Fizionomija

**Fizionomija** (iš gr. ** – „gamta“ *+* *gnomon* – „vertintojas“) – praktika, kuomet asmens charakteris ar asmenybė vertinama atsižvelgiant į jo išvaizdą, ypač veidą. Terminas taip pat naudojamas siekiant palyginti tam tikras žmogaus, objekto ar reljefo individualias savybes su bendrinėmis atitinkamai grupei priskirtinomis savybėmis. XIX a. fizionomija kartais vadinta „antroposkopija“.

Fizionomijos praktikos yra susilaukusius itin kontroversiškų vertinimų, kai kurie akademiniai sluoksniai fizionomiją laiko pseudomokslu, nes padarytos išvados nebūna deramai pagrįstos. Vyrauja nuomonė, kad fizionomija ligi šiol išlieka populiari, o nauji pasiekimai dirbtinio intelekto srityje dar labiau sužadino visuomenės susidomėjimą šia tema.

Senovės Graikijoje filosofai fizionomijos mokslą vertino palankiai. Tačiau viduramžiais ši praktika, neretai puoselėjama šarlatanų bei klajoklių, pradėta laikyti nepriimtina. XVIII a. šveicarų poetas ir filosofas Johanas Kasparas Lavata (*Johann Kaspar Lavater*) fizionomiją išpopuliarino, bet XIX a. pab. ši vėl tapo smerktina ir pradėta vertinti kaip mokslinio rasizmo pagrindas. Šiandien mokslinėje bendruomenėje fizionomija vėl susilaukia didžiulio dėmesio: ji glaudžiai susijusi su mašininiu mokymusi ir veido atpažinimo technologijomis. Pagrindinis mokslininkų interesas – įvertinti fizionomijos rizikas, įskaitant ir asmens privatumo klausimus, veido atpažinimo algoritmų kontekste.

## Senovė
Požiūris, jog egzistuoja ryšys tarp asmens išvaizdos bei charakterio savybių atsirado dar senovėje. Ši tema retkarčiais nagrinėta ir ankstyvojoje senovės graikų poezijoje. Tuo tarpu senovės Indijos išminčiai sidharai, kurie pasak hinduizmo pasiekė dvasinio tyrumo būseną, žmogaus veido, auros ir kūno skaitymo mokslą – *samudrika šastra* (skr. *सामुद्रिक शास्त्र*) – apibūdina kaip savo charakterio savybių susiejimą su išoriniais bruožais. Kinų fizionomija arba kinų veido skaitymas *meinšiang* (kin. *面相*) datuojamas bent jau nuo Džou dinastijos laikų.
Pirmieji šaltiniai, bylojantys apie išplėtotą fizionomijos teoriją, randami fizionomo Zopiro darbuose, Atėnuose V a. pr. m. e. Fizionomijos praktika IV a. pr. m. e. susidomėjo ir graikų filosofas Aristotelis, kuri dažnai rėmėsi teorija ir literatūra, kalbančia apie išvaizdos santykį su charakteriu. Viename savo darbo „Ankstesnė analizė“ skirsnyje Aristotelis teigia:„Charakterį įmanoma numanyti iš bruožų, jei kūnas ir siela kartu besikeičia natūralių polinkių vedami: sakau „natūralu“, nes galbūt mokydamasis muzikos žmogus padarė kažkokius pokyčius savo sieloje, tai yra ne vienas iš tų mums natūralių jausmų;  kai kalbu apie natūralias emocijas, verčiau kalbu apie aistras ir troškimus. Jei tada tai būtų suteikta, o taip pat kiekvienam pokyčiui yra atitinkamas ženklas, ir mes galėtume išreikšti prieraišumą ir ženklą, būdingą kiekvienai gyvūnų rūšiai, tai iš bruožų galėtume spręsti apie charakterį.“ —  „Ankstesnė analizė“ 2,27Senovės graikų matematikas, astronomas ir mokslininkas Pitagoras, kuris galimai pats praktikavo fizionomiją, atstūmė savo perspektyvų pasekėją Kiloną, nes Pitagoro įsitikinimu, jo išvaizda bylojo apie blogą charakterį. 

Kartą Sokrato aplankytas fizionomas garsųjį filosofą apibūdino kaip žmogų, linkusį į nesaikingumą, gašlumą ir didžiulį aistringumą, kas sukėlė mokinių nepasitenkinimą – fizionomas apkaltintas melavimu, nes šios įžvalgos visiškai neatitiko Sokrato įvaizdžio. Pats filosofas įsiplieskusį ginčą numalšino tvirtindamas, kad anksčiau jį šios ydos kamavusios, bet šis visuomet pasižymėjo tvirta savidisciplina.

## Viduramžiai ir Renesansas

Viduramžiais palanki nuomonė apie fizionomiją buvo gana paplitusi. Šventosios Romos imperijos valdovo Frederiko II globojamas škotų filosofas bei matematikas Maiklas Skotas (*Michael Scot*) šiuo klausimu XIII a. parašė mokslinį darbą „Liber physiognomiae“. Anglijos universitetai dėstė fizionomiją iki karaliaus Henriko VIII atėjimo į valdžią, kuomet šis 1530–1531 m. uždraudė „elgetoms ir valkatoms žaisti subtilius, klastingus bei neteisėtus žaidimus tokius, kaip fizionomija ar chiromantija“. Panašiu laiku akademikai taip pat pradėjo kvestionuoti fizionomijos idėją.

XVI a. italų dalininkas bei teoretikas Leonardas da Vinčis tvirtino, kad fizionomija tėra apgaulė, o chiromantija „neturi rimto mokslinio pagrindo“. Vis dėlto, filosofas manė, kad veido bruožus lemia veido išraiškos, kurios savo ruožtu byloja apie asmens charakterio savybes. Pavyzdžiui, pasak jo, „tie, kurie pasižymi giliomis ir ryškiomis linijomis tarp antakių, yra ūmaus būdo“.

## Išnašos