open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Apeninų pusiasalis

**Apeninų pusiasalis** () – vienas didžiausių pusiasalių Europoje. Jis tęsiasi apie 1 000 km nuo Alpių šiaurėje iki Viduržemio jūros pietuose. Apeninų pusiasalyje yra trys valstybės: Italija, San Marinas ir Vatikanas.

Pusiasalis užima 149 000 km² teritoriją. Išsikiša į Viduržemio jūrą per 1100 km. Jį skalauja Ligūrijos, Tirėnų, Jonijos, Adrijos jūros. Kranto linija raižyta nedaug, tik pietuose yra didelių pusiasalių (Kalabrijos, Salento, Gargano).

Beveik visą pusiasalio teritoriją užima Apeninų kalnai (aukštis iki 2914 m, Korno k.). Šiaurėje paviršius leidžiasi į Po žemumą. Pagal rytinę ir vakarinę pakrantes driekiasi neplačios kalvotų lygumų juostos. Pietvakarinėje dalyje pasireiškia vulkanizmas (Vezuvijus, Flergėjos laukai ir kt.). Upės trumpos, vasarą smarkiai nusenka (didžiausios – Tibras, Arnas, Volturnas).

Klimatas subtropinis, Viduržemio jūros tipo. Būdingos karštos vasaros ir vėsesnės, lietingos žiemos. Vyrauja subtropiniai krūmynai (makija, gariga) bei pušų ir ąžuolų miškai. Lygumose ir priekalnėse būdingi kultūriniai kraštovaizdžiai.

## Šaltiniai
Sava

**Sava** (, , ) – upė pietryčių Europoje, dešinysis Dunojaus intakas (Juodosios jūros baseinas). Teka per Slovėniją, Kroatiją, Bosniją ir Hercegoviną (sudaro jos šiaurinę sieną) ir Serbiją. Ilgis 945 km.

Romos laikais upė buvo vadinama *Savus*. Sava dažnai laikoma šiaurine Balkanų riba.

Sava išteka iš kalnų Slovėnijoje, šiaurės vakaruose nuo Liublianos, upės pradžia laikoma dviejų upių Sava-Dolinkos ir Sava-Blochinkos santaka. Įteka į Dunojų viename iš Belgrado rajonų – Zemune.

Didžiausi intakai:
* dešinieji: Liublianica, Mirna, Krka (Slovėnija); Kupa, Una (Kroatija); Vrbasas, Bosna (Bosnijoje); Drina (Bosnijos ir Serbijos siena); Erezas, Kolubara (Serbija)
* kairieji: Kamniška Bistrica, Savinja (Slovėnija); Sutla, Krapina, Lonja (Kroatija); Bosutas (Serbija)

593 km atkarpoje nuo Sisako Kroatijoje iki Dunojaus vyksta laivyba.

Didesni miestai, per kuriuos teka ši upė:
* Zagrebas (Kroatijoje)
* Belgradas (Serbijoje)

## Šaltiniai
Medvednica

**Medvednica** – kalnas centrinėje Kroatijoje, į šiaurę nuo Zagrebo. Kalnas žymi pietinę Zagorės regiono ribą. Viršūnė *Sljeme* yra 1 030 metrų aukštyje.

Kalno pavadinimas reiškia „Meškų kalnas“. Šioje vietovėje yra ir daugiau objektų, kurių pavadinimai susiję su žodžiu *medved* (meška). Pavyzdžiui, Medvedgradas, viduramžių pilis, esanti pietvakariniame kalno pakraštyje.

Pietiniuose kalno šlaituose įsikūręs žiemos sporto centras.
Kūmutės

**Kūmutės** (*Bombinatoridae*) – nuodingų beuodegių varliagyvių (*Bombinatoridae*) šeima, kurioje dvi gentys ir 10 rūšių. 

Šiai šeimai priklauso Lietuvoje gyvenanti ir į Lietuvos raudonąją knygą įrašyta raudonpilvė kūmutė (*Bombina bombina*), anksčiau priskiriama buvo diskaliežuvių (*Discoglossidae*) šeimai.
John Lubbock

**Džonas Lubokas** (, 1834 balandžio 30 – 1913 gegužės 28) buvo anglų bankininkas, politikas, gamtininkas ir archeologas.

Dž. Lubokas nuo 1845 m. mokėsi Eton koledže ir po to pradėjo dirbti tėvo banke, kur būdamas 22 metų amžiaus tapo partneriu. 1870 ir 1874 m. išrinktas į parlamentą.

1865 metais Dž. Lubokas išleido bene patį įtakingiausią XIX amžiaus archeologijos vadovėlį *Pre – historic Times, as Illustrated by Ancient Remains, and the Manners and Customs of Modern Savages*. Jis taip pat sukūrė terminus „paleolitas“ ir „neolitas“.
Eritropoetinas

**Eritropoetinas** (sutrumpintai **EPO**) yra hormonas, kuris aktyvina eritrocitų gamybą. Jį išskiria inkstai, kurie reaguoja į deguonies parcialinio slėgio organizme mažėjimą. Per dieną pagaminama apie 200 milijardų eritrocitų.

Eritropoetiną išgauti iš žmogaus šlapimo pavyko XX a. 8-ame dešimtmečio pradžioje. 1983 m. atskleista aminorūgščių seka. 1989 m. rinkoje pasirodė pirmasis eritropoetino preparatas. Eritropoetinas vartojamas anemijai gydyti.

## Dopingas
Kuo daugiau žmogaus kraujo apytakoje yra kraujo kūnelių, tuo geriau dirba visas organizmas, nes ląstelės gauna daug deguonies. Dėl to jau nuo XX a. devintojo dešimtmečio pabaigos eritropoetinas naudojamas kaip dopingas sporte. Dažniausiai jis naudojamas ypatingos ištvermės reikalaujančiose sporto šakose. Eritropoetinas įtrauktas į tarptautinės Antidopingo organizacijos WADA dopingo sąrašą, jo naudojimas draudžiamas.
Subotica

**Subotica** – miestas Serbijos šiaurėje, Vojvodinoje, 10 km nuo sienos su Vengrija. Šis miestas – antras pagal dydį po Novi Sado Vojvodinoje. Savivaldybės (148 401 gyventojai) ir Šiaurinės Bačkos apygardos centras. Susisiekimo mazgas. Išvystyta mašinų, maisto, poligrafijos, chemijos, tekstilės pramonė.

## Sportas
### Futbolas
* FK Spartak Zlatibor Voda
* NK Bačka 01

## Nuotraukos

Image:theatre in subotica.jpg|Teatras
Image:Pałac Rajhla (Galeria Sztuki Współczesnej) w Suboticy.jpg|Muziejus
Image:Sinagoga-Subotica.JPG|Sinagoga


## Nuorodos
* Oficialus Suboticos puslapis 
* Suboticos žemėlapis
Sati (egiptiečių mitologija)

Egiptiečių mitologijoje **Sati** (**Satis**) – Nilo potvynių sudievinimas, vaisingumo deivė. Ji buvo Khnumo žmona, Nilo deivės Anuketės dukra. Vardas reiškia ejakuliaciją, kadangi dauguma egiptiečių tikėjo, kad kasmetiniai Nilo potvyniai kyla dėl dievo Atumo masturbacijos. Kartu su Anukete buvo šalto vandens skirstytoja. Vaizduota žmogaus galva su antilopės ragais ar antilope. Ji buvo vadima *Bėganti kaip strėlė*, siejant su upės vandens judėjimu. Sati simboliai buvo tekanti upė ir strėlė.

## Kultas
Kultas kilo iš Egipto pietuose esančio Asvano regiono (nomo). Garbinta Elefantine drauge su savo vyru Khnumu. Priklausė Elefantino dievų trejybei. Kai Khnumas buvo pradėtas laikyti dievo Ra pavidalu, Sati buvo pradėta vadinti *Ra akimi*.
Tisa

**Tisa** (, ; ) – viena didžiausių Vidurio Europos upių, kairysis Dunojaus intakas. Išteka Ukrainoje ir teka per Vengriją, Rumuniją, Slovakiją ir Serbiją. Į Dunojų įteka Serbijos Voivodinos provincijoje.

Upės ilgis 966 km, baseino plotas 157 186 km².

Antikoje ši upė vadinta *Tisia, Tissus, Pathissus*.

Didžiausi intakai – Bodrogas, Slana, Egeris, Zadva, Somešas, Murešas.

## Išnašos
Irkutskas

**Irkùtskas** () – miestas Rusijos rytuose, dešiniajame Angaros krante (prie Irkuto žiočių), 5042 km į rytus nuo Maskvos; srities sostinė. 586,7 tūkst. gyventojų (2007). Vienas svarbiausių Sibiro miestų, yra prie Transsibiro magistralės, upių uostas, oro uostas, svarbus tranzito taškas su Kinija ir Mongolija. Išvystyta mašinų, kalnakasybos, statybų, baldų, lengvoji, maisto pramonė. Miesto pakraštyje yra vandens jėgainė.

## Gamta

Miestas yra 66 km į pietvakarius nuo Baikalo. Klimatas žemyninis, apie 400 mm kritulių per metus. Vidutinė sausio temperatūra -15 °C, liepos 19 °C. Miestą neretai sukrečia žemės drebėjimai (maždaug kas 13-14 metų).

## Istorija

Rusams pasiekus Angaros krantus šiose vietose daugiausia gyveno buriatai, taip pat gyveno evenkai. 1652 m. prie Irkuto žiočių Ivanas ochabovas įkūrė žiemojimo gyvenvietę, 1661 m. įkurtas *Иркутский* (arba *Яндашевский*) ostrogas. 1669 m. pastatytos dvi medinės tvirtovės. 1672 m. Spaso cerkvė. 1686 m. Irkutskas gavo miesto statusą.

Miesto tvirtovių ilgis viršijo 2 km (maždaug kaip tuometinis Tobolskas, Tiumenės, Jakutskas). 1698 m. iš čia išvyko pirmasis prekybinis karavanas į Kiniją. 1727 m. įkurta parapija. 1672 m. kairiajame Angaros krante įsteigtas vyrų vienuolynas. Iki XVIII a. čia pastatyta beveik 10 barokinių cerkvių. Jis tapo prekybos ir diplomatijos su pietryčių Azija centru, per jį ėjo keliai toliau į Sibirą, link Lenos. XIX a. sparčiai vystėsi dėl aukso kasyklų. 1879 m. nukentėjo nuo gaisro, 1898 m. nutiestas geležinkelis. II pasaulinio karo metu čia perkeltos pramonės įmonės iš europinės TSRS dalies.

## Architektūra ir kultūra

Mieste yra technikos universitetas, medicinos ir ekonomikos akademijos, žemės ūkio, pedagogikos institutai, karinės aviacijos mokykla, Sibiro mokslinių tyrimų centras. Veikia filharmonija, 4 teatrai, cirkas, planetarijus, kraštotyros ir meno muziejai.

Nuo XVIII a. Irkutskas buvo tremties vieta, čia vėliau buvo tremiami ir dekabristai.

## Žymūs žmonės

* Kristupas Švernickis (1814–1894) – Irkutsko katalikų parapijos kunigas, 1831 m. sukilimo dalyvis.

## Sportas
* FK Zenit Irkutsk (futbolo klubas);
* „Darbo“ stadionas (Stadion-Trud), kurio talpa 10,5 tūkst žiūrovų.
* „Zenito“ stadionas (Stadion-Zenit)

## Nuorodos
* Irkutskas
Mioglobinas

**Mioglobinas** – 16.7 kDa chromoproteinas, sudarytas iš 153 aminorūgščių ilgio polipeptido ir hemo. Mioglobino molekulės viduje yra dvi histidino liekanos, kurios kartu su hemu dalyvauja prijungiant deguonį. Mioglobino, randamo sarkoplazminiame tinkle, funkcija – kaupti deguonį raumenyse. Jis lemia raudonųjų raumenų spalvą.
Angara

**Angara** () – upė Rusijoje, pietryčių Sibire (Irkutsko srityje ir Krasnojarsko krašte). Jos ilgis – 1779 km. Tai vienintelė upė, ištekanti iš Baikalo ežero.

Angara išteka iš pietvakarinio Baikalo prie Listviankos, teka į šiaurės vakarus pietine Vidurinio Sibiro plokščiakalnio dalimi, prateka pro Irkutską ir Bratską. Tada, kai įsilieja Ilimas, pasuka į vakarus, kerta lūžių regioną, ir įteka į Jenisiejų netoli Strelkos (į pietryčius nuo Jeniseisko).

Nuo pat ištakų ant Angaros įrengta hidroelektrinių kaskada, sudaryti Irkutsko, Bratsko, Ust Ilimsko tvenkiniai, kurių vanduo suka galingų hidroelektrinių turbinas. Žemupio vagoje yra Muros ir Strelkos slenksčiai, gausu rėvų, seklumų, salų (ypač ties Motyginu, kur slėnis išsiplečia iki 10 km).

Didžiausi intakai:
* kairieji: Irkutas, Kitojus, Belaja, Oka, Kova, Mura, Karabula, Tasejeva;
* dešinieji: Kuda, Ilimas, Poliva, Čadobecas, Irkinejeva, Kamenka.

Upės vidutinis debitas ties ištakomis – 1920 m³/s, ties žiotimis – 5100 m³/s. Tvenkiniuose užšąla nuo lapkričio, žemiau – nuo spalio pabaigos, ledai ištirpsta gegužę. Angara laivuojama tarp Irkutsko ir Bratsko.

Miestai prie Angaros: Irkutskas, Angarskas, Usole Sibirskojė, Svirskas, Bratskas, Ust Ilimskas.

## Etimologija

Upės pavadinimas kilo iš buriatiško žodžio šaknies *анга*, reškiančios atvertą, atskleistą vietą. Šaltiniuose minima nuo XIII a. kaip *Анкара-Мурэн*. Po santakos su Ilimu, Angara taip pat vadinama ***Aukštutine Tunguska*** (*Верхняя Тунгуска*).

## Šaltiniai
Bratskas

**Bratskas** () – miestas Rusijoje, Irkutsko srityje, prie Angaros upės, 490 km į šiaurę nuo Irkutsko; rajono centras. 260,0 tūkst. gyventojų (2007 m.). Uostas, geležinkelio stotis, oro uostas. Hidroenergetikos, medienos, maisto pramonė. Veikia didžiausia pasaulyje Bratsko aliuminio gamykla.

Yra pramonės institutas, Irkutsko universiteto filialas, Maskvos ekonomikos ir teisės akademijos filialas, Novosibirsko humanitarinio instituto filialas. Celiuliozės ir kartono mokslinių tyrimų institutas. Veikia dramos, lėlių teatrai, etnografinis, istorijos ir kraštotyros, tremties muziejai.

## Istorija
Įkurtas 1631 m. kaip Ostrogas prie Okos upės žiočių. 1951 m. formuojant Bratsko marias, kaimas perkeltas į kitą vietą ir įkurta darbininkų gyvenvietė. 1955 m. gavo miesto teises.

## Pavadinimo kilmė
Gyvenvietės pavadinimą lėmė netoliese gyvenantys buriatai, kuriuos rusai iš pradžių vadino *братья* („broliai“). Ostrogui praradus karinę reikšmę, kaimas tapo *Братско-Острожное*, vėliau *Братское* ir galiausiai *Братск*.

## Lietuviai
Į senąjį Bratską buvo tremiami 1794 m. sukilimo, 1831 m. sukilimo ir 1863 m. sukilimo dalyviai, knygnešiai. Po Antrojo pasaulinio karo Bratske ir aplink miestą veikė Taišeto ir Ozerlago lageriai. Tremtiniai dirbo miško paruošų darbus, tiesė geležinkelius, statė tiltus per Angarą,  Bratsko HE.

## Šaltiniai
Irkutsko sritis

**Irkutsko sritis** () – Rusijos sritis, esanti pietryčių Sibire, Angaros, Lenos ir Žemutinės Tunguskos baseinuose. Srities teritorija – 767 900 km². Administracinis srities centras – Irkutskas.

Į sudėtį anksčiau įėjo Ust Ordos Buriatų autonominė apygarda. 2008 m. ji panaikinta.

## Geografija

Sritis išsidėsčiusi Rytų Sibire. Šiaurės vakarinę dalį užima Vidurinio Sibiro plokščiakalnis su Angaros kalvagūbriu. Pietuose iškilę Sajanų kalnai, Baikalo ežero pakrantėje – Pamario ir Baikalo kalnagūbriai. Rytuose siekia Stano kalnagūbrį ir Patomo kalnyną. Aukštis – iki 3000 m.

Klimatas vidutinių platumų, žemyninis. Vidutinė sausio mėnesio temperatūra nuo -15&nbsp;°C pietuose iki -33&nbsp;°C šiaurėje, liepos temperatūra +17-19&nbsp;°C. Vidutinis metinis kritulių kiekis – apie 400 mm. Paplitęs amžinas įšalas.

Irkutsko srities upės priklauso Jenisiejaus baseinui (Angara, Žemutinė Tunguska, Čuna, Oka) ir Lenos baseinui (Lena, Vitimas, Kirenga). Srityje telkšo giliausias pasaulyje ir antrasis pagal dydį Rusijoje ežeras – Baikalas.

Tris ketvirtadalius srities ploto dengia miškai, sudaryti iš pušų, maumedžių, kedrų, eglių, kėnių. Pietuose vietomis yra išlikę stepių. Kalnuose auga kedrų giraitės ir kalnų tundra.

## Gyventojai

Irkutsko srityje gyvena 2 770 000 gyventojų. 79,6 % jų gyvena miestuose, 20,4 % – kaimuose. Vidutinis tankumas – 3,5 žm./km², o visoje Rusijoje šis rodiklis siekia 8,7 žm./km².

### Tautinė sudėtis

Tautinė sudėtis pagal 2002 m. surašymą (be Ust Ordos Buriatų a. a.):
* rusai – 89,8 %
* buriatai – 3,1 %
* ukrainiečiai – 2 %
* totoriai – 1,2 %
* baltarusiai – 0,5 %
* čiuvašai – 0,3 %
* armėnai – 0,25 %
* ir kt.

2002 m. srityje gyveno 1669 lietuviai.

### Miestai

Didžiausi miestai 2005 m. (> 30 tūkst. gyventojų):
* Irkutskas – 582,5
* Bratskas – 256,6
* Angarskas – 247,9
* Ust Ilimskas – 99,8
* Sibiro Usolė – 88,1
* Čeremchovas – 57,0
* Tulunas – 50,1
* Šelechovas – 48,1
* Ust Kutas – 47,6
* Sajanskas – 43,7
* Nižneudinskas – 38,8
* Taišetas – 37,7
* Zima – 34,4

## Šaltiniai
Lena

**Lena** (, ) – 10-a pagal dydį ir 9-a pagal vandeningumą upė pasaulyje, esanti Rusijoje, Rytų Sibire. Prasideda Baikalo kalnagūbryje, 1640 m aukštyje, vos 20 km nuo Baikalo ežero kranto. Teka į šiaurės rytus, iki santakos su Vitimu – siauru slėniu, vėliau – slėnis išsiplėčia iki 30 km. Nuo Jakutsko pasuka į šiaurę, šiaurės rytus. Iki Jakutsko krantai aukšti, uolėti, žemiau – nuolaidūs. Dešinysis slėnio šlaitas remiasi į Verchojanos kalnagūbrį. Įteka į Arkties vandenyno Laptevų jūrą ir sudaro deltą (plotas 10800&nbsp;km²). Pagrindinė deltos prataka – Bylovas.

Deltos plotis ties žiotimis apie 400 km. Net 7 metų mėnesius čia vyrauja neigiamos temperatūros. Tundros pelkynai saugomi Lenos deltos gamtos rezervate. Lenos delta sovietmečiu buvo tremtinių kalinimo vieta.

Svarbiausi intakai:

* *dešinieji*: Kirenga, Vitimas, Oliokma, Aldanas
* *kairieji*: Niuja, Viliujis

Vidutinis upės debitas – 17 tūkst. m³/s, didžiausias – 200 tūkst. m³/s, mažiausias – 366 m³/s. Būdingi aukšti pavasario potvyniai ir dažni vasaros poplūdžiai. Žiemą upė užšąla, nes žiemą būna minusinė temperatūra (iki -40). Lena per metus į jūrą nuneša 12 mln. t nešmenų. Aukštupyje ledai laikosi nuo lapkričio pabaigos iki gegužės vidurio, žemupyje – nuo rugsėjo pabaigos iki birželio pabaigos. Laivyba: potvynio metu – nuo Kačiugo, reguliari – nuo Ust Kuto. Žvejyba. Svarbiausi uostai ir prieplaukos: Ust Kutas, Kirenskas, Lenskas, Oliokminskas, Pokrovskas, Jakutskas, Sangaras.

## Upėvardis

Upėvardis kildinamas iš evenkiško pavadinimo *Елю-Енэ*, reiškiančio „didžioji upė“.

Vladimiro Uljanovo slapyvardis Leninas kilo nuo Lenos upės.

## Šaltiniai
Ragas

**Ragas** – gyvūno tvirta kieta raginė (keratininė) ar kaulinė žinduolio galvos išauga, skirta gynybai nuo plėšrūnų, kovoms dėl patelių, kaip lytinės atrankos požymis. Dideli ragai padeda įrodyti savo pranašumą prieš konkurentus patelių tarpe poravimosi metu. 

Ragais vadina ir kitokias tvirtas nežinduolių galvų išaugas (pvz., elniavabalių, kai kurių driežų).

Su ragais susijęs ne vienas prietaras ir liaudies medicina: pavyzdžiui, viduramžiais, o ir dabar kai kur pasaulyje tikima, kad į miltelius sutrintas buivolo ragas turi „stebuklingų“ gydomųjų galių. 
Iš kai kurių Tolimuosiuose Rytuose ir Altajuje gyvenančių elnių pantų (nesukaulėjusių ragų) gaminamas pantokrinas, preparatas, kuris naudojamas kaip tonizuojanti ir stiprinanti priemonė pervargus, po infekcinių susirgimų ir pan. 

Kai kurie gyvūnai turi nuolatinius ragus, kuriuos nešioja viso savo gyvenimo laikotarpiu, kiti juos meta kiekvienus/kas porą metų ir jiems atauga nauji.

Senovės mitologijoje įvairių dievybių ir demonų turimi ragai simbolizavo galią ir jėgą; šalmus su ragais labai mėgo nešioti dievą Torą garbinantys vikingai.

Šiuolaikinio jaunimo tarpe žodis „ragas“ dažnai naudojamas nusakyti žmogų ištikusiai nemaloniai situacija. Folklore žinomas frazeologinis junginys *sušalau į ragą*.
Nechbetė

Egiptiečių mitologijoje **Nechbetė** – vietinė deivė, globojusi Nechebo miestą. Vaizduojama kaip grifas ar peslys. Nechbetės žynės buvo *muu* (motinos), kurios nešiodavo apdarą iš grifo plunksnų.

Vėliau, kaip ir deivė Vadžetė, tapo faraonų globėja, Aukštutiniojo Egipto personifikacija ir Nilo dievo Hapio žmona. Jai priklausė seniausias Egipto orakulas – Nechbetės šventykla Nechebo mieste, dar žinomame Nekropolio pavadinimu.

## Vaizdavimas
Mene vaizduojama kaip baltas grifas (reiškia apsivalymą) faraono karūnos priekyje. Dažniausiai vaizduojama sparnais apgaubusi karališką paveikslą, naguose įsikibusi anchą. Kaip faraonų globėja buvo laikoma faraonų dieviškojo aspekto motina. Apibūdinama kaip *Motinų motina*, *Didžioji karvė Nechbetė*, kuri vaizduojama su labai didelėmis krūtimis.
Baikalas (kaimas)

**Baikalas** – kaimas Rusijoje, Irkutsko srityje, Sliudiankos rajone.

## Geografija
Gyvenvietė yra įsikūrusi šalia Baikalo ežero, kairiajame Angaros krante. Kitoje upės pusėje yra Listvianka. Gyvenvietės šiaurėje yra Primorės aukštuma. Baikalas yra 60 km į pietus nuo srities sostinės Irkutsko.

## Gyventojai
Kaime 2005 gyveno 0,5 tūkst. gyventojų. TSRS laikais kaime gyveno daugiau nei 10 000 gyventojų, todėl buvo gavęs miestelio statusą.

## Susisiekimas
Transporto mazgas – geležinkelio stotis „Port Baikalas“ ir paskutinis punktas Baikalo aplinkiniame geležinkelyje. Kursuoja automobilių keltas per Angarą į Listvianką.
Skiauterėtasis tritonas

* *Triturus cristatus* cristatus Mertens, 1923
* *Triturus cristatus* Dunn, 1918
* *Triturus palustris* Flower, 1933

**Skiauterėtasis tritonas** (*Triturus cristatus*) – uodegotųjų varliagyvių (*Urodela*) būrio, tikrųjų salamandrų (*Salamandridae*) šeimos varliagyvis. 

Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonosios knygos 4 (I) kategoriją.

## Paplitimas
Pavasarį ir vasarą aptinkamas upių senvagėse, kūdrose. Tipiškas vandens buveinės plotas yra 25-500 kvadratinių metrų; didesniuose tritonų lervutes dažniau suėda žuvys, neleisdamos atsinaujinti populiacijai. Geriausiai jiems tinka negilūs vandens telkiniai su seklesniais plotais, kurių dugnas padengtas smėliu arba moliu.

Pagrindinės nykimo priežastys – buveinių pokyčiai, vandens telkinių rūgštėjimas arba užteršimas, ypač cheminiais preparatais, esančiais insekticiduose ir herbiciduose, taip pat natūralių pievų sunykimas, kūdrų užaugimas, žuvų užveisimas tritonų gyvenamuose telkiniuose.

## Požymiai
Pats didžiausias iš Europoje gyvenančių tritonų. Kūno viršus pilkai juodas ar tamsiai rudas, pilvas išmargintas oranžinėmis ir juodomis dėmėmis. Tuoktuvių metu patinams užauga nugaros skiauterė dantytu kraštu, kuri ties uodegos pamatu nutrūksta arba pažemėja, o uodegoje vėl paaukštėja. Patinai gali išaugti iki 18 cm, patelės – iki 20 cm, bet Lietuvoje jie daugiausia būna 12-14 cm ilgio.


Vaizdas:Natura 2000 - Focus on Great Crested Newts.webm|Video siužetas: pasakojimas apie skiauterėtuosius tritonus (*[[Anglų kalba|anglų k.]]*)
Kammmolchmaennchen.jpg|Skiauterėtųjų tritonų patinas per veisimosi sezoną
TriturusCristatusBreedingPond.JPG|Jų mėgstama buveinė - didesnės kūdros su gausia vandens augalija


## Dauginimasis ir vystymasis
Skiauterėtojo tritono gyvenimo ciklas skirstomas į nesiveisimo (vandens) ir veisimosi (sausumos) periodus. Rudenį ir žiemą jis daugiau laiko praleidžia sausumoje, o iš žiemojimo slėptuvių išlenda dirvos temperatūrai pakilus iki 5 °C. Dar labiau atšilus keliauja į veisimosi kūdras, kur patinai pirmi užsiima poravimui tinkamas vietas. Patinai vilioja pateles ne tik spalvinga skiautere, bet ir šokdami tuoktuvių šokį. Apvaisinimas vidinis: patino padėtas spermatoforas turi patekti į patelės kloaką, iš kur keliauja į kiaušintakius. Patelės padeda apie 200–300 kiaušinėlių, kuriuos po vieną ar grandinėlėmis po 2-3 prilipina apatinėje vandens augalų lapų pusėje.

Lervos išsirita maždaug po 3 savaičių, būna 10–12 mm ilgio. Jų metamorfozė baigiasi po 10-14 savaičių, tokiu atveju liepą ar rugpjūtį tritonų jaunikliai išlipa iš vandens. Sausumoje jie praleidžia 3-5 metus, kol sulaukia lytinės brandos.

Nuo veisimosi telkinio tritonai nutolsta ne daugiau kaip 500 m. Brandus lapuočių miškas, esantis arti kūdros, kuriame gausu maisto ir vietų slėptis, labai padidina tritonų išgyvenimo tikimybę.

## Mityba
Skiauterėtieji tritonai dažniausiai minta dugne gyvenančia gyvūnija, pavyzdžiui, dėlėmis, sraigėmis ir vandens asiliukais, kartais ėda ir paprastuosius tritonus. Medžioja prieblandoje arba sutemus.

## Taip pat skaityti
* Lietuvos varliagyviai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* tritonai.wordpress.com / Skiauterėtasis tritonas (''Triturus cristatus''), lietuvių k.
Tesalijos periferija

**Tesalija** () – viena iš trylikos Graikijos periferijų, vienas iš dešimties senųjų regionų, kurios sostinė – Larisa.

## Ribos
Tesalijos periferija užima tą pačią teritoriją kaip ir iki 1987 m. administracinės reformos egzistavęs *Tesalijos regionas*.. Iki Graikijos tamsiųjų amžių Tesalijos sritis buvo vadinama **Aeolija**, taip ji vadinta Homero *[[Odisėja|Odisėjoje]]*.

Periferija yra centrinėje Graikijos dalyje, ribojasi:
* šiaurėje – su Vakarų ir Centrine Makedonijomis,
* vakaruose – su Epyro periferija,
* pietuose – su Centrinės Graikijos periferija
* rytuose – su Egėjo jūra ir Šiaurės Egėjo periferija.

## Nomai
Tesaliją sudaro keturi nomai:
* Kardica
* Larisa
* Magnezija
* Trikala

## Geografija
Tesalija – lygumų kraštas, apsuptas kalnų grandinių. Aiškūs vasaros ir žiemos sezonai su gausiais vasaros lietumis. Dirva čia labai derlinga, todėl kraštas dar vadinamas Graikijos aruodu.

Šiaurėje yra Chasijos ir Kambunianos kalnai, šiaurės vakaruose – Olimpas, vakaruose – Pindo kalnų grandinė, o pietvakariuose – pajūrio grandinės. Didžiausia yra Pinėjo upė.

## Istorija

Tesalija kaip atskiras regionas buvo žinoma nuo seniausių laikų. IV a. pr. m. e. Tesalija tapo priklausoma nuo Makedonijos, o 148 m. pr. m. e. romėnai įjungė Tesaliją į Makedonijos provinciją. 300 m. tapo atskira Romos imperijos provincija su sostine Larisa. Romos, vėliau Bizantijos dalimi Tesalija išbuvo iki XIII a.

Po ketvirtojo kryžiaus žygio Tesalija buvo užimta Tesalonikų karalystės, o 1215 m. ją užėmė Teodoras Komninas Dukas iš Epyro despotijos, kuris pradėjo vietos dinastiją. 1335 m. Tesalija buvo prijungta prie Bizantijos. 1348 m. čia įsigalėjo Serbija, o nuo 1394 m. Tesalija atiteko Osmanų imperijai.

1881 m. Turkija didžiąją dalį Tesalijos perleido Graikijai.

## Šaltiniai
Destruktorius (programavimas)

**Destruktorius** – specialus objekto metodas, atsakingas už visų objekto užimamų resursų (atminties, užmegztų tinklo jungčių, laikinų bylų) užleidimą kitiems tikslams. Baigus vykdyti destruktoriaus kodą, objektas laikomas „sunaikintu“ – jokie vėlesni kreipiniai į jį nebeleistini.

Pakartotinas destruktoriaus iškvietimas yra rimta programavimo klaida, kurios pasekmės programos vykdymui nenumatomos (). Vengdamos tokių klaidų, naujesnės programavimo kalbos vietoj destruktoriaus naudoja užbaigiklį ()  nors ir to patariama vengti .

## Šaltiniai
Atminties nutekėjimas

**Atminties nutekėjimas** () programavimo klaidos sukeltas nenormalus sistemos darbas, kuomet sukurtų duomenų struktūrų (įrašų, masyvų, objektų) neatsikratoma net ir tada, kuomet jie tampa nebereikalingi. Programai ilgiau veikiant, tokios struktūros kaupiasi, užimdamos vis daugiau kompiuterio atminties, kol programa nebegali toliau normaliai dirbti.  Atminties nutekėjimą gali sukelti tiek klaidos vykdomoje programoje (neatsikratoma visų nuorodų į nebenaudojamus objektus), tiek ir vykdančioje sistemoje (netinkamas šiukšlių rinkiklio darbas).

Šis defektas ypač kenkia ilgai dirbančioms programoms (serveriams, tekstų rengyklėms ir pan). Aptikti ir pašalinti atminties nutekėjimą paprastai gana sunku.

## Šaltiniai
Konstruktorius (Objektinis programavimas)

**Konstruktorius** – specialus objekto metodas, naudojamas naujo objekto sukūrimui. Konstruktorius gali turėti parametrus, kurie panaudojami pradinei kuriamo objekto būsenai nustatyti. Paprastai klasė gali turėti keletą konstruktorių, turinčių skirtingus parametrų sąrašus (taip pat ir parametrų nereikalaujantį variantą).

Jei kuriamo objekto klasė kildinama iš bendresnės tėvinės klasės, konstruktoriuje visuomet pirmiausia sukonstruojamas tėvinis objektas kviečiant kurį nors tėvinės klasės konstruktorių. Jei programuotojas konstruktoriaus kvietimo kodo neįrašo, kompiliatorius (ar interpretatorius) sugeneruojama kreipinį į parametrų neturinį tėvinės klasės konstruktorių. Jei tokio nėra, tai laikoma klaida.

Konstruktorius gali įvairiai nustatyti kuriamo objekto būseną, tačiau negali pakeisti jo klasės. Jei kuriant objektus reikia daugiau lankstumo, naudojamas objektų fabrikas.
Objektų fabrikas

**Objektų fabrikas** () – objektas, kurio užduotis kurti naujus kitai nei jis pats klasei priklausančius objektus.

Objektų fabrikas turi vieną ar keletą metodų, kurių grąžinama reikšmė yra reikalaujamas sukurti objektas. Šie metodai gali turėti kuriamus objektus aprašančių parametrų. Fabrikas paprastai turi ir jo nuostatas keičiančius metodus. Priklausomai nuo būsenos ir metodo parametrų, fabrikas gali parinkti sukuriamo objekto klasę (konstruktorius to padaryti negali). Prireikus iš tėvinės fabriko klasės (neretai būna tik sąsaja) kildinama specializuota dukterinė klasė. Toks fabrikas gali būti perduodamas kaip sudėtingesnio algoritmo parametras ir ten kurti algoritme dalyvaujančius objektus, kuriems būdingas specifinis programuotojui reikalingas elgesys (tarkim, šifruotą kodavimą naudojančias tinklo jungtis () vietoje paprastų).

Nors fabriko metodas gana paplitęs, ne visos net ir aukšto lygio programavimo kalbos turi specialias konstrukcijas dirbti su fabrikais. Dažniau fabrikas yra tiesiog vienas iš daugelio programos objektų.

Kad fabrikus būtų lengviau atpažinti, jų klasių vardai paprastai susideda iš objektų kuriuos jie kuria, klasės vardo, papildyto sutartine priesaga (tarkim, *SocketFactory* – jungčių fabrikas).
Elbrusas

**Elbrusas** (pavadinimo reikšmė – „viršūnės dvynės“) – kalnas Kaukazo kalnuose, Rusijoje, netoli sienos su Gruzija. Vakarinė Elbruso viršūnė, kurios aukštis siekia 5 642 metrus, yra laikomas aukščiausiu kalnu Europoje. Rytinė viršūnė yra šiek tiek mažesnė – 5 621 m.

Antikoje kalnas buvo žinomas kaip **Strobilus**. Manyta, kad čia prie uolos buvo prikaltas Prometėjas.

## Kalno geografija

Elbrusas, išsidėstęs Kaukazo kalnyne, yra ties Europos ir Azijos riba. Dėl šios priežasties, kai kurie mokslininkai nesutinka, kad Elbrusas yra aukščiausias Europos kalnas ir aukščiausiu laiko Alpėse esantį Monblaną (4810 m).

Šis kalnas yra užgesęs stratovulkanas, kuris kadaise buvo aktyvus, tačiau šiuolaikinėje istorijoje nėra užfiksuota nė vieno jo išsiveržimo. Spėjama, kad paskutinis išsiveržimas įvyko maždaug I-jame amžiuje.
Užbaigiklis (programavimas)

**Užbaigiklis** () – specialus objekto metodas, kurį vykdanti sistema automatiškai iškviečia, kuomet objektas nebėra pasiekiamas programos kodo (nebėra jokios nuorodos į jį).. Užbaigiklis atlieka įvairius šiuo atveju būtinus klasei specifinius veiksmus.

Skirtingai nuo destruktoriaus, kuris programos kode kviečiamas tiesiogiai, užbaigiklio iškvietimo laikas paprastai nėra apibrėžtas. Vykdanti sistema gali jį iškviesti tiek tuojau pat objektui tapus nepasiekiamu, tiek vėliau ar (jei atminties pakanka) taip ir užbaigti programos vykdymą jo neiškvietus. Neapibrėžta ir laiko trukmė nuo užbaigiklio iššaukimo iki objekto sunaikinimo. Todėl užbaigiklis blogai tinka tvarkyti greitai išsekti galintiems resursams (tinklo jungtims ir pan). Destruktoriaus neturinčiose kalbose (Java) tokie resursai kiek galima greičiau grąžinami sistemai kitokiomis programavimo konstrukcijomis (**try/catch** ir pan)..

Paprastai laikoma klaida tiesiogiai kviesti užbaigiklį iš vykdomos programos kodo.

Jei užbaigiklio kodas sukuria naujų nuorodų į objektą, toks objektas gali būti „prikeliamas“. Ši galimybė apsunkina šiukšlių surinktuvo darbą, nors naudojama retai. Jei po to nuorodos vėl prarandamos, kai kuriose kalbose (Java) užbaigiklis antrą kartą nebeiškviečiamas. Kalbose kurios užbaigiklį iškviečia pakartotinai (Python) galimi „nemirtingi objektai“, neribotai ilgai išliekantys vien savo užbaigiklio sukuriamų nuorodų dėka.

## Šaltiniai
Lėliniai

**Lėliniai** (*Caprimulgidae*) – lėlinių paukščių (*Caprimulgiformes*) šeima. Paplitę labai plačiai beveik visame Žemės rutulyje, išskyrus šaltąsias sritis.

Šeimoje 15 genčių ir 78 rūšys. Lietuvoje gyvena:
*Lėlys (*Caprimulgus europaeus*)

## Gentys
*Nyctiprogne 
*Podager 
*Lurocalis 
*Chordeiles 
*Baltakakliai lėliai (*Nyctidromus*) 
*Miegantieji lėliai (*Phalaenoptilus*) 
*Saliniai lėliai (*Siphonorhis*) 
*Nyctiphrynus 
*Lėliai (*Caprimulgus*) 
*Macrodipteryx 
*Hydropsalis 
*Ylauodegiai lėliai (*Uropsalis*) 
*Didieli lyrauodegiai lėliai (*Macropsalis*) 
*Pjatuviasparniai lėliai (*Eleothreptus*)
Australazija

**Australazija** – regionas, kuriam priklauso Australija, Naujoji Zelandija, Naujoji Gvinėja, Melanezija ir Malajų salynui priklausančios Sulavesio ir Lomboko salos. Rečiau prie Australazijos priskiriama ir Mikronezija bei Polinezija. Šis terminas buvo sugalvotas 1756 metais, jo autorius Šarlis de Brosas. Terminas kartais vartojamas apibrėžti tik Australijai ir Naujajai Zelandijai.

Politiškai ir kultūriškai sąvoka menkai sieja regiono šalis, nes nors Australija ir Naujoji Zelandija yra sociologiniu požiūriu panašios, tačiau kitos regiono valstybės labai skiriasi. Geografiniu požiūriu sąvoka labiau vykusi, nes regionas turi daug bendrumų, pvz., sterbliniai gyvūnai bei augalai. Pagal bioįvairovės skirtumus, geriausiai Australaziją nuo Pietryčių Azijos skiria vadinamoji Voliso linija (žiūrėti į pav.).
Europinis lėlys

: perimvietės
: migravimo regionai
: žiemavietės

**Europinis lėlys**, tradiciškai - **lėlys** (*Caprimulgus europaeus*) – lėlinių (*Caprimulgidae*) šeimos veiklus sutemų paukštis.

## Išvaizda
Kūno viršutinė pusė pilkai rusva, neryškiai skersai dryžuota bei išmarginta ryškiomis pailgomis tamsiomis dėmėmis. Per galvą ir pečius eina plačios išilginės juodos juostos. Apatinė kūno pusė pilka, rusva, skersai smulkiai dryžuota. Patino pirmosios trys didžiosios plasnojamosios plunksnos ir uodegos kraštai išmarginti baltomis dėmėmis. Snapas nedidelis, juodas. Rainelė tamsiai ruda. Kojos mažos, rusvo atspalvio.

Kūno ilgis nuo snapo iki uodegos galo 25-28 cm, patinų svoris 50-100 g, patelių 67-95 g.

## Paplitimas
Eurazijoje gyvena nuo Atlanto vandenyno iki Užbaikalės. Šiaurėje arealas siekia pietinę Švedijos dalį, Šiaurės Dvinos žemupį, Lenos aukštupį, pietuose tęsiasi iki šiaurės vakarų Indijos, šiaurinės Arabijos jūros pakrantės, Mažosios Azijos, Viduržemio jūros. Gyvena Britų ir Viduržemio jūros salose, šiaurės vakarų Afrikoje.

Žiemoja Afrikoje.

Lietuvoje dažnas, bet negausus. Mėgsta slaptytis, todėl sunku įvertinti tikrąjį lėlių populiacijos dydį.

## Biologija
Tai miško paukštis. Gyvena pušynuose, mišriuose miškuose, kirtavietėse, miško aikštelėse. Vengia šlapių vietų, aptinkamas tik sausose vietose. Mėgsta tupėti prie senų kelių.

Aktyvus naktį, prietemos valandomis. Skraido labai tyliai, kartais pakimba ore. Skrydis lengvas, būdingi staigūs posūkiai. Tupi po plunksnomis paslėpęs mažytes kojas, įtraukęs kaklą, prisimerkęs, todėl beveik susilieja su aplinka.

## Dauginimasis
Peri gana vėlai, kiaušinius deda tiesiai ant žemės, ant spyglių, pernykščių lapų, kerpių. Dėtyje paprastai būna 2 margi, įvairaus dydžio kiaušiniai. Abu porelės nariai peri apie 17 dienų. Jaunikliai išsirita ne kartu: pirmasis ritasi naktį, o kitas maždaug po paros. Jauniklių kūną dengia pilkai balsvi, juosvi pūkai. Paukščiukus maitina abu porelės nariai. Mažyliai skraidyti pradeda maždaug po 18 dienų, o kitą pavasarį jau gali perėti patys.

Per vasarą viena porelė išaugina dvi vadas.

## Mityba
Gaudo naktį skraidančius vabalus, drugelius, mėšlavabalius, grambuolius. Kartais vabalus susirenka nuo medžių šakų, lapų ir žemės.

## Porūšiai
Išskiriami 6 europinių lėlių porūšiai:
* *C. e. europaeus* Linnaeus, 1758; nominuotas porūšis aptinkamas nuo Vidurio, šiaurinės Europos iki vidurio, šiaurinio, pietų viduriniojo Sibiro.	
* *C. e. meridionalis* Hartert, E, 1896; Pietų Europoje ir Šiaurės Afrikoje ir iki Kaukazo bei šiaurės vakarinio Irano.	
* *C. e. sarudnyi* Hartert, E, 1912; Kazachstane ir Vakarų Sibire
* *C. e. unwini*	Hume, 1871; Irakas ir Iranas ir iki Turkmenistano ir Uzbekistano.	
* *C. e. plumipes* Przewalski, 1876; šiaurės vakarinė Kinija ir iki vakarinės bei pietinės Mongolijos.
* *C. e. dementievi* Stegmann, 1949; šiaurės rytų Mongolija ir iki pietų centrinio Sibiro.

## Galerija

Caprimulgus europaeus -Beldibi, Mugla, Turkey -two eggs in a nest-8 (3).jpg|Europinio lėlio kiaušiniai


## Šaltiniai
* *Lietuvos fauna: paukščiai, 2 knyga.* Sud. V. Logmanas. – Vilnius: Mokslas, 1991.
Puošnioji vaiva

**Puošnioji vaiva** (*Apatura ilia*) – pleštekių (*Nymphalidae*) šeimos drugys. Skraido birželio – rugpjūčio mėn. senuose lapuočių ir mišriuose miškuose. Vikšrai gyvena ant drebulių ir gluosnių.

Lietuvoje retai aptinkamas drugys, todėl saugotinas.
Paprastoji garstytė

**Paprastoji garstytė** (*Leptidea sinapis*) – baltukų (*Pieridae*) šeimos drugys.

Lytinis dimorfizmas ryškus. Priekinio sparno išorinis kraštas apvalus. Pirmosios kartos patino priekinio sparno viršūnė su didele pilkai juoda dėme, patelės ši sparno dalis neryški. Antrosios kartos patino sparno viršūnė juoda. Užpakalinio sparno apačia juosva, su išilgine šviesia juosta. Išoriškai nesiskiria nuo netikrosios garstytės, tačiau lengvai atskiriama iš genitalinio aparato.
Sparno ilgis: ♂ – 18-19 mm, ♀ – 19-22 mm. 

(MHNT)_Leptidea_sinapis_-_Foret_de_Bouconne,_France_-_male dorsal.jpg|*Leptidea sinapis* ♂ 	
(MHNT)_Leptidea_sinapis_-_Foret_de_Bouconne,_France_-_male ventral.jpg|*Leptidea sinapis* ♂   △
(MHNT) Leptidea sinapis - Foret de Bouconne, France - female dorsal.jpg|*Leptidea sinapis*   ♀  
(MHNT) Leptidea sinapis - Foret de Bouconne, France - female ventral.jpg|*Leptidea sinapis*   ♀ △


Pirmoji karta skraido gegužės – birželio mėnesiais, o antroji – liepos – rugpjūčio mėnesiais. Gyvena pamiškėse, miško aikštelėse, pamiškių pievose. Randama visoje Lietuvoje.

Mitybiniai augalai: pelėžirnis (*Lathyra* sp.), paprastasis gargždenis (*Lotus corniculatus*), dobilas (*Trifolium* sp.).
Kiaušinėlius deda po vieną ant augalų. Vikšrai žali su geltona apatine šonine juosta. Lėliukės (su raudonai rudomis šoninėmis linijomis) žiemoja.
Paplitimas: Palearktika, Pietų Afrika.

## Literatūra
* Lietuvos dieniniai drugiai, Povilas Ivinskis, Jonas Augustauskas, Kaunas, LUTUTĖ, 2004, ISBN 9955-575-41-7, p. 85
Turnovas

:*Apie miestelį Makedonijoje žr. [[Turnovas (Makedonija)]]*.

**Turnovas** – miestas prie Jizeros upės šiaurės Čekijoje. Išvystyta stiklo ir keramikos pramonė. Yra didelis muziejus, 6 bažnyčios, sinagoga. Apylinkėse gausu pilių.

## Istorija

Turnovas įkurtas 1272 m. Tada jis priklausė Bohemijai. Šiame mieste 1884 m. buvo įkurta pirmoji Europoje brangakmenių, metalų ir juvelyrikos apdirbimo technikos mokykla.

## Nuorodos
* Bohemijos muziejus
*
Jizera

**Jizera** (, ) – upė šiaurės Čekijoje. Ištakos yra Lenkijos ir Čekijos pasienyje, kur susijungia Didžioji Jizera (*Velká Jizera*) ir Mažoji Jizera (*Malá Jizera*). Jizeros ilgis – 164 km, ji įteka į Elbę (Labę) prie Karanų kaimo. Pirmieji 15 upės kilometrų sudaro Lenkijos ir Čekijos sieną.
Elbė

**Elbė** (, ) – upė, prasidedanti šiaurės vakarų Čekijoje, teka per Vokietiją; žiotyse įteka į Šiaurės jūrą. Tai vienas pagrindinių vidurio Europos vandens kelių. Upės ilgis – 1 165 km.

Didžiausi intakai: Jizera, Juodasis Elsteris, Hafelis, Eldė, Štėras (dešinieji), Orlicė, Vltava, Ohržė, Muldė, Zalė, Ohrė, Ilmenau, Ostė (kairieji).

Miestai, per kuriuos teka Elbė: Špindlerūv Mlynas, Vrchlabis, Dvūr Kralovė prie Labės, Jaromeržas, Hradec Kralovė, Pardubicės, Kolynas, Podebradai, Nimburkas, Lisa prie Labės, Neratovicės, Melnykas, Litomeržicės, Lovosicės, Ūstis prie Labės, Dečinas (Čekijoje), Bad Šandau, Pirna, Drezdenas, Meisenas, Torgau, Vitenbergas, Desau, Magdeburgas, Vitenbergė, Hamburgas ir Kukshafenas (Vokietijoje).

Žymesni kultūriniai kraštovaizdžiai prie Elbės (saugomi Unesco): Drezdeno Elbės slėnis, Desau-Verlico sodų karalija.

Prekybiniai laivai upe pradėjo plaukioti 1842 m. Kanalais upė sujungta su pramoninėmis Vokietijos sritimis ir Berlynu.
Didysis juodmargis

**Didysis juodmargis** (*Limenitis populi*) – pleštekių (*Nymphalidae*) šeimos drugys. Skraido birželio      mėn. lapuočių ar mišriuose retuose miškuose. Vikšrai gyvena ant drebulių. Paplitęs Europoje ir Azijoje. 

Lietuvoje retas, saugotinas kaip vienas gražiausių drugių.
Rudgelsvė šaškytė

**Rudgelsvė šaškytė** (*Melitaea cinxia*) – pleštekių (*Nymphalidae*) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. sausose pamiškių pievose, tarp jaunų pušaičių.

Vikšrai paplitę ant gysločio, vanagės ir kitų žolinių augalų. Lėliukė su raudonomis dėmelėmis.

Lietuvoje negausi rūšis. Paplitęs Europoje ir Azijoje.
Sekeris

**Sekeris** (arba ***Sokaras***; *Sqr*, *Sakar*, *Seker*, ) egiptiečių mitologijoje – šviesos dievas, mirusiųjų sielų globėjas einant Požemiu.

Sekeris gali būti suvokiamas kaip viso senovės Egipto valdovas, kaip viena iš Ptacho hipostazių, kadangi pastarasis tvarko ne tik kūrimo, bet ir mirties procesus.

Vaizduotas stovinčia Ozyrio pavidalo mumija su karūnuota vanago ar sakalo galva, žalia oda, kuri reiškia puvimą. Mirusiųjų knygoje jo vardas perteikiamas piešiant ant gulsčio ovalo tupintį sakalą. Sokarui priklausantis laivas, kuris plukdo laidojimo skrynią su sakalo galva, dar vadinamas *hennu* laivu.

Sokaras taip pat įkūnija šventojo Hapio jaučio pavidalu.

## Kultas
Garbintas Memfyje kaip Nekropolio globėjas. Iš jo vardo kilęs šiuolaikinis Memfio nekropolio pavadinimas – Sakara.

Senosios karalystės laikotarpiu buvo laikomas ba elemento atsiskirimo nuo ka sudievinimu, t. y. sielos atsiskirimas nuo kūno po mirties. Su juo siejamas laidotuvių paprotys mirusiajam atidaryti burną, kad siela lengviau paliktų kūną. Sekerio vardas reiškia „burnos valymas“ ar „valantis per burną“.

Sekerio statulos buvo statomos kapavietėse, jų viršuje dedama Mirusiųjų knyga, siekiant padrąsinti sėkmingą atsiskyrimą ir ba paleidimą. Tėbuose jo garbei buvo švenčiamas Henu festivalis, kur jo atvaizdas buvo plukdomas barke.

Viduriniosios karalystės laikotarpiu tapo amatininkų pamokų ir reinkarnacijos pradžios dievu. Artimai sietas su Ptachu, kuris tuo metu buvo amatininkų ir reinkarancijos dievas. Galiausiai buvo indentifikuojamas kaip Ptachas-Sekeris.

Naujosios karalystės pradžioje Ptah-Sekeris tapo laidotuvių dievu ir susiliejo su Ozyriu ir tapo Ptacho-Sekerio-Ozyrio triados dėmuo.
Dečynas

**Dečynas** – miestas Ūsčio krašte, šiaurinėje Čekijoje, pasienyje su Vokietija. Dečyno rajono administracinis centras. Išvystyta mašinų, spaudos ir leidybos, chemijos pramonė. Išlikęs renesansinis tiltas, viduramžių sidabro kasykla, „Avių tiltas“, Dečyno pilis, šv. Rūdos bažnyčia.

## Istorija

Vietovę IX a. apgyvendino slavų gentis dečianai.
Mažoji hesperija

**Mažoji hesperija** (*Pyrgus malvae*) – hesperijų (*Hesperiidae*) šeimos drugys. Skraido gegužės – birželio mėn. sausose lapuočių ir spygliuočių miškų pievose, prie kelių, upių ir ežerų.

Lietuvoje paplitusi rūšis.

## Nuorodos
*
Viksvinė hesperija

**Viksvinė hesperija** (*Heteropterus morpheus*) – hesperijų (*Hesperiidae*) šeimos drugys. Skraido liepos – rugpjūčio mėn. viksvinguose plotuose, paupių, miško drėgnose pievose. Vikšras žalias su gausiomis karputėmis, ant kurių auga trumpi juodi šereliai. Minta įvairiais migliniais ir viksviniais augalais.

Lietuvoje saugotina rūšis, paplitusi negausiai.

## Nuorodos
*
Rudmargė hesperija

**Rudmargė hesperija** (*Carterocephalus palaemon*) – hesperijų (*Hesperiidae*) šeimos drugys, paplitęs Europoje, Azijoje ir Šiaurės Amerikoje. Skraido gegužės – birželio mėn. miškų aikštelėse.

Lietuvoje labai reta rūšis, įrašyta į raudonąją knygą.
Raudonbuožis storgalvis

**Raudonbuožis storgalvis** (*Thymelicus sylvestris*) – hesperijų (*Hesperiidae*) šeimos drugys. Skraido birželio – rugpjūčio mėn. miško aikštelėse, pakelėse, sausose pievose. Vikšras žalias su dviem tamsiomis nugarinėmis ir dviem balsvomis šoninėmis linijomis. Minta įvairiais migliniais augalais. Lėliukė gelsvai žalia su trumpu galvos spygliu.

Lietuvoje negausiai paplitusi rūšis.

(MHNT) Thymelicus sylvestris - Foret de Bouconne, France - male dorsal.jpg|* Thymelicus sylvestris* ♂ 
(MHNT) Thymelicus sylvestris - Foret de Bouconne, France - male ventral.jpg| ♂  △ 

## Nuorodos
Macrogamta: Raudonbuožis storgalvis - Thymelicus sylvestris
Gelsvažalis storgalvis

**Gelsvažalis storgalvis** (*Hesperia comma*) – hesperijų (*Hesperiidae*) šeimos drugys. Skraido liepos – rugpjūčio mėn. miškų pievutėse, pamiškėse, pievose, upių slėniuose, paežerėse. Vikšras tamsiai žalias su rudu atspalviu. Minta įvairiais migliniais augalais. Gyvena iš augalų stiebelių pagamintuose vamzdeliuose.

Drugys paplitęs Europoje ir Azijoje, Lietuvoje aptinkamas daugelyje rajonų.
Metanira

Graikų mitologijoje **Metanira** – Kelėjo žmona, Eleusino karalienė, Demofono ir Triptolemo motina.

Kol Demetra ieškojo dukters, įgavusi senos moters išvaizda ir pasivadinusi Doso, ji buvo svetingai sutikta Kelėjo ir Metaniros. Jis paprašė slaugyti jo sūnūs, Demofoną ir Triptolemą. Atsidėkodama Kelėjui už vaišingumą, Demetra ketino jo sūnų Demofoną padaryti nemirtingu grūdindama jo sielą šeimos židinyje kiekvieną naktį. Tačiau negalėjo užbaigti ritualo, kadangi vieną naktį Metanira įėjo į kambarį ir sutrukdė. Vietoje to ji nusprendė Triptolemą išmokyti žemės ūkio meno. Iš jo visa Graikiją išmoko sodinti ir nuimti javus. Triptolemas skrido per žemes sparnuotoje karietoje, kol Demetra ir Persefonė nešė jį, ir padėjo jam užbaigti misiją išmokyti visą Graikiją žemės ūkio meno.
Juodbuožis storgalvis

**Juodabuožis storgalvis** (*Thymelicus lineola*) – hesperijų (*Hesperiidae*) šeimos drugys. Skraido birželio – rugsėjo mėn. sausose ir apysausėse pievose. Vikšras gelsvai žalias. Išilgai nugaros yra balsvos linijos, o šonuose gelsvos.

Lietuvoje gausiai paplitusi rūšis.

(MHNT) Thymelicus lineola - St Foy d'Aigrefeuille - France - male dorsal.jpg|*Thymelicus lineola* ♂ 
(MHNT) Thymelicus lineola - St Foy d'Aigrefeuille - France - male ventral.jpg| ♂  △
(MHNT) Thymelicus lineola - St Foy d'Aigrefeuille - France - female dorsal.jpg| ♀
(MHNT) Thymelicus lineola - St Foy d'Aigrefeuille - France - female ventral.jpg| ♀  △


## Nuorodos
Macrogamta: Juodabuožis storgalvis - Thymelicus lineola
Huhas

Egiptiečių mitologijoje **Huhas** arba **Hauhetė** – amžinybės sudievinimas, aprašytas Ogdoad. Vardas reiškia nesibaigiamumą. Huhas ir Hu, kuris yra aprašomas Eneadoje, yra skirtingi dievai, nors kartais Huhas vadinamas Hu. Huhas yra dvilytė dievybė, kurios moteriškasis pavidalas yra Hauhetė.

Kaip ir kitų Ogdaod koncepsijų, jo vyriškasis pavidalas dažnai vaizduojamas varle, ar žmogumi varlės galva, o jo moteriškasis pavidalas – gyvate ar moterimi gyvatės galva.
 
Paprastai vaizduojamas tūpintis, rankose laikantis palmės stiebą (ar vienoje rankoje), kartais su palmės stiebu plaukuose. Palmės stiebas simbolizuoja ilgą gyvenimą. Kiekvieno palmės stiebo apačioje buvo po Šen žiedą, reiškianti amžinybę. Heroglifuose Huho vardas atitinka vieno milijono reikšmę, egiptiečių matematikoje milijonas buvo prilyginamas begalybei.
Hu

**Hu** egiptiečių mitologijoje – sudievintas pirmasis žodis. Valdžia, sumanymą įgyvendinantis arba idėją išreiškiantis dievo Žodis.

Hu reiškia amžinybę. Manoma, kad vardas kilo iš gilaus kvėpavimo. Atumas masturbuodamasis ejakuliacijos metu ištarė kūrimo žodį, kuris sukūrė Eneadą. Vėliau Atumas padalino savo aspektą sukurdamas Hu ir Saa, išminties dievifikaciją. Dėl bendro gimimo Hu ir Saa laikomi artimais draugais.

Faraonai siedami save su kūrimo aspektu, kartais Hu vaizduodavo kaip sfinksą, sėdintį žmogų - liūtą, liūtą. Didysis sfinksas vaizduoja Hu. Atumui ir Ra suliejus į vieną dievą ir tapus Atumu Ra, Hu tapo Ra palikuoniu, dažniausiai taip ir buvo minimas.
Glikosoma

**Glikosomos** – ląstelių organelės, aptinkamos visuose tripanosomatidžių eilės pirmuonyse, kaip *Trypanosoma spp., Leishmania spp., Crithidia spp*. Geriausiai yra ištirtos tripanosomų *Tripanosoma brucei brucei* glikosomos.
 
1977 m. Opperdoes ir Borst pirmą kartą aprašė devynių fermentų asociaciją į mikrokūnelį, vėliau pavadintą glikosoma. Septyni iš šių fermentų yra glikolizės fermentai: heksokinazė, fosfogliukozės izomerazė, fosfofruktokinazė, aldolazė, triozių fosfatų izomerazė, gliceraldehido fosfato dehidrogenazė ir fosfoglicerato kinazė. Tuo tarpu kiti du fermentai – glicerolio kinazė ir glicerolio-3-fosfato dehidrogenazė – yra tiesiogiai susiję su glicerolio apykaita.

Glikosomos yra sferiniai mikrokūneliai, kurių diametras 100–300 nm. Dalelę gaubia dvisluoksnė lipidinė membrana, kuri atskiria glikosomos užpildą nuo citozolio. Viena kraujo formos tripanosomos ląstelė turi apie 230 glikosomų, kas sudaro 2,4-9 % bendro ląstelės tūrio. Prociklinės tripanosomos T. brucei ląstelė turi apie 50 glikosomų. 90 % kraujo formos tripanosomos T. brucei glikosomos baltymų yra glikolizės fermentai. 30 % glikosomos baltymų surišti su jos membrana, tuo tarpu kiti 70 % baltymų išsidėstę užpilde. Glikosomose yra 20-30 % visų glikolizės tarpinių metabolitų kiekio, ir glikolizė šiose organelėse vyksta bent penkis kartus sparčiau, nei citozolyje. Glikosomai reikalingi metabolitai pernešami pro jos membraną naudojant ABC pernašos sistemą, o produktai pernešami pro membraną sekrecijos būdu.
 
Gliukozės metabolizmas tripanosomatidžių glikosomose skiriasi nuo glikolizės kituose eukariotuose šiais bruožais:
# Glikolizės reakcijos vyksta atskirose ląstelių organelėse.
# Nėra laktato dehidrogenazės, todėl aerobiozėje piruvatas yra vienintelis iš ląstelės šalinamas produktas.
# Anaerobinėmis sąlygomis gliukozė verčiama į lygius piruvato ir glicerolio, kurie pašalinami iš ląstelės, kiekius.
# Glikolizė reguliuojama kitaip.

Glikolizės fermentus koduojantys genai išsidėstę branduoliniame genome. Glikosomų fermentus sintetina laisvai citozolyje išsibarsčiusios polisomos. Glikosomų baltymų gyvavimo pusamžis yra 30–60 min.

## Šaltiniai
* Hellemond JJ., Bakker BM., Tielens AG. Energy Metabolism and Its Compartmentation in Trypanosoma brucei. Adv Microb Physiol. 2005;50: 199–226.
* Encyclopedia of Life Sciences
Pirštasparniai

**Pirštasparniai** (*Pterophoridae*) – drugių (*Lepidoptera*) šeima, kuriai priklauso smulkūs, plonu pilveliu ir labai ilgomis kojomis drugiai. Jų priekiniai sparnai suskaldyti į 2, o užpakaliniai – į 3 skiautes.

Pasaulyje yra apie 1000 rūšių, Lietuvoje 42 rūšys.