Kurmaičių piliakalnis

**Kurmaičių piliakalnis**, vadinamas *Pilale* (nacionalinio reikšmingumo lygmens kultūros paminklas: unikalus kodas , senas registro kodas A447P, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR518) – piliakalnis pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kurmaičių kaime (Kretingos seniūnija), Akmenos ir Pilsupio santakoje, Padvarių tvenkinio šiaurinėje dalyje, 0,4 km į vakarus nuo kelio Kurmaičiai–Tūbausiai.

Pasiekiamas keliu Kurmaičiai–Tūbausiai (RK2326), atsišakojančiu nuo krašto kelio . Mokyklos gatve įvažiavus į Kurmaičių gyvenvietę, jos kryžkelėje sukama pagrindiniu keliu į kairę pusę ir Akmenos gatve pavažiavus 815 m, pro kairėje pusėje esančios sodybos kiemą toliau važiuojama lauko keliuku 420 m šiaurės vakarų kryptimi. Pravažiavus melioracijos kanalą (Bendinės upelį), sukama į dešinę ir važiuojama palei kanalą dar 130 m iki medžiais apaugusio piliakalnio.

## Piliakalnis

Piliakalnis krantinio tipo, įrengtas aukštumos kyšulyje, įsiterpiančiame į Akmenos ir Pilsupio santaką, iš rytų, šiaurės ir vakarų pusių apsuptas Padvarių tvenkinio.

Šlaitai statūs, nuo slėnio pusės 9–12 m aukščio. Piliakalnio aikštelė beveik keturkampė, apie 60 m ilgio šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi ir 25 m pločio, su 7 m ilgio ir 10 m pločio iškyšuliu šiaurinėje dalyje. Šiaurės vakarinė jos dalis yra 1,5–2 m aukštesnė už likusią. 

Palei pietvakarinį kraštą yra kiek išlenktas 60 m ilgio, iki 1,6 m aukščio ir 8 m pločio gynybinis pylimas, kuris vakariniu galu remiasi į Akmenos slėnį, o rytinį galą nuo Pilsupio šlaito skiria apie 5 m tarpas. Abipus pylimo vietomis pastebimos buvusių gynybinių griovių žymės.

Į pietvakarius nuo pylimo yra priešpilis – iš šiaurės vakarų į pietryčius žemėjanti terasa. Jis trapecijos plano, nuo 65 m ilgio šiaurės rytiniame krašte iki 80 m ilgio pietvakariniame krašte bei nuo 23 m pločio šiaurės vakariniame gale iki 30 m pločio pietrytiniame gale.

Palei pietvakarinį terasos kraštą išsiskiria iki 15 m pločio ir 0,5–1 m aukščio, šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi pailgas paaukštėjimas – arimo metu nuskleisto priešpilio pylimo liekanos.

Į pietus ir pietvakarius nuo šio paaukštėjimo 0,5 ha plote buvusi papėdės gyvenvietė.

Piliakalnio būklė stabili. Jis apaugęs menkaverčiais medžiais ir krūmais. Pylimas apardytas ir nuskleistas ariant, o rytinė 4–5 m pločio jo dalis nukasta, įrengiant įvažiavimą į piliakalnio aikštelę. Gynybiniai grioviai užpilti. Aikštelė anksčiau buvusi ariama. Jos vakarinis ir šiaurinis pakraščiai vietomis nuslinkę, išgriuvę į Akmenos upę. Vakarinis ir pietinis aikštelės pakraščiai, pylimo ir priešpilio vakarinė dalis iškasinėti apkasų. Priešpilio pylimai nuskleisti ariant. Ties jų viduriu įkastas betoninis stovas su archeologijos paminklo anotaciniu ženklu.

460 m į šiaurės vakarus yra Pajuodupių kapinynas, o 500 m į vakarus – Kurmaičių II kapinynas.
Vaizdas:Kurmaičių piliakalnis 1994 (1).jpg|Piliakalnio papėdės gyvenvietė ir priešpilis iš pietų pusės. 1994 m.
Vaizdas:Kurmaičių piliakalnis 1994 (2).tif|Piliakalnis (dešinėje) su priešpiliu (kairėje) iš rytų pusės. 1994 m.
Vaizdas:Kurmaičiai200906151.JPG|Piliakalnis iš šiaurės rytų pusės. 2009 m.
Vaizdas:Kurmaičių piliakalnis 2011.JPG|Piliakalnis iš šiaurės vakarų pusės (nuo Pajuodupių kapinyno). 2011 m.


## Istorija
XIX a. pab. – XX a. I pusėje piliakalniu buvo laikomas Akmenos dešiniajame krante, Kurmaičių pilkapyne stūksojęs didžiausias pilkapis, vadinamas Pilale, Pilalių kalnu. Jį 1899 m. pirmąkart paminėjo Fiodoras Pokrovskis, o 1928 m. – Petras Tarasenka. 1923–1926 m. Pilalę nukasė Nikodemas Tamošauskas, ieškojęs padavimuose minimų jos požemiuose užkastų liturginių brangenybių. 

Tikrąjį piliakalnį 1962 m. spalio 11 d. išaiškino Ignas Jablonskis. 1972 m. jis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR518), 1992 m. registruotas nekilnojamųjų kultūros vertybių registre (A447), 1998 m. paskelbtas kultūros paminklu (A447P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu.

1944 m. vokiečių kareiviai, rengdami Akmenos kairiajame krante gynybinius įtvirtinimus, piliakalnio aikštelėje, pylime ir priešpilyje iškasė apkasus.

Užtvenkus 1981 m. Akmenos upę, piliakalnio šlaitai buvo sutvirtinti akmenų grindiniais, tačiau netrukus prasidėjo jų erozija. Pagal inžinierius hidrotechniko Juozo Lukošiūno parengtą projektą Paminklotvarkos departamento lėšomis 1993–1994 m. šlaitų stabilizavimui buvo supiltas storas drenuojantis žvyringo smėlio sluoksnis, įrengta atraminė akmenų prizmė, žvyro drenažas, priemolio ekranas. Eroduojančio šlaito paviršius sustiprintas žabų tvorelių langeliais, kurie užpilti dirvožemiu su varpučio šaknimis ir apsėti žolių mišiniu.

Vokiečių mokslininkai Hansas ir Gertrūda Mortensenai Kurmaičiuose lokalizavo Kuršo vyskupo Henriko 1253 m. balandžio 5 d. rašte Livonijos ordino magistrui dėl užkariautų pietinių kuršių žemių dalybų minimą Maicinėlės (Maycinele) pilį, kuri priklausė Mėguvos žemei.

### Padavimai
* Ant piliakalnio stovėjusi tvirtovė, kurioje narsūs kurmaitiškiai gynėsi nuo visokio plauko užpuolikų, norėjusių pavergti šį kraštą.
* Piliakalnį apgaubus rūkui, jame sutemus rinkdavosi ir orgijas keldavo apylinkių laumės, raganos ir velniai.
* Pilalės požemiuose slypi užburti lobiai.

## Tyrimai
1963 m. piliakalnį žvalgė Lietuvos istorijos institutas (ekspedicijos vadovas Adolfas Tautavičius), 1982 m. –- Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas), 1993 m. – Julius Kanarskas. 

1979–1980 m. tyrinėjo Algimantas Merkevičius. Ištirtas 680 m² plotas, padaryti aikštelės ir priešpilio gynybinių pylimų ir griovių pjūviai, rasta geležinė yla, pora geležinių peiliukų dalių, 4 akmeniniai galąstuvų fragmentai, akmeninio trintuvo dalis, molinė liejimo formelės dalis apvalaus skersmens antkaklei ar apyrankei lieti, gintaro gabaliukas, surinkta apie 200 lipdytos keramikos šukių, iš kurių dauguma lygiu, o kitos – brūkšniuotu ir smulkiai grublėtu paviršiumi. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

Piliakalnio aikštelėje rastas 0,2–1 m storio kultūrinis sluoksnis, kuris storesnis žemesnėje aikštelės pusėje. Šioje aikštelės dalyje ištirtos statinio liekanos. Jį sudarė stambių akmenų pusratis, kurio plotis 2–3,5 m, o tarpas tarp pusračio galų – 18 m. Pusračio vidinėje pusėje stovėjo viena eilė medinių stulpų, įkastų kas 2–3 m. Centre buvo smulkiais akmenimis išgrįstas keturkampis, 3 x 2,6 m dydžio grindinis, aplinkui kurį įrengtos 4 apskritos, 2 m skersmens ir 1 m gylio duobės, išsidėsčiusios 2–3 m atstumu tarp pusračio ir keturkampio grindinio. Duobės užpildytos tamsia peleninga ir anglinga žeme su perdegusiais ir suskilusiais akmenimis. Jose surinkta nemažai keramikos šukių.

Aikštelės pylimas supiltas per vieną kartą, buvo 5 m pločio ir iki 1,6 m aukščio. Jo pagrindą sudarė 1 m aukščio akmenų ir molio sluoksnis, kurio kraštai sutvirtinti iš stambių akmenų sukrautomis 60–80 cm pločio ir 1 m aukščio statmenomis sienelėmis. Pylimo viduje buvę sumesti smulkesni akmenys ir supilta žemė. Abipus pylimo buvo iškasta po gynybinį griovį, kurių plotis buvęs nuo 2,5 m iki 4 m, o gylis – nuo 60 cm iki 1,7 m.

Tokios formos statinys Vakarų Lietuvos piliakalniuose aptiktas pirmą kartą. Remiantis analogijomis, aptiktomis tyrinėjant kitus piliakalnius, manoma, kad Kurmaičių piliakalnio aikštelės pietrytinėje dalyje veikusi pagoniška šventykla – alkas.

Priešpilio terasoje kultūrinio sluoksnio nerasta. Priešpilį saugojo trys 5 m pločio pylimai, atskirti vienas nuo kito grioviais.

Piliakalnis įrengtas I tūkstantmečio prieš Kr. pabaigoje, naudotas iki III–IV a.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Lietuvos piliakalniai
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1978 ir 1979 metais
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1980 ir 1981 metais
* Kretingos krašto enciklopedija 
* Prakaitu ir krauju aplaistytos kuršių piliavietės – Pajūrio naujienos – 2013 m. birželio 25 d.
* Kurmaičių piliakalnis iš oro (šiaurės pusės) – Europeana
* Švyturys – 2017 m. rugpjūčio 16 d. 
* Kurmaičių piliakalnis – Kretingos muziejus 
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai