open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Užventis

**Užventis** – miestas Kelmės rajono savivaldybėje, 25 km į šiaurės vakarus nuo Kelmės, abipus Ventos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Užvenčio Šv. Marijos Magdalietės bažnyčia (pastatyta 1703 m.) su varpine, Užvenčio Šatrijos Raganos gimnazija, biblioteka, paštas (indeksas LT-86036), kraštotyros muziejus (1966 m. įkurtas buvusiame Užvenčio dvaro svirne), senelių namai (nuo 2009 m.).

Kaime kasmet vyksta Kopūstienės virimo čempionatas.

## Etimologija

Užventis yra vandenvardinis vietovardis, kilęs prie upėvardžio Venta, pridėjus priešdėlį *už-* – būtent Ventos aukštupyje ir įsikūręs Užventis. Venta išteka už 10 km į pietvakarius nuo Užvenčio. XX a. tarpukariu vartota lytis ***Užventys***.

## Geografija

Miestas įsikūręs Žemaičių aukštumos rytinėje pašlaitėje. Užventį pasiekia keturi krašto keliai: , ,  ir .

## Istorija

Užventis istoriniuose šaltiniuose minimas nuo XIV a. kaip Lietuvos didžiojo kunigaikščio Užvenčio dvaras. Gyvenvietė kūrėsi dešiniajame Ventos krante. 1527 m. minimas Užvenčio valsčius, 1537 m. – miestelis.

1655–1660 m. ir 1701 m. miestelis nukentėjo nuo švedų antpuolių. XVI a. pabaigoje – XVII a. pradžioje pastatyta Užvenčio bažnyčia. 1609 m. įsteigta parapinė mokykla. 1667 m. minimas Užvenčio pavietas. 1703 m. suteikta teisė rengti turgų, nuo 1746 m. čia dar vykdavo ir trys prekymečiai. 1863 m. ties Užvenčiu vyko sukilėlių kautynės su Rusijos kariuomene. XIX a. Užventis – miestelis ir dvaras Šiaulių apskrities Kolainių valsčiuje.

1940 m. įkurta biblioteka. Sovietmečiu buvo Užvenčio tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė, veikė nedidelis trikotažo siuvimo cechas. 1956 m. gruodžio 28 d. suteiktos miesto teisės. Įkurtas visuomeninis kraštotyros muziejus. Nuo 1966 m. pažymint rašytojos Žemaitės gimimo metines Užventyje teikiama Žemaitės literatūrinė premija.

2000 m. Užvenčio herbas.

|}

## Gyventojai

### Tautinė sudėtis

### Žymūs žmonės
* Netoli Užvenčio gimė Povilas Višinskis (1875–1906), rašytojas, žurnalistas ir redaktorius.
* Užventyje kurį laiką gyveno ir kūrė Žemaitė (1845–1921)
* Prie Užvenčio, kairiajame Ventos krante 1887–1898 m. darbavosi Šatrijos Ragana (1877–1930). Užvenčio dvaras ir jo kultūrinis bei dvasinis gyvenimas 1922 m. aprašytas Šatrijos Raganos apysakoje „Sename dvare“.
* Užvenčio kapinių koplyčios rūsyje buvo palaidotas Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras Jonas Smilgevičius (1870–1942 m.), 1996 m. perlaidotas kapinių žemėje.
* Moshe Rosenstein (1880–1941), rabinas.
* Domas Rocius (1905–1943), Lietuvos komunistinio judėjimo veikėjas.
* Virginija Šiukščienė (g. 1959), istorikė, muziejininkė.
* Vigmantas Butkus (g. 1965), literatūros tyrinėtojas, pedagogas.
* Aurelijus Veryga (g. 1976), biomedicinos mokslų daktaras, sveikatos apsaugos ministras.
* Eligijus Butkus (g. 1979), baleto šokėjas.

## Sportas
* FK Banga Užventis (futbolas)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Miesto svetainė
* 
* Užvenčio nuotraukos 
* Užvenčio žemėlapiai
Viešintos

**Viešintos** – miestelis Anykščių rajono savivaldybėje, šalia kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Viešintų šv. arkangelo Mykolo bažnyčia (pastatyta 1906 m.), veikia Viešintų pagrindinė mokykla-daugiafunkcis centras, biblioteka (nuo 1952 m.), paštas (LT-29039), kraštotyrininko Povilo Jurkšo etnografinis muziejus, veikia Klojimo teatras. Išlikęs vėjo malūnas (1923 m.). Miestelyje 1970 m. pastatyta Anykščių radijo televizijos stotis.

## Etimologija

Viešintos yra vandenvardinis vietovardis – miestelis pavadintas pagal Viešintos upę, kurios ištakos yra šalia.

## Geografija

Miestelis įsikūręs Viešintų kalvagūbrio (110–120 m virš jūros lygio) vakarinėje pusėje. Vakariniame pakraštyje tvyro ežeras Viešintas, iš kurio išteka Viešinta. Yra gėlavandenės klinties telkinys.

## Istorija

Viešintų dvaras minimas nuo XVI a. 1591 m. suteikta privilegija steigti miestelį ir rengti turgus. Viešintų bažnyčia ir miestelis minimi nuo XVIII a. pabaigos. XIX a. Viešintos – kaimas ir dvaras Vilkmergės apskrities Andrioniškio valsčiuje.

Sovietmečiu buvo „Gimtosios žemės“ kolūkio gyvenvietė. 2006 m. patvirtintas Viešintų herbas.

2017 m. rugpjūčio 29 d. Viešintose pradėjo veikti ilgo nuotolio vidurinių bangų siųstuvas Neutel NX-200, transliuojantis Rusijos, Baltarusijos ir Ukrainos auditorijai Laisvosios Europos bei Laisvės radijo programas rusų ir baltarusių kalbomis.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Literatūra
* Viešintos / sud. Raimondas Guobis, Algimantas Bekenis. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2006. – 100 p.: iliustr. – ISBN 9955-694-19-X
* Iš širdies – viešintiškiai / Tautvilis Uža. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2010. – 295 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-694-93-9
* Talentingieji viešintiškiai: gyvenimas ir kūryba / Tautvilis Uža. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2012. – 319 p.: iliustr. – ISBN 978-609-8072-07-5
* Viešintų mokykla lyg vakar palikta / sud. Tautvilis Uža. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2014. – 543 p.: iliustr. – ISBN 978-609-8072-37-2
* Viešintų kraštas: kaimai ir žmonės / sud. Tautvilis Uža. – Panevėžys: Panevėžio spaustuvė, 2017. – 328 p.:iliustr. – ISBN 978-609-8072-66-2

## Nuorodos
* 
* 
* Žemėlapiai, istorijos nuotrupos
Kriukai

:: *Apie miestelį Šakių rajone žr. [[Kriūkai]]*.

**Kriukai** – miestelis Joniškio rajono savivaldybėje, 15 km į šiaurės rytus nuo Joniškio, prie kelio , netoli sienos su Latvija. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi maldos namai, pakeitę nugriautą Kriukų bažnyčią, Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas (pastatytas 1928 m., sovietmečiu nugriautas, atstatytas 1989 m.), veikia Kriukų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-84037).

## Etimologija

Kalbininkai mano, kad Kriukai – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės *Kriukas*. Liaudies etimologija byloja, kad pasak legendos, miestelio vardas kilęs iš senovės kalvių dievo Kriukio vardo.

## Geografija

Per Kriukus teka Lielupės intakai Šešėvėlė ir Šešėvė. Netoli miestelio yra ir Kriukų kaimas.

## Istorija

Duomenų apie pirmuosius gyventojus teikia miestelio šiaurinėje dalyje, dešiniajame Šešėvės krante esantys V–XIII a. Dvareliškių kapinynas ir Gilučių senkapis. Apylinkėse gyveno žiemgalių gentis. XI–XIII a. apylinkės priklausė Rytų Žiemgalos Upmalės žemei.

Kriukų kaimas žinomas nuo 1586 m. 1793 m. pastatyta Kriukų bažnyčia, 1936 m. perstatyta, 1993 m. viesulo sugriauta, pamaldos vyksta laikinoje koplyčioje. Kaimas iki 1842 m. priklausė Žemaičių vyskupijai. XIX a. pabaigoje Kriukai buvo Šiaulių apskrities miestelis, valsčiaus centras.

Draudžiamąją lietuvių spaudą Kriukų apylinkėse platino J. Savickas ir kiti. 1905 m. įvyko anticarinė demonstracija. 1907 m. nelegaliai veikė lietuvių knygynėlis, 1909–1912 m. – Joniškio ir Kriukų vaidintojų būrelis. 1916–1917 m. šalia Kriukų nutiestas Joniškio–Žeimelio siaurasis geležinkelis, įrengta Kriukų geležinkelio stotis. 1941 m. birželio mėn., 1948, 1949 m. ir 1951 m. TSRS valdžia ištrėmė 27 Kriukų gyventojus. Per Antrąjį pasaulinį karą 1941 m. rugpjūčio mėn. vokiečių okupacinės administracijos nurodymu Vilkiaušio miške netoli Joniškio nužudyta apie 200 Kriukų gyventojų žydų. Po Antrojo pasaulinio karo Kriukų apylinkėse veikė Prisikėlimo apygardos Voverės, vėliau Kunigaikščio Žvelgaičio rinktinės partizanai. 1945 m. gegužės 25 d. keletas Kriukų stribų, vadovaujamų milicininko Sankausko, pasitraukė pas partizanus.

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2005 m. patvirtinas Kriukų herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Kaime gimė:
* Feliksas Daugėla (1887–1967), geodezininkas, vienas pirmųjų lietuviškų spektaklių režisierių ir vaidintojų.
* Hillel Kook (1915–2001), JAV ir Izraelio politikas, visuomenės veikėjas.

Mokykloje dirbo kooperatininkas, politinis veikėjas Balys Žygelis.

## Galerija

Kriukai, ženklas.JPG|Riboženklis kelyje 
Kriukai, prie seniūnijos.JPG|Prie seniūnijos
Monument dedicated to those who were killed in the Lithuanian Wars of Independence in Kriukai, Lithuania.jpg|Paminklas žuvusiems už Nepriklausomybę
Kriukai, varpinė.JPG|Kriukų bažnyčios varpinė
Kriukai zydu kapines.JPG|Senosios žydų kapinės prie Kriukų


## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Papilys

**Papilys** – miestelis Biržų rajono savivaldybėje, pusiaukelėje tarp Biržų ir Pandėlio, greta kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Papilio Nekaltosios Švč. Mergelės Marijos bažnyčia (1936 m.), Papilio evangelikų reformatų bažnyčia (1595 m.), veikia Papilio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-41012). Išlikęs Papilio dvaras.

## Geografija

Papilio miestelis įsikūręs ant kalvos, kuri geriausiai matosi iš Kubilių kaimo pusės. Pro kaimą teka Rovėja. 1986 m. užtvenkus Rovėjos upę, įrengtas Papilio tvenkinys. Greta miestelio yra kiek mažesnė gyvenvietė – Papilio kaimas. 

## Istorija

Papilio miestelis minimas nuo 1541 m., kai didikai Radvilos ant Zomkelio kalno pasistatė savo rūmus (Papilio dvaras).

Anksčiau vietovė buvo apaugusi miškais ir pelkėta, bet atvykus Radviloms jau buvo apgyvendinta, ką rodo išlikęs piliakalnis. Kai kurių šaltinių teigimu, anksčiau kaimas vadinosi ***Šakinava***. 1613 metų M. K. Radvilos žemėlapyje šalia Papilio matosi giria, vadinta didžiąja giria, buvusi netoli dabartinės Biržų girios, ir pelkės. Papilio apylinkėse randama akmeninių kirvukų, kas rodo ankstesnės kultūros egzistavimą.

Radvilos, išpažinę evangelikų reformatų tikėjimą, apie 1595 m. pastatė pirmąją evangelikų-reformatų bažnyčią. Šios bažnyčios bokštas drauge su katalikų Nekaltosios Švč. Mergelės Marijos bažnyčios bokštu sudaro retą Lietuvoje mažo miestelio dviejų bokštų panoramą.

Papilio dvare gimė Lietuvos didysis etmonas Jonušas Radvila (1612–1655), Kristupo Radvilos sūnus. Kunigaikščiai Radvilos Papilyje įsteigė mokyklą, kuri su nedidelėmis pertraukomis veikė kelis šimtus metų.

Biržai pradėjo kilti tik Papiliui jau iškilus. Kai čia jau buvo iškirsti miškai ir įrengti dirbami laukai, Radvilų buveinė iš Papilio perkelta į Biržus. Po to Papilys pamažu pradėjo menkti, jo pilis su rūmais sunyko.

XVII–XVIII a. miestelyje, Lietuvoje vykstančio kontrreformacinio judėjimo fone, buvo kilęs aršus vietinis religinis susipriešinimas. 1736 m. Abiejų Tautų Respublikos seimo konstitucijos sprendimu evangelikams buvo uždrausta gyventi Biržuose, tai palietė ir Papilį. Šis susiprešinimas vėlesniais laikais išblėso. 

XVIII a. Papilys atiteko lenkams Koscialkovskiams. 1764–1832 m. veikė reguliariųjų atgailos kanauninkų vienuolynas. XIX a. Papilys – miestelis ir dvaras Zarasų apskrityje, Papilio valsčiaus centras.

XX a. tarpukariu Papilys buvo valsčiaus centras. 1934 m. Papilio valsčiuje buvo 7160 gyventojai. 1923 m. buvo 6825 gyventojai (įskaitant Kvetkų ir kitus kaimus, 1934 m. priskirtus iš Panemunio valsčiaus).

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2014 m. patvirtintas Papilio herbas.

|}

## Gyventojai

1923 m. pačiame Papilio miestelyje buvo 102 kiemai su 448 gyventojais, o dvare 27 kiemai su 118 gyventojais.

### Žymūs žmonės
* Papilio dvare gimė Lietuvos didysis etmonas Jonušas Radvila (1612–1655).
* Papilyje užaugo, vėliau mokytojavo rašytojas Kazys Binkis (1893–1942). Jo mokiniu čia buvo būsimas poetas Kazys Jakubėnas (1908–1950).

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Skaistgirys

**Skaistgirys** – miestelis Joniškio rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi molinė Skaistgirio šv. Jurgio bažnyčia (nuo 1827 m.), yra parkas, vasaros estrada, kurioje vyksta seniūnijos šventės. Veikia Skaistgirio gimnazija, vaistinė, paštas (LT-84025), poliklinika, kultūros namai, parkas, viešoji biblioteka, vaikų darželis. Įrengtas Skaistgirio parkas.

## Etimologija

Miestelio vardas kilęs nuo žodžių *skaisti* („šviesi, graži, ryški“) + *giria* („didelis miškas“). Skaistgirio pavadinimas vieniems siejasi su buvusia pagonių šventviete, kitiems, ypač vietos gyventojams, reiškia senovėje čia buvusi skaistų (gražų) mišką. Pasakojama, kad vardas kilęs nuo gražaus pušyno, augusio dabartinės bažnyčios vietoje ir vadinto Skaisčia giria. Iki 1930 m. oficiali forma buvo ***Skaisgirys***, vėliau – ***Skaisgiris*** , o XX a. 2-ojoje pusėje nusistovėjo ***Skaistgirys***.

## Geografija

Vakariniame miestelio pakraštyje teka Vilkijos upelis. Yra Vilkijos hidrografinis draustinis.

Skaistgiryje 1963 m. įkurtas pirmasis Lietuvoje 10 ha miestelio parkas, jame amfiteatras – vasaros estrada. Parkas vadinamas jo įkūrėjo buvusio kolūkio pirmininko Jono Viliūno vardu. Gilios aplinkos grožio puoselėjimo tradicijos; 1965 m. skaistgiriečiai pirmieji Respublikoje apdovanoti už tvarkingą ir gražią aplinką.

Miestelis garsėja dolomitais (yra dolomito telkinys, Skaistgirio dolomito karjeras), Uolyno kalnu, švaraus vandens karjeru.

## Istorija

Minimas nuo 1426 m. Livonijos-LDK sienos sutartyje, liko Ordino pusėje iki 1473 m. Pirmoji Skaistgirio bažnyčia pastatyta apie 1714 m. Miestelis garsėjo Šv. Jurgio ir Šv. Martyno atlaidais. XIX a. miestelis buvo Šiaulių apskrities Žagarės valsčiuje.

Sovietmečiu buvo „Pergalės“ kolūkio centrinė gyvenvietė. Tai buvo pirmoji kaimo tipo gyvenvietė Lietuvoje, tvarkyta pagal rajoninio išplanavimo schemą. 1965 m. jai suteiktas geriausiai tvarkomos gyvenvietės titulas (konkursą surengė „Tiesos“ dienraštis). Pastatyti kolūkio kultūros namai, įrengtas visuomeninis muziejus.

2005 m. patvirtintas Skaistgirio herbas.

|}

## Gyventojai

Apie Skaistgirį yra įdomi vakarų aukštaičių šiauliškių šnekta, kurioje sumišę priebalsiai *š*, *ž*, *č*, *dž* ir *s*, *z*, *c*, *dz*. Didžiojoje šnektos dalyje visai nėra *š*, *ž*, *č*, *dž*. Taip, tariama *ązuols* („ąžuolas“), *pradze* („pradžia“), bet *krūmš* („krūmas“), *lažda* („lazda“).

## Šaltiniai

## Literatūra
* 
* Skaistgirys (sud. Vytautas Didžpetris). – Kaunas: Žiemgalos leidykla, 2009. – 400 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-434-26-9
Vadžgirys

**Vadžgirys** – miestelis Jurbarko rajono savivaldybėje, 15 km į rytus nuo Eržvilko, į šiaurės rytus nuo Jurbarko. Seniūnaitijos centras. Stovi Vadžgirio šv. Juozapo bažnyčia (pastatyta 1924 m.), yra parapija, veikia Vadžgirio pagrindinė mokykla, biblioteka, Eržvilko kultūros centro Vadžgirio skyrius, paštas (LT-74030), Vadžgirio bendruomenės centras.

Į šiaurę nuo miestelio teka Bebirva ir Bebirvytis, dar šiauriau – Šaltuona. Netoliese yra Vadžgirio kaimas.

## Etimologija

Vadžgirio pavadinimo kilmė nėra aiški, tačiau spėjama, kad tai sudėtinis žodis, sudarytas iš asmenvardžio (galbūt *Vadys, Vadžius*) ir žodžio *giria* („didelis miškas“).

## Istorija

1595 m. minimas Vadžgirio dvaras, prie jo 1676 m. pastatyta koplyčia. Pirmoji Vadžgirio bažnyčia pastatyta 1790 m. Spaudos draudimo metais draudžiamas lietuviškas knygas miestelio apylinkėse platino knygnešys J. Švedas. XIX a. Vadžgirys minimas kaip kaimas ir dvaras, buvęs miestelis Raseinių apskrities Šimkaičių valsčiuje.

1901 m. įsteigta Rusijos valdžios remta pradinė mokykla. Nuo 1908 m. iki 1912 m. Vadžgiryje veikė Saulės draugijos mokykla. Lietuvai atkūrus valstybingumą, miestelyje veikė paštas, kooperatyvas, šaulių, pavasarininkų, jaunalietuvių skyriai. 1935 m. pastatyti nauji, modernūs mokyklos rūmai.

Po II pasaulinio karo Vadžgirio apylinkėse veikė Kęstučio apygardos Lietuvos partizanai, buvo įkurta tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 2019 m. patvirtintas Vadžgirio herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Bronius Dirmauskas-Dirmėnas (1912–1961), poetas. Nuo 1944 m. gyveno JAV. Išleido du eilėraščių rinkinius: 1940 m. „Skambėk mano daina“ ir 1946 m. „Pavasaris ateina“.
* Krescencijus Stoškus (1938–), filosofas, humanitarinių mokslų daktaras.
* Nijolė Gulbinienė (1943–2016), muziejininkė.

## Šaltiniai

## Literatūra
* 
* Vadžgirys (sud. Albinas Stoškus). – Kaunas: A. Stoškus, 2005. – 688 p.: iliustr. – ISBN 9955-665-51-3
Noreikiškės

**Noreikiškės** – kaimas Kauno rajono savivaldybėje, 8 km į pietvakarius nuo Kauno, į rytus nuo vakarinio lanksto. Išlikusi Noreikiškių dvaro sodyba. Yra Aleksandro Stulginskio universiteto bandymų stotis. Vyrauja nedideli gyvenamieji namai.

## Geografija

Kaimas įsikūręs pakaunėje, greta Akademijos ir Ringaudų gyvenviečių, prie kelio . Aplink kaimą giliais slėniais teka Vėžpievis ir Marvelė.

## Istorija

XIX a. Noreikiškėse buvo 2 palivarkai, kuriuose buvo po 4 dūmus. XX a. pradžioje jau buvo Noreikiškių dvaras. Vėlesnė gyvenvietės istorija siejasi su žemės ūkio akademija.

Dotnuvos žemės ūkio akademija buvo įkurta dar 1924 m., tačiau II pasaulinio karo metu traukdamiesi vokiečiai susprogdino akademijos mokomąjį korpusą, sudegino biblioteką ir bendrabučius. Dėl patalpų stokos pokariu akademija perkelta iš Dotnuvos į Kauną. Akademijai išsiplėtus ir atidarius naujus fakultetus, miesto centre vietos ėmė nebeužtekti, todėl 1959 m. Noreikiškėse pradėta LŽŪA miestelio statyba. 1964 m. čia ėmė veikti mokomieji korpusai ir bendrabučiai.

1999 m. vakarinė dalis Noreikiškių, kur buvo žemės ūkio akademija, priskirta naujam Akademijos miesteliui. 2007 m. rugsėjį Noreikiškėse įvyko pasaulio artojų čempionatas.

|}

## Gyventojai

## Galerija

Noreikiškės, ASU bandymų stotis.JPG|ASU bandymų stotis
Noreikiškės, III tvenkinys.JPG|Vandenlenčių pramogos Graužės III tvenkinyje
Ringaudų seniūnija.JPG|Buvusi Ringaudų seniūnija (iki 2018 m.)


## Šaltiniai
Josvainiai

**Josvainiai** – miestelis Kėdainių rajono savivaldybėje, kairiajame Šušvės krante, prie kelio , 10 km į pietvakarius nuo Kėdainių. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Josvainių Visų Šventųjų bažnyčia (pastatyta 1903 m.), kapinių koplyčia, yra Josvainių gimnazija, paštas (LT-58017), žirgynas, medžio apdirbimo įmonės, jaunimo centras, socialinis ir ugdymo centras (senelių ir vaikų globos namai, vaikų darželis), kultūros namai, biblioteka. 1989 m. atidengtas memorialas Josvainių žemės partizanams.

## Etimologija

Miestelio pavadinimas kildinamas iš spėjamo asmenvardžio *Josvainis* (tokiu pavadinimu yra ir upelis Krekenavos apylinkėse).

## Geografija

Netoli miestelio, šiaurėje, yra Josvainių kaimas, o kitame Šušvės upės krante, į vakarus – Juodkaimiai, Sviliai. Per upę nutiesti Josvainių tiltas ir Josvainių kabamasis tiltas. Prie Josvainių yra Šušvės geomorfologinis draustinis, į šiaurę nuo miestelio – Josvainių miškai.

## Istorija

Josvainiai – viena senųjų žemaičių gyvenviečių. Yra rastas senovinis dviašmenis kirvis. XIV a. buvo Josvainių pilis, kurią ne kartą puolė kryžiuočiai, minimas Josvainių valsčius. 1486 m. paminėtas Josvainių miestelis, yra 1529–1567 m. neprivilegijuotųjų Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos miestų sąraše. Iki 1569 m. didžiųjų kunigaikščių Josvainių dvaras. 1590 m. pastatyta medinė Josvainių bažnyčia. 1595 m. buvo 112 sodybų. 1624 m. Josvainiai gavo turgų privilegiją. 1699 m. suteiktos Magdeburgo teisės.

Josvainiai labai nukentėjo per XVII a. vidurio – XVIII a. pradžios karus. XVIII a. karų su švedais metu pilis sugriauta. 1792 m. kovo 29 d. miesteliui suteikta savivalda, miesto teisės ir Josvainių herbas. 1812 m. prancūzmečiu čia vyko Napoleono armijos mūšis su Rusijos kariuomene. 1831 m. miestelį buvo užėmę sukilėliai. XIX a. pabaigoje apie trečdalis gyventojų buvo žydai, miestelyje buvo bažnyčia ir sinagoga. Išlikusios Josvainių žydų senosios kapinės.

XIX a. pabaigoje Josvainių apylinkėse draudžiamąją lietuvišką spaudą platino knygnešiai A. Raščiukas, J. Stoškus. 1894 m. nukentėjo nuo gaisro. XIX a. Josvainiai buvo miestelis ir dvaras Kauno apskrityje. 1900 m. Josvainiuose veikė 50 amatininkų.

1899–1903 m. pastatyta neogotikinė dvibokštė, kryžminio plano Josvainių Visų Šventųjų bažnyčia. 1910 m. atidaryta vaistinė. 1941 m. vokiečių okupacinės valdžios nurodymu nužudyta apie 280 gyventojų, daugiausia žydų. 1941 m., 1947–1949 m. iš Josvainių ištremti 28 gyventojai. Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Prisikėlimo apygardos Maironio rinktinės Lietuvos partizanai.

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2006 m. patvirtintas dabartinis Josvainių herbas.

|}

## Gyventojai

## Galerija

Josvainiai001.JPG|Josvainių bažnyčia
Josvainiai005.JPG|Gojaus gatvė
Šušvė, Josvainiai.JPG|Šušvė Josvainiuose
Josvainiai, paminklas partizanams.JPG|Paminklas partizanams
Josvainių kapinės, mauzoliejinė koplyčia.JPG|Kapinių koplyčia–mauzoliejus


## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Šėta

**Šėta** – miestelis Kėdainių rajono savivaldybėje, Nevėžio žemumoje, 17 km į rytus nuo Kėdainių, prie Obelies upės. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos (Pietų ir Šiaurės). Stovi mūrinė Šėtos Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1782 m.), Veličkų koplyčia-mauzoliejus (1824 m.) parapijos kapinėse, yra ambulatorija, socialinis centras, Šėtos gimnazija, biblioteka, kultūros namai, paštas (LT-58005), žemės ūkio technikos prekybos įmonė, girininkija. Anksčiau Šėta garsėjo sūrių gamyba.

## Etimologija

Miestelio vardas kildinamas nuo vandenvardžio *Šė́ta*, šis – iš *šėtóti* („smarkauti, siautėti, mėtytis, šėlioti“).

## Geografija

Miestelyje į Obelį įteka Vanga, ant jos sutvenktas Šėtos tvenkinys, netoliese plyti Šėtos ozas, šiaurės rytuose įsteigtas Šėtos botaninis draustinis. Pro Šėtą eina kelias , atsišakoja keliai į Ukmergę, į Kėdainius, į Kauną, į Panevėžį per Ramygalą, į Pagirius.

## Istorija

1362 ir 1367 m. Šėtos žemes siaubė Livonijos ordino kariai. XIV a. apsigyveno karaimai. 1492 m. minimas Šėtos miestelis. 1499 m. pastatyta pirmoji Šėtos bažnyčia (iš pradžių katalikų, vėliau perduota reformatams). Bažnyčia paskatino miestelio augimą, kuris XVIII a. jau turėjo turgaus ir prekymečių privilegiją. Šiaurės karo metu nusiaubta švedų (beveik visa sudeginta).

Nuo 1777 m. Šėtoje veikė parapinė mokykla. 1799 m. perstatyta bažnyčia. Gyventojai aktyviai dalyvavo abiejuose XIX a. sukilimuose prieš caro valdžią, prisidėjo prie lietuviškos spaudos platinimo jos draudimo laikotarpiu. 1863 m. sukilimui Šėtoje vadovavo Zigmantas Sierakauskas. 1880 m. įkurta vaistinė. 1892 m. miestelį nusiaubė gaisras. XIX a. pabaigoje Šėta – Vilkmergės apskrities miestelis, valsčiaus centras.

XX a. pradžioje buvo apie 40 parduotuvių ir smuklių, veikė odų dirbtuvė, garo ir vandens malūnai. Prieš I pasaulinį karą Šėtos dvare veikė audimo fabrikas. 1896 m. Juozapas Montvila įsteigė audimo mokyklą „Birutę“. 1915 m. ties Šėta nuožmiai kovėsi rusai su vokiečiais ir vėl miestelis beveik visas sudegė, tarpukariu atsistatė. Šėtos amatininkai garsėjo gelumbės audiniais. Tarpukariu Šėtoje buvo 140 namų, 75 parduotuvės, 2 malūnai, 1941 m. pastatyta sūrinė, veikė pavasarininkai, ateitininkai, jaunieji ūkininkai ir kitos visuomeninės organizacijos.

II pasaulinio karo metu miestelis vėl smarkiai nukentėjo nuo gaisrų. Po II pasaulinio karo Šėtos apylinkėse veikė V. Gėgžnos Lietuvos partizanų būrys.

Tarybiniais metais buvo kolūkio centrinė gyvenvietė, jame veikė Kėdainių sviesto ir sūrių gamyklos cechas, kur buvo gaminamas „Šėtos“ sūris.

2002 m. patvirtintas Šėtos herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Šėtoje gimė:
* Vytautas Andziulis (1930–2018), rezistentas, ab spaustuvės įkūrėjas.
* Laima Liuda Gėgžnaitė (1930–2020), Vilniaus pedagoginio universiteto dėstytoja, fizikos mokslų daktarė docentė.
* Vaidotas Grigas (1955–  ), fotomenininkas, Lietuvos edukologijos universiteto docentas.

## Galerija

Šėta2.JPG|Paminklas tarybiniams kariams
Šėta3.JPG|Seniūnija
Šėta4.JPG|Bažnyčia
Šėtos koplyčia, vartai.JPG|Koplyčia
Šėta00.jpg|Įvažiavimas į Šėtą iš Žeimių pusės


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Trumpai apie Šėtą
Šaukėnai

**Šaukėnai** – miestelis Kelmės rajono savivaldybėje, 21 km į šiaurę nuo Kelmės, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Šaukėnų Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1989 m., su XVIII a. barokiniais šventoriaus vartais, turinčiais kultūros paminklo statusą), yra Šaukėnų vidurinė mokykla, biblioteka (nuo 1937 m.), paštas (LT-86043), kraštotyros muziejus (nuo 1999 m.), išlikęs XVIII a. Šaukėnų dvaras su parku. A. Jurgino sodyboje stovi koplytstulpis ir Pietos skulptūra (1900 m., restauruoti 1937 m.).

## Etimologija

Šaukėnai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas nuo asmenvardžio *Šaukėnas*. Liaudies etimologija teigia, kad miestelio pavadinimas kilęs iš žodžio „šaukti“.

## Geografija

Miestelis įsikūręs prie Šonos ir jos intako Ilgos, netoliese teka Venta. Saugoma Šaukėnų pušis. Netoli Šaukėnų trykšta Svilės šaltiniai. Į šiaurę už 2 km nuo miestelio yra kelių  ir  sankryža. Iš rytų pusės prie miestelio prieina Kurtuvėnų regioninis parkas.

## Istorija

Rašytiniuose šaltiniuose prie Šaukėnų dvaro įsikūręs Šaukėnų kaimas minimas jau XV a. viduryje, čia vykdavo dideli turgūs. Tai vienas senesnių religinių centrų Žemaitijoje. 1486 m. pastatyta pirmoji medinė Šaukėnų bažnyčia, kurią fundavo vietos bajorai Mikalojus ir Margarita Šemetos. 1497 m. pastatė pirmąjį altorių. Kiek vėliau bažnyčios vidus gražiai išpuoštas baroko altoriais, šventoriuje buvo daug kryžių bei koplytėlė. Būta labai įdomios krikštyklos, puoštos liaudies drožiniais. 1499 m. minimas miestelis (suteikta privilegija rengti savaitinį turgų ir laikyti smukles). Reformacijos laikotarpiu iki XVII a. pradžios veikė protestantų maldos namai.

1632 m. pastatyta nauja katalikų bažnyčia, 1763 m. pastatyta kita. XVIII a. pastatyta medinė varpinė. Šaukėnai priklausė Šemetoms iki XVIII a. 2-osios pusės. Po to jie buvo parduoti Gorskiams, kurie valdė dvarą iki 1940 m. Pokario metais dvare buvo įkurtas Užvenčio rajoninė ligoninė. Šaukėnai aktyviai dalyvavo uždraustos spaudos platinime. Tuo ypatingai rūpinosi Povilas Višinskis.

XVII a. pabaigoje Šaukėnuose gyveno daug žydų, pastatyta Šaukėnų sinagoga. Miestelis nukentėjo per 1700–1721 m. Šiaurės karą ir marą (1711 m. nebeliko nė vieno gyventojo). Nuo 1803 m. veikė parapinė mokykla. 1837 m. leisti 4 prekymečiai ir savaitinis turgus. XIX a. pabaigoje Šaukėnai – Šiaulių apskrities miestelis ir dvaras, valsčiaus centras. Cariniais metais – draudžiamosios lietuviškos spaudos platinimo centras. Nuo 1909 m. pradėti rengti lietuviški vakarai, 1909–1914 m. veikė Blaivybės draugijos skyrius, taip Saulės ir parapinė labdaros draugija.

Tarpukariu Šaukėnuose veikė kooperatyvas, smulkaus kredito draugija, malūnas, plytinė, elektros jėgainė, nuo 1933 m. – Labdarių, 1929–1933 m. – Bitininkų draugija, nuo 1931 m. dvare kurį laiką veikė ir sezoninė žemės ūkio mokykla. Pokariu apylinkėse veikė Vytenio rinktinės Lietuvos partizanai.

Sovietmečiu buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė. 1999 m. patvirtintas Šaukėnų herbas.

|}

## Gyventojai

## Žymūs žmonės
* Janina Barauskaitė (1937–2024), kalbininkė, pedagogė

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Miestelio istorija 
* Šaukėnų nuotraukos
Balninkai

**Balninkai** – miestelis Molėtų rajono savivaldybėje, 20 km į šiaurės vakarus nuo Molėtų, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Balninkų Šv. vyskupo Stanislovo bažnyčia (pastatyta 1910 m.), Lietuvos nepriklausomybės paminklas, veikia vaistinė, paštas (LT-33034), ambulatorija, Balninkų pagrindinė mokykla, biblioteka, kultūros namai. Balninkuose triskart per metus vyksta atlaidai.

## Geografija

Miestelis išsidėstęs aukštumoje; vakariniame miestelio pakraštyje telkšo Alaušų ežeras, pietinėje dalyje – nedidelis Piršenas.

## Istorija

Balninkai minimi dar 1338 m. lapkričio 1 d. Ldk Gedimino laiške Livonijos magistrui. 1373 m. ir 1375 m. Balninkų žemę niokojo kryžiuočiai. XIV a. didžiojo kunigaikščio dvaras ir valsčiaus centras. Tarp 1507 m. ir 1544 m. pastatyta bažnyčia. XVI a. – XVIII a. seniūnijos centras, 1546 m. jau vadinami miestu, XVI a. antrojoje pusėje Žygimantas Augustas Balninkams suteikė miesto teises, antspaudą ir herbą. Statėsi palei kelią Vilnius-Anykščiai, įgijo nuo XX a. vidurio nepakitusį linijinį planą. XVII a. viduryje dėl karų smarkiai nukentėjo, 1777 m. sudegė. 1792 m. kovo 20 d. pakartotinai gavo miesto teises, suteiktas herbas. XIX–XX a. sandūroje Balninkai – Vilkmergės apskrities miestelis.

1679 m. minima parapinė mokykla. XVIII a. antroje pusėje – XIX a. pradžioje veikė parapinė mokykla, kurioje 1781 m. mokėsi 31, 1805 m. – 10 mokinių, 1898 m. atidaryta valdinė pradžios mokykla, 1903–1937 m. pradinė, 1937–1941 m. ir 1944–1950 m. progimnazija, 1941–1944 m. septynių skyrių mokykla, 1950–1955 m. septynmetė, 1955–2002 m. vidurinė mokykla, nuo 2002 m. Balninkų pagrindinė mokykla.

1913–1915 m., 1919 m. ir 1921–1950 m. valsčiaus centras. Antrojo pasaulinio karo metu 1944 m. sudegė pusė miestelio. 1944 m. rugsėjo 19 d. miestelį nesėkmingai puolė Vytauto apygardos Lietuvos partizanai. 1950–1995 m. apylinkės centras, 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė.

2006 m. patvirtintas naujasis Balninkų herbas.

|}

## Gyventojai

1554 m. buvo 40 sodybų. 1765 m. buvo 24, 1789 m. – 31 kiemas. 1933 m. čia gyveno 616 gyventojų, iš kurių 142 žydai.

## Galerija

Balninkai, muziejus.JPG|Galerija
Balninkai, akmuo su datomis.JPG|Akmuo su datomis
Balninkai, Molėtai district, Lithuania.jpg|Balninkai nuo Alaušų ežero
Balninkai, ženklas.JPG|Balninkų ženklas
Balninkai, Lithuania - panoramio (15).jpg|Įvažiavimas į gyvenvietę


## Šaltiniai

## Literatūra
* Prie Piršeno ir Alaušų: Balninkai: straipsnių rinkinys (sud. Julius Aukštaitis). – Kaunas: Lameta, 2008. – 396 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-9906-2-8
* Prie Piršeno ir Alaušų: Balninkai: straipsnių rinkinys (sud. Julius Aukštaitis). Antra knyga. – Vilnius: Rotas, 2012. – 400 p.: iliustr. – 
* Prie Piršėno ir Alaušų: Balninkai: straipsnių rinkinys (sud. Julius Aukštaitis). Trečia knyga. – Vilnius: Standartų spaustuvė, 2015. –448 p.: iliustr. – ISBN 978-609-8180-09-1
*
Joniškis (Molėtai)

**Joniškis** – miestelis Molėtų rajono savivaldybės pietryčiuose, 12 km į šiaurės vakarus nuo Pabradės, prie kelio , Arino ežero vakariniame krante, prie Asvejos regioninio parko. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Miestelis linijinio plano. Medinė Joniškio šv. apaštalo Jokūbo bažnyčia (pastatyta XVIII a. pradžioje), saugomi barokiniai XVIII a. 2-osios pusės vargonai. Stovi Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas. Yra paštas (LT-33010).

## Etimologija

Joniškis – asmenvardinis vietovardis, priesagos *-iškis* vedinys iš asmenvardžio Jonas.

## Istorija

Joniškis minimas nuo XVII a. vidurio. XVIII a. pradžioje priklausė jėzuitams, kurie čia pastatydino bažnyčią. XVIII a. pabaigoje veikė parapinė mokykla, atkurta 1819 m., 1924 m. įkurta pradžios mokykla, nuo 1959 m. Joniškio vidurinė mokykla. XIX a. pabaigoje Joniškis buvo Vilniaus apskrities miestelis, valsčiaus centras.

1912 m. Joniškyje buvo teisiami lenkai, kurstę smurtauti ir patys smurtavę prieš viešai lietuviškai kalbančius asmenis. 1944 m. liepą–rugpjūtį vokiečių okupacinės administracijos nurodymu sušaudyta apie 100 gyventojų Joniškio žydų, jie užkasti dviejose kapavietėse. 1950–1993 m. Joniškis buvo Paąžuolių tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė.

2025 m. patvirtintas Joniškio herbas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Pašvitinys

**Pašvitinys** – miestelis Pakruojo rajono savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir Centro seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Pašvitinio Švč. Trejybės bažnyčia (pastatyta 1852 m.), veikia Pašvitinio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-83028). Pašvitinio vėjo malūnas, senasis grūdų sandėlis-magazinas.

Miesteliu prateka Švitinys. Stūkso Pašvitinio akmuo („akmuo su dubeniu“).

## Istorija

1459 m. pastatyta pirmoji Pašvitinio bažnyčia, kurioje 1904 m. būsimasis Lietuvos prezidentas Antanas Smetona susituokė su dvarininkaite Sofija Chodakauskaite iš Gavenonių (Pašvitinio valsčius). Kaimas ir Pašvitinio dvaras 1621–1842 m. priklausė Žemaičių vyskupijai. XIX a. Pašvitinys – Šiaulių apskrities miestelis.

1941 m. birželio 14 d. sovietai iš Pašvitinio į Sibirą ištrėmė miestelio mokykloje dirbusius mokytojus.

1995 m. Prezidento dekretu patvirtintas Pašvitinio herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Pašvitinyje gimė literatūros tyrinėtojas ir kritikas, poetas, vertėjas, filologijos daktaras, profesorius Kostas Korsakas (1909–1986).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Pašvitinys
Sasnava

**Sasnava** – miestelis Marijampolės savivaldybėje, prie kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi mūrinė Sasnavos Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia (pastatyta 1938 m.), yra Sasnavos vidurinė mokykla, Sasnavos aerodromas, biblioteka, paštas (LT-69094). Veikia zuikių muziejus. Yra tarybinių karių kapai. Miestelis pasižymi savo kraštovaizdžiu, pietiniu pakraščiu teka Sasna (dešinysis Šešupės intakas), telkšo Sasnavos tvenkinys.

## Etimologija

Miestelio pavadinimas kilęs nuo upėvardžio *Sasnà*, kuris siejamas su  'kiškis' arba giminingu žodžiu *śasnā* („pilkà“). Taigi, tai vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Sasnos upelio. Kazimieras Būga spėjo, kad žodžiai *sasnis, sasnas* yra prūsų kilmės ir reiškia „kiškis“. Tokį žodį galėjo atnešti prūsai, XIII a. pabaigoje kryžiuočių išstumti iš savo žemių. Pagal šią versiją ir miestelio herbas sukurtas. Kita versija teigia, kad Sasnos upelis kilęs nuo lietuvių žodžio *susna* – „sunykęs, sudžiuvęs“.

## Istorija

Greta būsimosios Sasnavos prie Sasnos upės iš pradžių buvo Surgučių kaimas (pirmą kartą paminėtas 1738 m.). 1775 m. pirmą kartą paminėta Sasnava (vadinamoji būdelė, t. y. miško medžiagos perdirbimo įmonė), joje buvo 7 kiemai.

1817 m. marijonai pastatė koplyčią. Nors pirmoji mūrinė Sasnavos bažnyčia suprojektuota dar 1906 m., tačiau dėl I pasaulinio karo ji pastatyta tik 1928–1938 m. Senoji Sasnavos bažnyčia atkurta Lietuvos liaudies buities muziejuje.

1829 m. greta Sasnavos nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos plentas. Po 1830–1831 m. sukilimo Sasnavoje kilo choleros epidemija. Per 1863–1864 sukilimą netoli Sasnavos, Čystoje Būdoje, įvyko pirmosios Lietuvos sukilėlių kautynės su Rusijos imperijos kariuomene. 1882 m. Sasnavoje buvo 26 kiemai. XIX a. pabaigoje Sasnava – Marijampolės apskrities Kvietiškio valsčiaus kaimas, priklausęs Marijampolės parapijai.

Per 1905–1907 m. Rusijos revoliuciją 1905 m. birželį įvyko politinis mitingas ir demonstracija. 1906 m. įkurti „Žiburio“ švietimo, 1907 m. – „Šviesos“ kultūros ir švietimo draugijos skyriai. XX a. tarpukariu miestelyje veikė aliejaus spaudykla, lentpjūvė, verpimo cechas. 1932 m. įsteigti paukštininkystės, gyvulininkystės ir daržininkystės kursai. 1932 m. susikūrė šaulių būrys, 1933 m. – organizacijos „Jaunoji Lietuva“ skyrius. 1941 m. iš Suvalkų krašto į Sasnavos apylinkes atkeldintos 82 rusų sentikių šeimos.

LTSR laikais Sasnava buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1984 m. suformuotas Sasnavos tvenkinys. 2005 m. patvirtintas Sasnavos herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Viktoras Ražaitis (1907–1991), olimpietis, statybos inžinierius.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Miesteliai.lt
Būtingė

**Būtingė** – gyvenvietė pačioje Palangos miesto savivaldybės šiaurėje, prie sienos su Latvija. Išsidėsčiusi į šiaurę nuo Šventosios. Čia pastatytas Būtingės naftos terminalas. Į rytus nuo Šventosios gyvenvietės, prie kelio  stovi Būtingės evangelikų liuteronų bažnyčia (pastatyta 1824 m.). Saugomas Būtingės ąžuolas. Prie bažnyčios įkurta poilsiavietė „Miškas visiems“, miške yra įrengtas takas „Mažiems ir dideliems“ (2 km į šiaurę nuo gyvenvietės).

## Etimologija

Vardas gyvenvietei suteiktas nuo jos įkūrėjų Kuršo dvarininkų *Buddendick* pavardės. Būtingės pavadinimas kilęs iš dvaro *Butendiekshof* ar *Budendiekshof* pavadinimo ( – dvaras), nors iš priesagos *-ng-* galima spėti, kad esąs kuršiškas vietovardis, tik vėliau įgavęs vokiškas lytis.

## Istorija

Vietovė ilgą laiką buvo Livonijos, Kuršo dalis. 1507 m. prie trakto Karaliaučius-Ryga, ties perkėla per Šventosios upę (tuometinė Lietuvos-Livonijos siena) įkurtas Būtingės dvaras. Tuomet gyventojai daugiausia vertėsi žemdirbyste ir gintaro apdirbimu. XVII a. pabaigoje Būtingės dvaras tapo valstybiniu, suklestėjo, o pati gyvenvietė nustelbė net Šventąją. Dabar Būtingės dvare yra įsikūręs restoranas „Birutės uostas“.

Lietuvai Būtingė atiteko 1921 m. vykstant teritorijos mainams su Latvija. Gyvenvietėje iki dabar gyvena latvių tautybės žmonių. XX a. 2-ojoje pusėje Būtingė prijungta prie Palangos miesto, nors nedidelė dalis kaimo vis dar liko Kretingos rajone, kol galiausiai XXI a. pradžioje kaimavietė panaikinta.

1999 m. liepos 22 d. gyvenvietėje atidarytas Būtingės naftos terminalas, sujungtas naftotiekiu su Mažeikių naftos perdirbimo gamykla. 2001 m. kovo 6 d. terminale įvykus avarijai į jūrą išsiliejo 0,3 t, tų pačių metų lapkričio 23 d. – 59 t naftos.

||
||
||

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

* Būtingės parapija 
*
Chromoplastas

**Chromoplastai** ( – spalva, *plastos* – forminis darinys) – apvalios, daugiabriaunės, lęšio ar verpstės formos plastidės, randamos kai kuriuose autotrofinių augalų audiniuose.

Dėl chromoplastų daugelis žiedų, vaisių ir kai kurios šaknys būna geltonos, oranžinės ir raudonos spalvos. Juose yra plastoglobulinų, krakmolo grūdelių ir baltyminių kristaloidų, bet nėra plastidės centro. Tilakoidų juose yra mažai arba visai neaptinkama. Daug pigmento, apie 50 rūšių karotinoidų.

Susidaro iš leukoplastų, kartais - iš chloroplastų, juose išnykus chlorofilui (pavyzdžiui, nokstant pomidorų vaisiams).

Chromoplastai fotosintezės nevykdo, jų funkcija signalinė. Chromoplastų spalva veikia kaip regimasis signalas, pranešantis gyvūnams apie maistingą sultingąjį vaisių, tuo užtikrinantis sėklų išplatinimą.
Plastidė

**Plastidė** (, *plastidos*) – augalinių ląstelių organoidas, suformuotas tam tikros formos kūnelis. Augalinių ląstelių citoplazmoje randami forminiai kūneliai, nuo kurių priklauso augalų spalva. Jos aptinkamos ir dumbliuose. Spalvotosios plastidės dar vadinamos **chromatoforais**.

## Tipai
Priklausomai nuo pigmentų, plastidės būna kelių tipų:
* Chloroplastas – žalios spalvos plastidė. Joje vyrauja žaliasis augalų pigmentas chlorofilas.
* Chromoplastas – geltonos arba oranžinės spalvos plastidės. Šią spalvą suteikia geltonasis pigmentas ksantofilas ir oranžinis karotinas.
* Leukoplastas – bespalvės plastidės.

**Chloroplastai** yra reikšmingiausias plastidžių tipas. Jie atsakingi už fotosintezę, panaudojant šviesos energiją. Chloroplastų ląstelėje gali būti nuo kelių iki keliasdešimties. Jų struktūra panaši į mitochondrijų. Dengia dviguba išorėje ir viduje lygi membrana. Yra trečia membranų sistema – tilakoidai, kuriuos sudaro lamelos, kanalų krūvelės panašios į monetų stulpelius ir vadinamos granomis. Lamelos ir granos pasklidusios stromoje. Lamelose lokalizuoti chlorofilo grūdeliai. Lamelų membrana vyksta fotosintezės šviesinės reakcijos – dalis, susijusi su šviesos energijos transformavimu į ATP. Tamsinės reakcijos (angliavandenių sintezė) vyksta stromoje. Stromoje yra ribosomų, kurios sintezuoja kai kuriuos chloroplastų struktūrinius baltymus ir tamsos reakcijų fermentus.

**Chromoplastai** neturi chlorofilo, tačiau juose yra kitų spalvotų pigmentų. Jie nevykdo fotosintezės, bet sukuria regimąjį masalą gyvūnams, kad šie padėtų apdulkinti žiedus, išplisti vaisiams ir sėkloms.

**Leukoplastai** yra bespalvės, kiaušinio formos ar apvalios plastidės. Jos aptinkamos požeminėse augalų dalyse, stiebo šerdyje, sėklose, kur neprasiskverbia saulės šviesa. Leukoplastuose stebimos pavienės lamelos (chloroplastuose jų labai mažai arba visai nėra). Jų ir chlorofilo gamyba slopinama genetiškai arba lėtėja dėl šviesos stygiaus. Šviesoje gali formuotis chloroplastai (pažaliuoja bulvės). Leukoplastuose sandėliuojamos medžiagos (aliejai, baltymai).

**Amiloplastais** vadinami leukoplastai, užpildyti krakmolu. Jie aptinkami indėlinėse augalo dalyse.

Visos plastidės turi savo žiedinę DNR, kuri koduoja RNR polimerazes, struktūrinius baltymus, tamsiųjų reakcijų fermentus. Tai neužtikrina visos baltymų apykaitos. Dalis jų atkeliauja iš ET, juos koduoja branduolio DNR. Dauginantis chloroplastui, DNR replikuoja ir paskui dalijasi į 2 dalis. Taip gali pumpuruoti. Atsipumpuravusi plastidė yra nediferencijuota ir gali virsti tiek leukoplastu, tiek chloroplastu, tai priklauso nuo aplinkos sąlygų.
Amiloplastas

**Amiloplastas** ( 'krakmolas') – augalinės ląstelės bespalvė plastidė (leukoplastas), kurioje kaupiamas krakmolas.

Daug amiloplastų, kuriuose iš gliukozės sintetinamas krakmolas, turi gumbai, šakniastiebiai, endospermas ir kiti augalų organai, kaupiantys maisto medžiagas. Daug amiloplastų yra šaknies šalmelio centrinės dalies ląstelėse.
Geomorfologija

**Geomorfologija** – mokslas apie Žemės reljefo formas, jų susidarymo ir vystymosi dėsningumus. Taip pat tai mokslas apie procesus, sukūrusius reljefą.

Žemės reljefas keitėsi dėl įvairių procesų. Šiuos procesus galima suskirstyti į tris grupes: endogeninai, egzogeniniai ir antropogeniniai procesai.
Egzogeniniai procesai:
* vėjo veikla,
* upių, ežerų vandens veikla,
* okeanų vandens veikla,
* požeminio vandens veikla
* įšalo veikla
Endogeniniai procesai:
* magmatizmas
** efuzinis magmatizmas
** intruzinis magmatizmas
* tektoniniai Žemės plutos judesiai
* metamorfizmas
Antropogeniai procesai:
* kalnakasyba
* hidrotechninių įrenginių statyba
* pramonės veikla

XX a. geomorfologijos mokslo objektu tapo kitų planetų reljefo formos. Geomorfologai stengiasi suprasti ir paiškinti procesus, sukūrusius kitų planetų paviršių.

## Taksonomija
Skirtingi procesai dominuoja skirtingu laiku ir mastu. Tam, kad būtų galima atskirti mastą, geomorfologai naudoja šią taksonominę skalę:
* 1 lygis – kontinentas, vandenynas, klimatinė zona (~10 000 000 km²)
* 2 lygis – skydas, pvz., Baltijos skydas, kalnynas (~~1 000 000 km²)
* 3 lygis – izoliuota jūra, Sahelis (~100 000 km²)
* 4 lygis – masyvas (~10 000 km²)
* 5 lygis – upės slėnis (~1 000 km²)
* 6 lygis – kalnas, vulkanas (~100 km²)
* 7 lygis – kalno šlaitas, estuarija (~10 km²)
* 8 lygis – griova, raguva (~1 km²)
* 9 lygis – metro dydžio dariniai.
Šis suskirstymas yra sąlyginis ir atskirais atvejais gali kisti.
Dumplūnė

**Dumplūnė** (*Physalis*) – notreliažiedžių (*Lamiidae*) poklasio bulvinių (*Solanaceae*) šeimos augalų gentis. Genties pavadinimas kilo iš graikų kalbos žodžio *physalis* – pūslė. Vaisiams atsiradus, išaugusi taurelė lyg pūslė apgaubia vaisių. Kitas lietuviškas jo pavadinimas – *dumplainis*.

Augalai daugiamečiai. Žiedai trumpakočiai, po vieną lapų pažastyse. Vainikėlis baltas, žalsvai geltonas arba violetinis. Vaisius – dvilizdė sultinga uoga su daugeliu sėklų.

Dumplūnių gražūs ne tiek žiedai, kiek jų taurelės, o rudenį – vaisiai, kurie tinka sausoms puokštėms. Sode dumplūnės plinta šakniastiebiais kaip piktžolės.

Kai kurių veislių dumplūnių uogos yra valgomos, panašiai kaip ir pomidorų. Žalios uogos naudojamos salotose, desertams, iš jų verda džemus ir drebučius. Valgomos ir džiovintos uogos. 

Lietuvoje darželiuose auginama:
* Paprastoji dumplūnė (*Physalis alkekengi*). **Pav.**
* Peruvinė dumplūnė (*Physalis peruviana*)
ir kt.


Vaizdas:Physalis alkekengi 4777.jpg|Paprastoji dumplūnė
Leukoplastas

**Leukoplastas** – bespalvė, apvalios, kiaušiniškos arba vepstiškos formos plastidė, aptinkama požeminėse augalų dalyse, sėklose, epidermyje, stiebo šerdyje.

Juose yra DNR, krakmolo grūdelių, pavienių tilakoidų. Tilakoidų ir chlorofilo gamyba dažniausiai slopinama genetiškai (šaknyse, epidermyje), arba lėtėja dėl šviesos stygiaus (pvz., bulvių: šviesoje leukoplastai pažaliuoja ir virsta chloroplastais).

Leukoplastai neaktyvūs ir paprastai yra nedideli.

Skiriamos trys grupės:
* Amiloplastai – leukoplastai, turintys krakmolo.
* Oleoplastai – leukoplastai, turintys aliejaus. Kaupiasi vaisiuose.
* Protioplastai – leukoplastai, kaupiantys baltymus (pvz., ankštiniuose augaluose).
Beotukai

**Beotukai** XV-XVI amžiuje buvo vietiniai Niufaundlando salos gyventojai. Šiuo metu jie jau išnaikinti. *Beothuk* beotukų kalba reiškia *žmonės*. Beotukų kilmė tiksliai nežinoma, bet manoma, kad tai buvo algonkinų gentis, maždaug prieš 1000 metų pakeitusi Dorseto kultūrą.

## Ankstyvieji kontaktai

Spėjama, kad beotukai ir buvo vikingų aprašytieji skrelingai, tačiau tiksliai tai dar nėra žinoma.

Pirmieji žinomi kontaktai su beotukais buvo užmegzti 1497 m., atvykus Džonui Kabotui. Apytiksliais skaičiavimais, tuo metu salose galėjo būti nuo 1000 iki 5000 vietinių gyventojų.

Europiečiai beotukus vadindavo „raudonaisiais indėnais“, kadangi šie išsidažydavo raudonąja ochra. Vėliau šis terminas pradėtas vartoti visų Šiaurės Amerikos vietinių gyventojų apibūdinimui ir įgavo negatyvų atspalvį.

Vasaromis beotukai žvejodavo pakrantėse, žiemomis – medžiodavo miškuose. Rudenį statydavo specialias užtvaras, kad pasuktų migruojančius karibu elnius laukiančių medžiotojų link. Kaupdavo maisto atsargas žiemai.

Skirtingai, nei kitos indėnų gentys, beotukai stengdavosi išvengti kontaktų su europiečiais, ir šių gyvenvietėms plečiantis, traukdavosi į salų gilumą. Dėl žemių praradimų, kautynių su europiečiais ir mikmakais, europinių ligų (ypač – tuberkuliozės) 1768 metais jų skaičius sumažėjo iki 400, o 1829 m. beotukai buvo oficialiai „išnykę“. Paskutiniai žinomi beotukai gyveno šalia Eksploitso upės žiočių.

## Europiečių grobimai

Yra dvi garsios istorijos, kai beotukai buvo pagrobti europiečių.

1819 metais Demasduwit (vėliau pavadinta Mary March) buvo pagrobta anglų, tikintis, kad galės būti vertėja tarp kolonistų ir savo genties. Tačiau netrukus ji mirė nuo tuberkuliozės.

Jos dukterėčia, paauglė vardu *[[Shanawdithit]]*, buvo paskutinė žinoma grynakraujė beotukų genties atstovė. Ją pagrobė 1823-iaisiais ir pavadino Nancy. Paskutinius šešerius savo gyvenimo metus ji pasakojo apie tautos kultūrą ir gyvenimo būdą William Cormack'ui, paskui taip pat mirė nuo tuberkuliozės.

## Nuorodos

* '''Newfoundland and Labrador Heritage''': The Beothuks
Girkalnis

**Girkalnis** – miestelis Raseinių rajono savivaldybėje, 9 km į pietryčius nuo Raseinių, piečiau automagistralės . Seniūnijos, seniūnaitijos centras. Miestelyje stovi Girkalnio šv. Jurgio bažnyčia, veikia Girkalnio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-60028).

Šalia miestelio yra Girkalnio kaimas.

## Etimologija

Miestelio vardas kildinamas iš asmenvardžio *Gir̃kus* ir žodžio *kalnas*. Taip pat jis siejamas su kalnu, kuris buvo apaugęs giria („girios kalnas“). Legendos byloja, kad senovėje ant kalno augusioje girioje medžiojo ponas Jurgis. Jį užpuolė vilkai ir tik meldžiant Dievo pagalbos bei pasižadant šioje vietoje pastatyti bažnyčią vilkai išsibėgiojo. Ponas čia pastatė Šv. Jurgio bažnyčią. Ir dabar miestelyje švenčiami Šv. Jurgio – gyvulių globėjo atlaidai.

## Istorija

Apylinkėse gyventa nuo senovės, į pietus nuo kaimo yra Gabrieliškių piliakalnis su gyvenviete, Volų pilaitės gynybiniai įtvirtinimai. Girkalnis minimas XV a., Girkalnio dvaras – XVI a. Nuo 1421 m. iki XIX a. vidurio Girkalnis priklausė Žemaičių vyskupijai. 1622 m. Stanislovo Kiškos rūpesčiu pastatyta bažnyčia. 1703 m. vyskupas J. J. Krispinas iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio Augusto II išrūpino ketvirtadienio turgaus privilegiją.

1637 m. ir 1662 m. miestelyje buvo 27 sklypai, 1733–1737 m. – 18 dūmų. XIX a. pirmoje pusėje veikė parapinė, nuo 1866 m. – valdinė pradinė mokykla.

1834 m., 1898 m. ir per II pasaulinį karą Girkalnis degė. XIX a. buvo miestelis Raseinių apskrityje.

Prieš II pasaulinį karą Girkalnyje gyveno 27 žydų šeimos. 1941 m. rugpjūčio mėn. vokiečių okupacinės valdžios nurodymu Girkalnio valsčiuje, Kurpiškės kaime, buvo nužudyta apie 130 Girkalnio žydų.

Pokario metais apylinkėse veikė Kęstučio apygardos Žebenkšties partizanų rinktinės Lietuvos partizanai. 1944 m. gruodžio mėn. Lietuvos partizanų būrys (vadas A. Stašaitis) puolė Girkalnį; sutrukdyta imti vyrus į Raudonąją armiją, išvaduoti kaliniai. Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė.

2006 m. patvirtintas Girkalnio herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Girkalnyje gimė:
* Viktoras Jocaitis, rašytojas, literatūros kritikas, vertėjas
* Vitalius Stepulis, alpinistas, inžinierius

Girkalnio kapinėse palaidoti:
* Aleksandras Fromas-Gužutis, rašytojas, vienas dramaturgijos lietuvių kalba pradininkų.

## Galerija

Girkalnis. Įvažiuojant.JPG|Įvažiuojant
Girkalnis. Gėlynas.JPG|Gėlynas
Girkalnis. Kapinės.JPG|Girkalnio kapinės
Girkalnis. Žydų kapinės.JPG|Senosios žydų kapinės


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Apie Girkalnį