Muiskai

**Muiskai** (, muisk.: *muyska*, „žmogus“), dar žinomi kaip **čibčai** (*Chibcha*) – indėnų tauta, gyvenusi dabartinės Kolumbijos teritorijoje. Buvo įkūrę Muiskų konfederacijas. Tauta kalbėjo muiskų kalba (*Muysccubun*), kuri priskiriama čibčų kalboms. 

Jų kultūra priskiriama Andų Tolimosios šiaurės kultūrinei zonai. Jie sukūrė vieną Ikikolumbinės Amerikos civilizaciją, kuri dažnai lyginama su actekais, majais ir inkais.

1537 metais, pirmojo susitikimo su europiečiais – ispanais – metu, muiskų populiacija galėjo siekti nuo vieno iki trijų milijonų. 2018 m. muiskais Kolumbijoje save įvardino 11 265 gyventojai.

## Teritorija
Muiskų gyvenama teritorija buvo ten, kur dabar yra Bogotos miestas, Kundinamarkos ir Bojakos departamentai, Santandero pietūs. Jie užėmė apie 22 tūkst. km² plotą Rytų Kordiljeroje. 

Centrinė muiskų teritorijos dalis buvo Kundibojakos plynaukštė (), kur aukštingumas svyruoja tarp 2500 ir 4000 m. Vidutinis aukštis – 2600 m. Čia prasideda ir į visas puses teka įvairios upės, daugiausia priklausančios Magdalenos baseinui. Pietinėje jos dalyje yra Bogotos savana, drėkinama Bogotos upės. Centrinę dalį sudaro Ubatės ir Čikuinkuiros slėniai Suareso upės aukštupyje. Čia yra ir Fukenės ežeras. Šiaurinėje plynaukštės dalyje yra Irakos slėnis (Čikamočos aukštupis). Vakarinėje dalyje, Upijos aukštupyje, yra nedidelis Tenzos slėnis.

Kordiljeroje muiskus supo kitos čibčų kalbomis kalbančios tautos: guaniai šiaurės vakaruose, lačiai šiaurėje, uvai šiaurės rytuose ir sutagao pietvakariuose. Vakaruose buvo Magdalenos slėnis, apgyvendintas karibų kultūrą patyrusių tautų: pančių, muzų ir jarigių. Rytuose Andai leidosi į Ljanosą, kur vyravo aravakai: ačaguai, teguai ir guajupiai.

Arcabuco_Rural_Detalle.JPG|Tipiškas Andų slėnis
Rocas_de_Suesca.JPG|Bogotos savana
LagunaDeGuatavita.jpg|Guatavitos ežeras


## Istorija
### Priešistorė

Seniausi žmonių pėdsakai Rytų Kordiljeroje identifikuojami XI tūkst. pr. m. e. Tai buvo medžiotojai rinkėjai, kurie paliko petroglifus. Svarbiausios jų archeologinės radimvietės yra El Abra, Tibito, Sueva, Tekendama, Čekua, Galindas ir kt. 

III tūkst. pr. m. e. gyventojai ėmė verstis žemdirbyste. Jie gyveno pastoviose gyvenvietėse, mokėjo išgauti druską iš sūraus vandens. Jų radinių randama Sipakiroje, Čijoje, Aguasukėje.

Žemdirbių kultūrų formavimosi laikotarpiu į regioną keletą kartų kėlėsi naujų gyventojų bangos iš šiaurės vakarinių lygumų. Viena tų bangų buvo II tūkst. pr. m. e. viduryje. Kažkuriuo metu tarp VIII ir V a. pr. m. e. regionas patyrė dar vieną migraciją. Atsikėlėliai atsinešė daugiaspalvės keramikos tradiciją ir buvo tiesioginiai muiskų protėviai.

Su jų atsikėlimu Rytų Kordiljeroje prasidėjo Hereros laikotarpis. Jos kūrėjai jau mokėjo žiesti keramiką, kurios seniausi pavyzdžiai datuojami VI a. pr. m. e., taip pat pradėjo mumifikavimo tradiciją. Kultūros nešėjai paliko olų piešinius (Piedras del Tuncho), senovines šventyklas-observatorijas (El Infiernito) ir kt.

### Muiskų konfederacijos

VII-VIII a. muiskų visuomenė pasiekė didžiausią klestėjimą. Ji organizavosi į nedidelius teritorinius vienetus zybynus (*zybyn*), vadovaujamus *zibyntyba*. Šių valdžia buvo paveldima pagal motinos liniją. Žemiau buvo jiems pavaldžios gyvenviečių sąjungos *uta*, vadovaujamos *utatiba*. Pvz., Fusagasuga zybyne buvo 3 uta, Guatavitos zybyne - 11 uta ir pan.

Zybynai buvo pagrindinis muiskų teritorinis vienetas, ir tik vėlyvuoju laikotarpiu dalis jų tarpusavyje jungėsi į dvi konfederacijas. Ispanų užkariavimo metu pietiniai penki (Bakata, Guatavita, Fusagasuga, Ubatė ir Ubakė) pripažino Bakatos (*Muyquytá*) valdovo zipos valdžią. Į šiaurės rytus nuo jų buvę Hunza, Sakensipa ir Tenasuka pripažino Hunzos valdovo zakės valdžią. Labiausiai nutolę į šiaurės rytus ir nepriklausomi buvo šventieji zybynai Tundama ir Iraka. Šiaurės vakariniame arealo pakraštyje buvo nepriklausomi zybynai Saboja, Sorokota ir Čipata. 

Muiskų konfederacijos nebuvo centralizuotos, kaip Actekų ar Inkų imperijos. Jų nariai buvo sąjungininkai, išvystę sudėtingus tarpusavio santykius. Juos reguliavo paprotinė teisė.

Muiskai nuolat kovojo su aplinkinėmis tautomis. Svarbiausi jų priešai buvo Magdalenos upės slėnio tautos vakaruose: pančiai ir muzai. Su pastaraisiais buvo kovojama dėl smaragdų išteklių. Pietuose ypač agresyvūs buvo sutagao. 

HUNZAHUA.jpg|Zakė Hunzahúa
QUEMUENCHATOCHA.jpg|Zakė Kemuenčatoča 
AQUIMINZAQUE.jpg|Zakė Akiminzakė
Nemequene.jpg|Zipa Nemekenė
TISQUESUSA1.jpg|Zipa Tiskesusa

### Kolonijinis laikotarpis

Pirmasis žinomas muiskų kontaktas su ispanais buvo 1537, kuomet į kraštą su armija atvyko konkistadoras Gonzalo Jiménez de Quesada. Jie rado klestintį kraštą, pilną aukso ir smaragdų, ir tai paskatino legendas apie El Doradą. Tuo metu Bakatos zipa buvo Tiskesusa (*Tisquesusa*), o Hunzos zakė - Kemuenčatoča (*Quemuenchatocha*). Abu jie buvo ispanų paimti į nelaisvę. Sostuose juos pakeitė atitinkamai Sagipa ir Akiminzakė (*Aquiminzaque*).

1539 m. į muiskų kraštą atvykę naujos karinės ekspedicijos, vadovaujamos Sebastián de Belalcázar ir Nicolás de Federman, nužudė paskutiniuosius muiskų valdovus ir užbaigė valstybingumą. Muiskų žemės buvo padalintos tarp ispanų kareivių, Bakatoje pradėtas statyti Bogotos miestas, kuris tapo Naujosios Granados karalystės sostine.

Po to prieš likusius muiskus buvo taikoma asimiliacijos politika. Muiskų skaičius labai stipriai mažėjo, buvo naikinama tradicinė kultūra. Palengva nunyko muiskų kalba, paplito krikščionybė. Vienas pirmųjų ispanų, kuris paliko daugiau žinių apie muiskus, buvo katalikų dvasininkas Juan de Castellanos, XVII a. apie juos rašė vyskupas Lucas Fernández de Piedrahita, pranciškonas Pedro Simón.

1810 m. Kolumbijai iškovojus nepriklausomybę asimiliacija dar labiau sustiprėjo, nes buvo vykdoma politika integruoti indėnų gentis į vientisą tautą. Buvo naikinami muiskų rezervatai. 1948 m. uždrausta gaminti čičą, vietinį alkoholinį gėrimą, kuris buvo svarbi muiskų ekonomikos ir kultūros dalis.

Nuo 1989 m. prasidėjo judėjimas siekiant atkurti prarastą muiskų tapatybę. Pradėtos steigti muiskų tarybos, kurios 2002 m. susirinko į pirmąjį visuotinį susirinkimą. Organizacijos pradėjo kovoti dėl muiskų žemių sugrąžinimo, prieš vietos gamtos naikinimą, rūpinamasi kultūros ir kalbos gaivinimu. Šiuo metu muiskai išgyvena tapatybės atkūrimo procesus.
 
## Tradicinė kultūra
### Visuomenė
 
Svarbiausia visuomenės ląstelė buvo šeima *gue*. Jose galiojo paprotine teise paremtos paveldėjimo ir valdžios legitimavimo taisyklės.

Gentinės diduomenės (*Psihipqua*) nariai prieš paimdami valdžią ilgai tam ruošdavosi. Jų statusą simbolizavo specifiniai papuošalai, rūbai ir krėslas. Jų namai išsiskirdavo ypatingais papuošimais. Aukščiausieji vadai, tokie, kaip zipa arba iraka, buvo sudievinti. Pasak ispanų amžininkų, niekas nedrįsdavo pažvelgti zipai į veidą, ir net jo seilės negalėdavo paliesti žemės. Greičiausiai valdovų privilegija buvo daugpatystė, tačiau pirmoji žmona buvo laikoma tikrąja jo sutuoktine, lygia jam.

Vado galios centras buvo jo aptvertoje sodyboje (), kurios įėjimą žymėdavo statuso simboliai. Čia būdavo įvairūs pastatai – jo ir žmonos gyvenamieji namai, sandėliai. Didžiausių valdų atveju čia buvo rengiamos ceremonijos, turgūs. Tai buvo gentinių valstybėlių centrai. Ekonomiškai visi nariai buvo susieti į savotišką sistemą *tamsa*, per kurią gyventojai dovanodavo dovanas vadams, ir gėrybės buvo kaupiamos šių namuose. Vėliau jos buvo paskirstomos ir grąžinamos bendruomenei renginių metu. Ši sistema ledo legitimuoti valdžią.

Nors muiskų visuomenėje daug dėmesio buvo skiriama kultūrai ir prekybai, dėl karingų kaimynų jie nemažai kariavo. Valstybėse buvo profesionalūs kariai *guecha*, kurie užėmė svarbią padėtį visuomenėje. Iš kitų jie išsiskyrė trumpai kirptais plaukais, auksiniais ir plunksnų papuošalais. Kare buvo naudojami vėzdai, ietys, svaidyklės, nuodingos strėlės, šaunamos per vamzdelį. Muiskai negamino lankų, tačiau paimdavo juos iš pančių belaisvių. Strateginėse pasienio vietovėse stovėjo įtvirtintos tvirtovės. 

### Ekonomika ir buitis

Muiskai kontroliavo išteklių turtingą kraštą Andų kalnuose. Jų teritorijose buvo gausiai randama smaragdų, vario ir anglies, kurie ir dabar išlieka svarbiais Kolumbijos ištekliais. Taip pat buvo kasama druska, kuria muiskai garsėjo tiek, kad aplinkinių tautų buvo vadinami „druskos žmonėmis“. Auksas buvo perkamas iš aplinkinių genčių, tačiau krašte jo netrūko. Ištekliais buvo mainomasi turguose, o smaragdai, druska ir anglis *de facto* funkcionavo kaip valiuta.

Buvo draudžiama privatizuoti gamtos išteklius, tokius kaip miškai, upės, ežerai, ir jie priklausė visiems.

Pirkliai (*hipa*) buvo gerbiami. Jie prekiavo su kaimyninėmis tautomis, siekdami įsigyti įvairesnių prekių. Į tuos kraštus vedė prekybiniai keliai. Lačiai tiekė medvilnę, tabaką, vaisius, jūros kriaukles (pastaruosius gaudavo iš taironų). Muzai tiekė smaragdus, auksą, prieskonius ir upės žuvį. Ačaguai parduodavo koką, plunksnas, psichotropines Anadenanthera medžio sėklas (*yopó*), kurarę.

Muiskai gyveno apvalaus plano namuose (*bohío*), kurių skersmuo buvo 4-5 m. Jų konstrukciją laikė centrinis stulpas, aplink kurį buvo renčiamas medinis karkasas. Sienos buvo ištepamos moliu, o kūginis stogas dengiamas nendrėmis. Gentinės diduomenės namuose grindys buvo klojamos keramikinėmis plokštelėmis. Gyvenvietės paprastai buvo nedidelės, jas galėdavo sudaryti 10-100 namų. Muiskai architektūroje beveik nenaudojo akmens, todėl pastatų nėra išlikę.

### Žemės ūkis ir mityba

Vertėsi žemės ūkiu ir laukuose (*tá*) augino įvairias kultūras. Jie buvo šiek tiek paaukštinti, kad leistų augalams maksimaliai įsisavinti lietaus vandenį.

Svarbiausias javas buvo kukurūzas (*aba*), kurio įvairioms dalims ir rūšims įvardinti muiskų kalboje buvo keliasdešimt žodžių. Kukurūzai buvo valgomi švieži, spraginami, malami į miltus. Iš jų jau prieš 3000 m. pradėti kepti kukurūziniai paplotėliai arepos, rauginamas alkoholinis gėrimas čiča.

Be to, buvo auginami ir maistui vartojami įvairūs šakniavaisiai (*bgysqua*), tarp jų bulvė, gumbinis uliukas, manijokas, arracacia xanthorrhiza, gumbinė nasturtė (*nabu*), gumbinis kiškiakopūstis, valgomasis verpstinas, batatas, indinė kana (*achira*, prijaukinta šiauriniuose Anduose) ir kt. Andų slėniuose augo ir pupelės, žemės riešutai, erythrina edulis (*balú*), kinoa, moliūgai. Muiskų virtuvėje buvo naudojama daug bulvinių šeimos augalų, tokių kaip pomidorai, ankštiniai pipirai, peruvinės dumplūnės, apelsininės kiauliauogės. Svarbiausi vaisiai buvo ananasai, pasifloros, guavos, avokadai, peruvinės anonos, papajos ir kt.

Pagrindinis mėsos šaltinis buvo jūrų kiaulytė, kurią muiskai augino namuose. Naudota žuvis iš vietinių upių, ji taip pat buvo perkama iš aplinkinių tautų. Išskirtinais atvejais jie maistui vartojo lamas, alpakas, elnius, kapibaras. Taip pat medžiojo paukščius, valgė termitus, kai kurių skruzdžių, vabalų lervas.

### Amatai ir menas

Muiskai ypatingai garsėjo savo keramika, aukso dirbiniais ir tekstile.

Keramika dažniausiai užsiėmė moterys, kurios gamino antropomorfines vazas, puodelius, dubenis (*múcura*), puodus, druskai garinti skirtus indus (*gacha*) ir ąsočius. Keramika ne tik pasižymėjo įvairiomis formomis, bet ir dekoratyvia tapyba. Populiarūs gyvačių, varlių motyvai. Varlė buvo svarbus lietaus, derlingumo simbolis muiskų mene.

Nors aukso muiskų krašte buvo iškasama nedaug, jis buvo įsigyjamas iš aplinkinių tautų ir naudojamas gaminti juvelyrikai. Dažni muiskų aksesuarai yra karūnėlės, diademos, nosies žiedai, auskarai, sagės ir pan. Jos gamintos tiek iš aukso, tiek iš jo lydinio su variu - tumbagos. Gamyboje naudota vaško formų technologija. Svarbiausias auksadirbystės centras buvo Gvatavita.

Svarbus dirbinys buvo tunchai (*chunso*) - nedidelės antropomorfinės ar zoomorfinės figūrėlės. Jos buvo religinės paskirties ir naudotos kaip įkapės, šventyklų papuošimai, ir kaip aukos ritualų metu.

Muiskai taip pat gamino puikius tekstilės dirbinius, nors jų pavyzdžių beveik neišlikę. Medvilnės žaliavą dažniausiai pirkdavo iš gretimų tautų, tačiau ausdavo muiskų moterys. Plačiai naudotas ir agavūno pluoštas. Buvo audžiamos pončo tipo mantijos ruana, pinami tinklai. Dažymui naudoti dažai, gaminti iš indigo (juoda, mėlyna), dactylopius coccus vabzdžių (purpurinė), šafrano (auksinė), bocconia frutescens (oranžinė) ir kitų medžiagų. Jie buvo tepami arba atspaudžiami ant audinio.

Gold Museum, Bogota (36145671394).jpg|Plaustą vaizduojantis aukso dirbinys
Cast gold male votive figure, Muisca culture, Honolulu Museum of Art, 5171.1.JPG|Žmogų vaizduojantis tunchas
Central Colombia, Muisca style, 10th-16th century - Bird Pendant - 1947.174 - Cleveland Museum of Art.tif|Auksinis pakabukas
Colombia, pettorale da tumbaga, cultura muisca, 600-1600 dc. 01.JPG|Tumbagos gaminys
Museo del Oro pectoral, six birds with folded wings and crouching human figures on their heads.jpg|Aukso dirbinys


### Religija

Muiskai garbino įvairias gamtos dievybes, tarp kurių svarbiausios buvo Saulės dievas Sujė (*Sué*) ir mėnulio deivė Čija (*Chiya*). Iš šių dviejų dievybių buvo kildinamos ir zakių bei zipų dinastijos. Be jų garbintas perkūnijos dievas Čibčakumas (*Chibchacum*), promotė Bačujė (*Bachué*), vaivorykštės dievas Kučavira (*Cuchavira*), menų deivė Uitaka (*Huitaca*) ir kt. Muiskai turėjo turtingą mitologiją ir pasakojo daug legendų apie didvyrius, senovės vadus. Viena žymiausių legendų pasakoja apie Bočiką (*Bochica*), kuris išgelbėjo žmoniją nuo dievų siųsto tvano.

Šventikai (*chyquy*) buvo ruošiami iš mažens ir atlikdavo svarbiausias ceremonijas. Tik jie galėjo įeiti į šventyklas. Žodiniai šaltiniai teigė, jog kiekviena šeima paaukodavo šventyklai vieną berniuką (*moxa*), kuris gyvendavo šventykloje ir buvo laikomas šventu. Sulaukęs 15 metų buvo paaukojamas. Tačiau šis paprotys greičiausiai jau buvo išnykęs ispanų konkistos laikais.

Muiskų šventyklos buvo statomos iš greitai yrančių medžiagų, kaip ir jų namai, tik didesnės. Svarbiausios tarp jų buvo Saulės šventykla Sagamose, Mėnulio šventykla Čijoje, Gorančačos šventykla Tunchoje. Be šių šventyklų muiskai turėjo daug šventų vietų, kuriose vyko ceremonijos. Anot legendų, Ikakės ežeras buvo vieta, iš kur kilo žmonija. Iš jo išžengė promotė Bačujė su berniuku ant rankų, kurio palikuonys vėliau apgyvendino žemę. Guatavitos ežere vykdavo Batakos zipų inauguracijos ceremonijos. Į jį naujasis valdovas išplaukdavo plaustu, visas padengtas aukso dulkėmis, ir vykdavo aukojimai.

### Matematika ir kalendorius

Muiskai neturėjo rašto sistemos, tačiau naudojo ženklus skaičiams užrašyti. Skaičiuodami naudojo dvidešimtainę sistemą, kuri kilo iš visų žmogaus turimų (t.y. rankų ir kojų) pirštų skaičiaus. Skaičiai tarp 11 ir 19 buvo sudaromi naudojant priešdėlį *quihicha* („kojos“). Todėl vienuolika reiškė „kojos + vienas“, penkiolika - „kojos + penki“, ir t.t. Dvidešimt buvo galima irgi sudaryti tuo pačiu principu, t.y. *quihícha ubchihica* („kojos + dešimt“), bet egzistavo ir atskiras žodis *gueta*, kilęs iš sąvokos *gue*, „namas, šeima“. Tolimesni skaičiai buvo sudaromi su šiuo kartotiniu: 21 (*gueta asaqui ata*, „20+1“), 30 (*gueta asaqui ubchihica*, „20+10“), 40 (*gue-bosa*, „20x2“), 100 (*gue-hisca*, „20x5“).

Žemdirbystės (ir religinius) ciklus diktavo sudėtingas muiskų kalendorius. Jį sudarė 30 dienų mėnesiai. 12 mėnesių (360 dienų) sudarė vienerius žemdirbių metus (*chocan*), kurie beveik atitiko saulės metus. Kas trečius metus jie pridėdavo papildomą mėnesį, kuris buvo poilsio laikas. Toks 3 metų (37 mėnesių) ciklas buvo vadinamas bendraisiais metais (*zocam*). Šalia to egzistavo religiniai 20 mėnesių žynių metai. 
### Palikimas
Muiskų vietovardžiai vis dar išlikę daugumoje jų krašto pavadinimų. Bogotos pavadinimas kilęs iš muiskų toponimo, reiškusio „aptvaras už dirbamų laukų“, Tuncha reiškė „išdidus valdovas“, Sugamosas - „Saulės namai“ ir pan. Muiskų kultūriniai simboliai naudojami vietos savivaldybių heraldikoje.

## Išnašos