, važnyčiotoju ir lankininku bei vėliau palaidotas su lanku. Netrukus po Amenchotepo II karūnacijos sukilo dalis Sirijos. Numalšino maištą ir paėmė į nelaisvę septynis princus. Vėliau princai buvo pargabenti į Egiptą, kur beveik visi buvo pamauti ant Tėbų sienų. Vienintelis paliktas gyvas Sirijos princas buvo nugabentas į Nubiją ir jo kūnas pamautas ant Napatos miesto sienų. Tokiomis žiauriomis priemonėmis jis siekė parodyti, kas laukia sukilėlių. Vėliau 1418 m. pr. m. e. vadovavo karo kampanijai į Siriją.

Tačiau Amenchotepas II buvo ir diplomatas. Jis buvo pirmasis faraonas, sudaręs taikos sutartį su Mitani karalyste. Palaikė gerus santykius su babiloniečiais ir hetitais. Egiptas buvo pripažintas regiono hegemonija. Užsitikrinęs taiką, Amenchotepas II užsiėmė įvairiais statybų projektais. Įamžindamas taikos susitarimą su Mitani vadais, pastatė koloną tarp ketvirto ir penkto Karnako šventyklos pilonų. Taip pat netoli Sfinkso Gizoje pastatė Horemakhet šventyklą ir praplėtė Karnako šventyklą.
 
Įrašai nemini nė vienos Amenchotepo II žmonos. Egiptologai mano, kad jis baiminosi sustiprėjusios moterų įtakos (minimų kaip Dievo Amono žmonos). Amenchotepas II tėvo monumente sunaikino Hatšepsutos vardo įrašus ir atvaizdus. Jo įpėdinis buvo sūnus Tutmozis IV, kurio motina paminėta Tija.

1898 m. Karalių slėnio kape KV35 rastas sarkofagas su Amenchotepo II mumija originaliame sarkofage. Tačiau tai buvo bent antrasis faraono palaidojimas po kapų plėšimų.
## Šaltiniai
* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas I. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 71
* Encyclopaedia Britannica, 2008 10 23

## Išnašos
Ankšteniniai

**Ankšteniniai** (*Sclerodermataceae*) – agarikiečių (*Agaricales*) eilės grybų šeima.

Grybų vaisiakūnių pamatinė dalis primena augalų šaknis; čia yra kuokštas hifų. Kol vaisiakūniai jauni, jų gleba balta, bet vėliau paruduoja ar net pajuoduoja.

Lietuvoje auga:
* Ankštenė (*Scleroderma*)
Amebos

**Amebos** (*Amoeba*) – žiuželių neturinti pirmuonių gentis. Juda keisdami visos ląstelės pavidalą. Ląstelė išaugina išaugas (pseudopodijas), į kurias pamažu perteka ląstelės viduje esanti citoplazma. Judėdama tokiu būdu, ameba per pusvalandį gali nukeliauti 1 cm. Amebos dydis iki 0,7 mm, jos paplitusios visame pasaulyje.

Rūšis:
* **Ameba** (*Amoeba proteus*) – vienaląsčiai pirmuonys, neturintys pastovios kūno formos. Yra pliki arba turi ploną kiautelį, dažniausiai nematomi plika akimi. Maitinasi pseudopodijomis apgaubdamos maisto dalelę ir įtraukdamos į ląstelės vidų. Gyvena tvenkiniuose, balose, kituose vandens telkiniuose ir ant augalų.

## Žodžio kilmė
Amebos terminą įvedė *Bery Saint Vincent* – graikų kalba *amoibe* reiškia 'kitimas'.
Amebiniai

**Amebiniai** (*Amoebidae*) – žiuželių neturinti pirmuonių šeima, kuriai priklauso amebos (*Amoeba*), dizenterinė ameba (*Entamoeba histolytica*), *Chaos* (**pav.**) ir kt.

Svarbiausios šeimai priklausančios gentys yra *Amoeba* ir *Chaos*. Išoriškai jos panašios, tačiau *Amoeba* turi tik vieną ląstelės branduolį, kuomet *Chaos* gali turėti keletą tūkstančių.
Limfinis miocitas

**Limfiniai miocitai** – limfagyslių sienelėse esančios lygiųjų raumenų ląstelės. Limfiniai lygieji raumenys yra vieni svarbiausių limfinės sistemos funkcijoms atlikti. Pagrindinė limfinių miocitų savybė – gebėjimas ritmiškai susitraukinėti, todėl limfagyslės, kurių sudėtyje yra šių ląstelių, gali pašalinti skystį bei baltymus ir lipidus iš tarpląstelinių ertmių ir taip palaikyti skysčių homeostazę audiniuose.

Limfiniai lygieji raumenys yra aferentinėse limfagyslėse. Šių raumenų sluoksnis tarsi atskiriamas tose vietose, kur vienkrypčiai vožtuvai dalija limfagyslę į kelias mažas kameras. Lygieji raumenys spontaniškai ir faziškai susitraukinėja pumpuodami limfą, lyg „primityvi širdis“. Susitraukimai stiprūs ir greiti, todėl limfagyslėse kameros spindis gali būti laikinai, bet visiškai nepraeinamas.

Limfinių miocitų susitraukimai yra veikimo potencialų rezultatas. Faziniam susitraukimui būtinas stimuliuojantis poveikis. Limfinių miocitų susitraukimą stimuliuoja jonai, pvz., avių žarnaplėvės limfinių miocitų ląstelėse savaiminę laikiną depoliarizaciją sukelia chlorido jonų srovės, kurios sukuriamos, kai kalcio jonai išleidžiami iš viduląstelinių jo kaupimo vietų. Ciklinė depoliarizacija valdo lygiųjų raumenų mechaninį aktyvumą. Ši depoliarizacija kyla periodiškai atpalaiduojant Ca2+ iš viduląstelinių jo kaupimo vietų per inozitolio 1,4,5-trifosfatui (IP3) jautrius receptorius bei dėl Ca2+ jonų koncentracijos pokyčio citozolyje. Kalcio jonų koncentracijos pokytis sukelia membranos depoliarizaciją sukuriant Ca2+ jonų indukuotą jonų srovę į ląstelės vidų.

### Šaltiniai
* von der Weid P.Y., Zawieja C.D. (2004). Lymphatic smooth muscle: the motor unit of lymph drainage. The International Journal of Biochemistry & Cell Biology, V. 36, P. 1147-1153.
* Imtiaz M.S., Katnik C.P., Smith D.W., van Helden D.F. (2005). Role of voltage - dependent modulation of store Ca2+ release in synchronization of Ca2+ oscillations. Biophysical Journal BioFAST, 0:biophysj.104.058743. Accepted for publication in Biophysical Journal and is freely available on BioFast at http://www.biophysj.org
Morulė

**Morulė** – ankstyva gyvūnų embrioninio vystymosi stadija. Zigotai pasidalijus kelis kartus, nuo 12-16 ląstelių kamuolėlio dydžio zigota jau vadinama morule. Morulės ląstelės yra vadinamos blastomeromis, iš pradžių (8 ląstelių) jos yra nepolinės, gali būti lengvai suskaičiuojamos ir nesusijusios viena su kita. Po to blastomeros pradeda sąveikauti su savo kaimynėmis per ląstelės paviršiaus sąlyčio molekules, tokias kaip E-kadherinas (dar vadinamas uvomorulinu), ir tampa polinėmis (susidaro epikalinis ir bazo - lateralinis poliai). Šita ląstelių sąveika yra vadinama kompaktizacija – pirmasis morfogenetinės ir ląstelinės diferenciacijos įvykis.
Druskos

**Druska** – cheminis junginys, susidedantis iš katijonų ir anijonų, turinčių priešingą el. krūvį. Druska yra svarbi chemijos pramonėje. Iš jos gaunamas chloras, natris, natrio hidroksidas (natrio šarmas), natrio karbonatas (soda), natrio sulfatas, druskos rūgštis, chlorkalkės.

Valgomąja druska paprastai vadinamas natrio chloridas NaCl. Maisto gamyboje taip pat naudojamas kalio chloridas KCl vadinamas kalio druska.

## Susidarymas

Druskos susidaro vykstant cheminėms reakcijoms tarp:

* Bazės ir rūgšties, pvz., NH<sub>3</sub> + HCl → NH<sub>4</sub>Cl
* Metalo ir rūgšties, pvz., Mg + H<sub>2</sub>SO<sub>4</sub> → MgSO<sub>4</sub> + H<sub>2</sub>
* Metalo ir nemetalo, pvz., Ca + Cl<sub>2</sub> → CaCl<sub>2</sub>

## Cheminė druskos sandara

### Katijonas
Katijonas – teigiamą krūvį turintis jonas. Tai metalo jonas, pvz., **Na<sup>+</sup>** arba organinis katijonas **NH<sub>4</sub><sup>+</sup>**

Keli paplitę katijonai ir jų druskų pavadinimai:
* NH4+ (amonio)
* Ca2+ (kalcio)
* Fe2+ ir Fe3+ (geležies)
* Mg2+ (magnio)
* K+ (kalio)
* Na+ (natrio)
* C5H5NH+ (piridžio)

### Anijonas
Anijonas – neigiamą krūvį turintis jonas. Tai nemetalo atomas, pvz., **Cl<sup>-</sup>**, arba kelių atomų junginys, pvz., **SO<sub>4</sub><sup>2-</sup>** arba organinis jonas, pvz., **CH<sub>3</sub>COO<sup>-</sup>**

Keli paplitę anijonai bei jų sudaromų druskų pavadinimai:
* CH3-COO- (acetatai)
* CO32- (karbonatai)
* Cl- (chloridai)
* HO-C(COO-)(CH2-COO-)2 (citratai)
* C≡N- (cianidai)
* OH- (hidroksidai)
* NO3- (nitratai)
* NO2- (nitritai)
* PO43- (fosfatai)
* SO42- (sulfatai)

## Šaltiniai
Blastulė

**Blastulė**, kitaip **Blastocista** – ankstyva (žmogaus - trečioji) gyvūnų embrioninio vystymosi stadija. Blastulė susiformuoja iš morulės. Tai viensluoksnis, tuščiaviduris ląstelių kamuolėlis. Šios išorinės ląstelės vadinamos trofektoderminėmis, o visas sluoksnis vadinamas trofoblastu. Blastulės ertmė užpildyta skysčiu ir vadinama blastoceliu. Blastocelyje yra vidinių ląstelių, kurios telkiasi gemaliniame blastulės poliuje. Iš trofektoderminių ląstelių vystosi gemalo dangalai (dalis placentos, chorionas), o iš vidinių – pats gemalas, amnionas ir trynio maišas. 

Blastocistos įsiskverbimas į gimdos gleivinės funkcinio sluoksnio tankųjį posluoksnį vadinamas implantacija.
IP3

**IP<sub>3</sub>** (**inozitolio 1,4,5-trisfosfatas**, ) – cheminė medžiaga, gyvų organizmų naudojama signalui ląstelės lygyje perduoti. Junginys susidaro skylant ląstelių membranose esančiam fosfatidilinozitolio bisfosfatui (PIP<sub>2</sub>). Reakciją katalizuoja fosfolipazė C. Atlikęs signalo perdavimo funkciją, IP3 inaktyvuojamas IP3 fosfotazei atskeliant vieną fosforo rūgšties liekaną. Prireikus susidaręs junginys gali būti vėl fosforilinamas.

Tas pats junginys kartais įvardijamas kaip trifosfoinozitolis arba InsP3.

## Inozitolio 1,4,5-trisfosfato susidarymas
* Hormonas prisijungia prie receptoriaus ir šį aktyvina.
* Receptorius sąveikauja su G baltymu, kuris sudarytas iš α, β ir γ subvienetų.
* G baltymo α subvientas prisijungia GTP ir aktyvina ląstelės membranoje esančią fosfolipazę C.
* Fosfolipazė C katalizuoja fosfatidilinozitolio 4,5-bisfosfato (PIP<sub>2</sub>) hidrolizę į 1,2-diacilglicerolį (DAG) ir inozitolio 1,4,5-trisfosfatą (IP3). DAG lieka membranoje ir aktyvina proteinkinazę C padidindamas šios kinazės giminingumą Ca2+, o IP3 – hidrofilinis junginys, tad difunduoja į citozolį.

## Inozitolio 1,4,5-trifosfato veikimas
* IP3 – antrinis informacijos nešėjas, kuris sąveikauja su endoplazminio tinklo receptoriais ir skatina Ca<sup>2+</sup> pernašą iš endoplazminio tinklo į citoplazmą.
* Ca<sup>2+</sup> arba jo kompleksas su baltymu kalmodulinu suskelia biocheminius pokyčius. Kalmodulinas – 148 aminorūgščių ilgio polipeptidas, turintis 4 Ca2+ prisijungimo vietas. Ca2+ katijonai prisijungia prie kalmodulino ir dėl konformacinių pokyčių šį aktyvina. Susdaręs aktyvus kompleksas jungiasi prie fermentų (adenilatciklazė, fosfodiesterazė ir kt.) ir šiuos aktyvina.

## Inozitolio 1,4,5-trifosfato degradacija
IP3 defosforilinant susidaro antrinio informacijos nešėjo funkcijų neatliekantys IP2 (inozitolio 1,4-bisfosfatas), vėliau IP (inozitolio 1-fosfatas ar kitaip inozitolio monofosfatas). Inozitolis gražinamas į membraną PIP (fosfatidinozitolio 4-fosfatas) pavidalu, kuris vėliau verčiamas į PIP2 (fosfatidinozitolio 4,5-bisfosfatas).

## Nuorodos
* Limfinis miocitas
* http://personalpages.manchester.ac.uk/staff/j.gough/lectures/the_cell/signalling/ip3.jpg
Sincitiotrofoblastai

**Sincitiotrofoblastai** – didelės daugiabranduolės placentos ląstelės. Jie susidaro susiliejant keliems citotrofoblastams. Sincitiotrofoblastai sudaro labai svarbų barjerą tarp motinos ir vaiko, jie tiesiogiai kontaktuoja su motinos krauju.

Jų funkcijos:
# vykdo maisto medžiagų, dujų, atliekų apykaitą tarp motinos ir vaisiaus;
# sekretuoja hormonus;
# imunologinė funkcija.
Eurocentrizmas

**Eurocentrizmas** (kartais **europcentrizmas**) – ideologija ar pažiūros, kad europietiška (ir apskritai Vakarų) civilizacija, kultūros, meno pasiekimai, mentalitetas, vertybių sistema ir t. t. yra viršiausia (dažnai ir vienintelė teisinga) bei pavyzdinė kitoms kultūroms. Visus kultūrinius skirtumus eurocentrizmas linkęs laikyti kitų (neeuropietiškų) visuomenių tamsumu ir atsilikimu. Vienas reikšmingiausių Vakarų mentaliteto bruožų iki XX amžiaus vidurio.

## Eurocentrizmo kilmė

### Filosofinis kilmės aspektas
Vakarų civilizacija iš krikščionybės paveldėjo monistinę vienos tiesos sampratą. Viduramžių scholastika sukūrė vientiso, iš vieno šaltinio sklindančio pasaulio vaizdą. Šis pasaulėvaizdis ne tik nulėmė mokslo filosofijos raidą, bet ir suformavo netolerancijos praktiką, bendraujant su kitomis kultūromis. Be abejonės, toks europiečių mentaliteto bruožas trukdė suprasti svetimas kultūras ir religines formas ir tuo labiau pripažinti jų lygiavertiškumą. Europos visuomenės pasiekimai (ypač prasidėjus Švietimo epochai) laikyti etalonu, o kitos visuomenės – tik primityvesniu etapu toje pačioje raidos linijoje. Vienas žymiausių tokios eurocentrinės sampratos teoretikų – Hėgelis (1770–1831).

### Kultūrinės ir istorinės priežastys
Su didžiaisiais geografiniais atradimais XVI amžiuje pamažu ėmė bėgėtis ir imperialistinė bei kolonijinė politika. Naujai atrastose žemėse sutikti vietiniai gyventojai dažniausiai gyveno gentinėmis bendruomenėmis, o pažangesnės kultūros ryškiai nusileido europiečiams karine galia. Tokia situacija tik sustiprino Vakarų suvokimą apie savos civilizacijos išskirtinumą ir suformavo požiūrį į kitas kultūras kaip nepilnavertes. Europos valstybės savo kolonijinę politiką grindė šviesos nešimu „primityviems“ kraštams. Atsirado įvairios rasinės teorijos, teisinusios vergovę. Į svetimus kraštus plačiai pasklido misionieriai, skleidę „Dievo žodį“. Išskirtinumo jausmas augo kartu su naujomis kolonijomis, kol pasiekė apogėjų XIX amžiuje.

## Kritika
Eurocentrizmo kritikos pradžią reiktų sieti su susidomėjimo Rytų kultūromis banga. Pionieriais čia dažnai laikomi Volteras (*Voltaire*, 1694–1778), žavėjęsis senovės Kinijos pasiekimais, Artūras Šopenhaueris (*A. Schopenhauer*, (1788–1860), pagrindinis Hėgelio teorijų kritikas ir indų filosofijos „atradėjas“, bei Frydrichas Nyčė (*F. Nietzsche*), savo filosofines įžvalgas siejęs su Zaratustra. Šie mąstytojai suteikė stiprų postūmį orientalistikos raidai bei civilizacijų tyrinėjimams ir skatino suvokti Vakarų civilizacijos pasiekimų reliatyvumą. XX amžiuje eurocentrizmo ribotumą atskleidė ir kiti teoretikai, pradedant O. Spenglerio (Osvaldas Špengleris) sensacinguoju „Vakarų saulėlydžiu“ ir A. J. Toynbee, paskyrusiu dvylikatomius „Istorijos tyrimus“ civilizacijos analizei, baigiant postmodernistais.

Vienas svarbiausių šiuolaikinių veikalų, kritikuojančių eurocentrizmą yra 1978 metais Edwardo Saido *Orientalizmas*. Jame jis griauna kultūrinę *Rytų – Vakarų* takoskyrą, tuo pat užkirsdamas kelią įvairių rasistinių teorijų letigimizavimui.

## Šaltiniai
Skonis

**Skonis** vienas iš pojūčių, kuriais žmogus gauna informaciją iš aplinkos.

Išskiriami penki pagrindiniai skoniai: kartumas, rūgštumas, sūrumas, saldumas ir umami. Jau yra nustatyti šių skonių receptoriai ir jų veikimo mechanizmai. Teigiama, kad *deginantį skonį* sukelia šilumos receptorius dirginančios medžiagos. Kai kurie šaltiniai nurodo ir šarminio bei specifinio riebalų skonio nepriklausomą atpažinimą.

Kitų skonių įvairovę sudaro pagrindinių skonių kombinacijos bei jų kombinacijos su kvapais, kadangi kvapo receptoriai dalyvauja atpažįstant skonį.

Terminai **geras skonis** ir **skoninga** naudojami siekiant apibūdinti estetiškai tobulus bei meniškai neperkrautus taikomojo meno kūrinius arba jų autorius. Dažniausiai kalbant apie pastatų interjerą, eksterjerą ar aprangą.

## Taip pat skaitykite
* Skonio receptoriai
* Skonio jutimas

## Nuorodos
* BBC straipsnis apie skonį
CAMP

**Ciklinis adenozino monofosfatas** (**cAMP**, **ciklinis AMP** arba **3'-5'-adenozinmonofosfatas**) – tai antrinis informacijos nešiklis.
Vandenyje tirpūs hormonai nepraeina pro ląstelių membranas, tad informaciją į ląstelę perduoda per antrinius tarpininkus:
* cAMP,
* cGMP,
* inozitoltrifosfatą (IP3)
* Ca<sup>2+</sup> jonus ir
* diacilglicerolį (DAG).

Hormonai (pirminiai tarpininkai) sąveikauja su citoplazminėje membranoje esančiais receptoriais ir per tam tikrus perdaviklius arba slopina, arba skatina antrinių tarpininkų susidarymą. Antriniai tarpininkai aktyvina fermentus, jonų kanalus ir sukelia reakcijų seriją, kuri baigiasi, pavyzdžiui, pakitusiu kokio nors fermento aktyvumu.

Per ląstelės membraną nepraeinantys hormonai gliukagonas (kepenyse, riebaliniame audinyje) ar adrenalinas (raumenyse) aktyvina ląstelės membranoje esančią adenilatiklazę ir ji ATP verčia į cAMP. Susidaręs cAMP aktyvina proteinkinazę A, kuri fosforilina ląstelės fermentus ir taip pakeičia šių aktyvumą. Fermentas fosfodiesterazė katalizuoja cAMP virtimą į 5'-AMP ir nutraukia hormono veikimą.

cAMP susidarymą slopina tokie pirminiai tarpininkai: acetilcholinas (lygieji raumenys), noradrenalinas (lygieji raumenys), enkefalinas (smegenys) ir kt.

## Literatūra
* A. Praškevičius ir kt. Biochemija. Kaunas, 2003 m.
Šlaunis

**Šlaunis** – kojos dalis, nuo klubo iki kelio sąnario. Ją sudaro šlaunikaulis ir aplink jį supantys audiniai.

## Raumenys
Šlaunies raumenų yra 3 grupės: priekinė, vidinė ir užpakalinė. Priekyje esantis keturgalvis raumuo susideda iš 4 susiliejančių raumenų. Jis padeda pritraukti šlaunį prie pilvo, ir, svarbiausia, tiesia koją per kelį. Vidinę grupę sudaro 5 raumenys, pritraukiantieji koją prie vidurinės plokštumos, prie kitos kojos. Užpakaliniai 3 raumenys traukia šlaunį užpakalį ir lenkia kelį.

## Kraujagyslės
Kraujagyslės (šlauninė arterija ir vena) iš dubens leidžiasi į šlaunikaulio priekį, toliau pereina į vidinę pusę ir pakinklį, iš ten – į blauzdą.

## Nervai
Šlaunį inervuoja nervai ateinantys iš juosmeninio ir kryžmeninio rezginių. Šlaunies užpakalyje yra pats ilgiausias nervas – sėdimasis nervas. Jis inervuoja odą, raumenis ir nusileidžia į pakinklį ir blauzdą.
Brokhauzo enciklopedija

**Brokhauzo enciklopedija** – daugiatomis enciklopedinis leidinys vokiečių kalba, leidžiamas Bibliografijos instituto ir akcinės bendrovės F. A. Brockhaus AG.
Pirmieji 6 iš 30 tomų (21 leidimo) pasirodė 2005 rugsėjį ir buvo pristatyti spalio 19 d. Frankfurto knygų mugėje.

## Liobelio ir Frankės darbų pratęsimas
Brokhauzo pirmtakas – *Conversations-Lexikon*, *Konversacijos leksikonas arba žinynas visuomeniniams pašnekesiams apie mokslo ir meno dalykus, su periodine senesniųjų ir naujesniųjų laikų įvykių apžvalga*, sudarytas iš 6 tomų, leistas Reantuso Gothelfo Liobelio bei Christiano Vilhelmo Frankės. Jį perpirko Brokhauzas ir tęsė pradėtus darbus.

## Statistika

* 1. leidimas 1796–1808 „Conversationslexicon“ 6 tomai + 2 papildomi tomai
* 2. leidimas 1812–1819 „Conversations-Lexikon“ 10 tomų
* 3. leidimas 1814–1819 „Conversations-Lexicon“ 10 t.
* 4. leidimas 1817–1819 „Hand-Enzyclopädie“ 10 t.
* 5. leidimas 1819–1820 „Real-Encyclopädie“ 10 t.
* 6. leidimas 1824 „Real-Encyclopädie“ 10 t.
* 7. leidimas 1827 „Real-Encyklopädie“ 12 t.
* 8. leidimas 1833–1837 „Real-Encyklopädie“ 12 t.
* 9. leidimas 1843–1848 „Real-Encyklopädie“ 15 t.
* 10. leidimas 1851–1855 „Real-Encyklopädie“ 15 t.
* 11. leidimas 1864–1868 „Real-Encyklopädie“ 15 t.
* 12. leidimas 1875–1879 „Conversations-Lexikon“ 15 t.
* 13. leidimas 1882–1887 „Conversations-Lexikon“ 16 t.
* 14. leidimas 1892–1895 „Konversations-Lexikon“ 16 t.
* 15 leidimas „Der Große Brockhaus“, 1928–1935, 20 tomų + 1 papildomas tomas + 1 atlasas (tikėtina)
* 16. leidimas 1952–1957 „Der Große Brockhaus“ 12 t.
* 17. leidimas 1966–1974 „Brockhaus Enzyklopädie“ 20 t.
* 18. leidimas 1977–1981 „Der Große Brockhaus“ 12 t.
* 19. leidimas 1986–1994 „Brockhaus Enzyklopädie“ 24 t.
* 20. leidimas 1996–1999 „Brockhaus Enzyklopädie“ 24 t. (aktualus leidimas)
* 21. leidimas, „Brockhaus Enzyklopädie“, 2005–2006 30 tomų ir DVD (2005) ir pirmą kartą elektronine forma (USB atmintinė).

## Nuorodos
* Tinklalapis  
* Straipsniai lietuviška tematika
Elektrofiziologija

**Elektrofiziologija** – fiziologijos šaka, tirianti elektrinius (elektrocheminius ir panašius) reiškinius įvairiose organizmo sistemose.

## Pošakiai
Skiriama **klinikinė elektrofiziologija** kaip neurologijos dalis bei **eksperimentinė elektrofiziologija** – bendrosios fiziologijos dalis, kai kada laikoma ir neurofiziologijos, ir raumenų fiziologijos pošakiu.

## Reikšmė
Elektrofiziologiniai matavimai suteikia informacijos apie perferinių nervų, polisinaptinių nervinių signalų siuntimo kelių sutrikimus. Eksperimentinė neurofiziologija aprašo elektrines atskirų nervinių arba raumenų ląstelių, jų darinių savybes. Neurofiziologiniai tyrimai suteikia informacijos apie signalų perdavimą nervų sistemoje, jais remiasi daug neuromokslų atliekamų tyrimų.

## Neurologinės elektrofiziologijos metodai
* Elektroencefalografija (EEG), (tiriama nervų sistema)
* Reografija, RG (kraujotaka)
* Elektrokardiografija, ECG (širdis)
* Elektromiografija, EMG
* Elektrodermatografija EDG, tiriama oda
* Impedansinė pletizmografija, IPG
* somatosensoriškai, motoriškai, vizualiai, akustiškai generuotos biosrovės matavimas.

## Eksperimentinės elektrofiziologijos metodai
Patch-Clamp technika, matavimai remiantis Multi electrode array.

## Taip pat skaitykite
* Neurofiziologija
* Smegenų bangos
* Kardiograma
Neurofiziologija

**Neurofiziologija** – fiziologijos sritis, tirianti nervų sistemos funkcijas, jos dalių tarpusavio sąveikas ir kitas nervines funkcijas.

Jai svarbus nervinis dirginimas ir jo ląstelių fiziologijos pagrindai. Tiriama, kaip vyksta signalų perdavimas tarp ląstelių ir kaip atskiros nervinės ląstelės apdoroja informaciją.

Priešingai nei neuroanatomija, kuri tiria struktūrinę bei morfologinę nervinio audinio sandarą, neurofiziologus domina dinaminiai procesai tiek ir atskirose ląstelėse, tiek ir nervų ląstelių tinkluose.

## Metodai
Dažniausiai taikomi metodai yra EEG ir elektrofiziologijos plačiąja prasme metodikos.

Pastaruoju metu tapo žinomi taip pat ir vizualizacinis procesas, konfokalinė mikroskopija, dviejų fotonų mikroskopija.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Neurofiziologija.lt

## Taip pat skaitykite
* EEG
* Smegenų bangos
Girnelė

**Girnelė** () – tvirta kaulinė plokštelė, raiščiu sujungta su blauzdikauliu (). Yra trikampio pavidalo, smailusis kampas pakrypęs žemyn. Užpakalyje yra du laukeliai šlaunikaulio krumpliams.

## Struktūra

Girnelė yra didžiausias sezamoidinis kaulas, esantis šlaunies keturgalvio raumens sausgyslėje ir sudarantis iš priekio skydą kelio sąnariui. Kaulas yra suapvalėjusiais kampais apversto trikampio pavidalo. Trikampio viršūnė, vadinama girnelės viršūne () yra nukrypusi žemyn (distaliai), o trikampio pamatas, vadinamas girnelės pamatu () yra nukrypęs aukštyn (proksimaliai). Priekinis paviršius () yra išgaubtas ir nelygus, o sąnarinis paviršius () atsisukęs atgal ir susineria su šlaunikaulio girneliniu paviršiumi (). Girnelės sąnariniame paviršiuje yra du laukeliai, kuriais slysta šlaunikaulio krumpliai, lankstant koją per kelio sąnarį. Šoninis laukelis didesnis.

## Raumenys bei raiščiai

Girnelės raištis saugo galva () yra keturgalvio šlaunies raumens sausgyslės tęsinys, einantis nuo girnelės viršūnės () iki blauzdikaulio šiurkštumos (). Girnelės laikikliai (, *mediale et laterale*), taip pat yra keturgalvio šlaunies raumens sausgyslės pluoštai, einantys nuo girnelės šonų prie blauzdikaulio priekinio paviršiaus. Tarpinis platusis raumuo () jungiasi su girnelės pamatu, šoninis ir vidinis platieji raumenys, m. vastus lateralis ir m. vastus medialis, jungiasi su lateraline ir medialine girnelės dalimi.

## Kaulėjimas

Kaulėjimo židinys susidaro nuo 3 iki 6 metų vaikams.

## Pusės nustatymas

Norint nustatyti, kurios pusės girnelė, reikia ją lenkti taip, kad smaigalys būtų nukrypęs žemyn (distaliai), sąnarinis paviršius – atgal, o didesnioji jo pusė – į šoną.

## Dislokacija

Kelio girnelės dislokacijos nutinka pakankamai dažnai, ypač tarp jaunų atlečių. Kelio girnelė išslysta iš savo normalios pozicijos, dažniausiai lateraline kryptimi ir labai skausmingai.

## Literatūros sąrašas
* „Žmogaus anatomija I tomas“ – Gintautas Česnys, Janina Tutkuvienė, Arūnas Bartkus, Vytautas Leonas Gedrimas, Rimantas Jankauskas, Renata Rizgelienė, Janina Žukienė. – Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2008 m.

## Nuorodos

* „Anatomy of the Human Body“ Henry Gray