open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Liepkalniai

**Liepkalniai**, **Lieptabaliai** (, nuo 1938 m. *Löbaugrund*, nuo 1946 m. ***Platovas***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 23 km į vakarus nuo Pilkalnio, 18 km į šiaurę nuo Gumbinės, prie Kupstės upelio (Žąsupės kairysis intakas), Čiulkinių girios pakraštyje.

## Istorija

Įkurti 1680 m. šatulinės kolonizacijos metu valstybinio miško (Čiulkinių girios) žemėse. Istoriniuose šaltiniuose kaimas minimas *Löpkallen*, *Loeptuballen*, *Löptuballen*, *Löptoballen* pavadinimais. 1785 m. buvo šatulinių kulmiškių kaimas su 9 ugniakurais, 1822 m. – šatulinių kulmiškių kaimas su 62 gyventojais. 1854 m. Liepkalniuose buvo 10 gyvenamųjų pastatų (iš jų dvi dvaro sodybos) ir 65 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. Per kaimą tekėjo Kupstės upelis, šiauriniame pakraštyje – Žąsupė, vakariniame – Kerstupė.

Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Gusevo rajono Kubanovkos kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Smailiai (Aleksandrovka)

**Smailiai**, **Juodupėnai**, **Juodupiai** (, nuo 1946 m. ***Aleksandrovka***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 22 km į vakarus nuo Pilkalnio, 19 km į šiaurę nuo Gumbinės, prie Žąsupės.

## Istorija

Įkurti 1688 m. šatulinės kolonizacijos metu valstybinio miško (Čiulkinių girios) žemėse. Iki XVIII a. pab. vadinti Juodupėnais (*Jodupöhnen*), vėliau Smailiais (*Schmeilen*, *Smeilen*). 1785 m. buvo šatulinių kulmiškių kaimas su 17 ugniakurų, 1823 m. – šatulinių kulmiškių kaimas su 111 gyventojų. 1854 m. Smailiuose buvo 14 gyvenamųjų pastatų ir 100 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. Kaime buvo mokykla, paštas.

Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Gusevo rajono Kubanovkos kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Palangos Olimpas

**Palangos „Olimpas“** – krepšinio klubas, rungtyniaujantis Palangos mieste ir dalyvaujantis NKL pirmenybėse.

## Istorija

Komandą 2018 m. kartu su keliais bendraminčiais įkūrė garsus Lietuvos krepšininkas Renaldas Seibutis, siekdamas išlaikyti krepšinio tradicijas savo gimtajame Palangos mieste.

Naujai įkurtas klubas Nacionalinėje krepšinio lygoje pakeitė prieš tai egzistavusią, tačiau prastus rezultatus rodžiusią „BC Palangos“ ekipą.

Pirmajame debiutiniame sezone Palangos Kuršiai pasiekė finalinį ketvertą ir iškovojo ketvirtąją vietą. 2019/2020 metų sezone Palangos Kuršiai prieš nutraukiant sezoną rikiavosi 11-oje vietoje. 2020/2021 metų sezone 7 vieta reguliariajame sezone, aštuntfinalyje 1-2 nusileista Klaipėdos „Neptūnui-Akvaservis“.

2023 m. vasarą klubo valdymą perėmė buvę Vilniaus „Lietuvos ryto“ vadybininkai – Jonas Vainauskas ir Gedvydas Vainauskas. Palangos „Kuršiai“ pervadinti į „Olimpą“, komandai iškeltas tikslas laimėti NKL ir patekti į LKL pirmenybes. Ambicingo biudžeto komandą papildė buvę LKL žaidėjai, klubas buvo tarp reguliariojo NKL sezono lyderių, tačiau pusfinalio serijoje 2–3 nusileido Jurbarko „Jurbarkui-Kariui“. Serijoje dėl bronzos 3–2 nugalėta Marijampolės „Sūduva-Mantinga“, taip pasiekiant geriausią rezultatą klubo istorijoje. 2024 m. balandį pasirodė pranešimai apie Jono Vainausko inicijuotą klubo pardavimą.

2024 m. birželį klubą perėmė buvęs „Kretingos“ vadovas Valentinas Rumiancevas ir verslininkas Laimonas Maceikis, pritarta siekiui išlaikyti klubą Palangos mieste. 2024–25 m. užimta 4 vieta reg. sezone, pusfinalyje 0–3 nusileista „Telšiams“, vėliau bronzinėje serijoje 0–3 pralaimėta Kauno „Žalgiriui-2“.

## Ankstesni klubo pavadinimai
* 2018–2023 m. Palangos „Kuršiai“
* 2023– m. Palangos „Olimpas“

## Klubo pasiekimai

## Komandos sudėtis

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficialus Palangos „Kuršių“ puslapis internete 
* Oficiali NKL svetainė
Kurėjų (Lyduokių) tvenkinys

**Kurėjų (Lyduokių) tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Ukmergės rajone, 11,5 km į rytus nuo Ukmergės, Lyduokių miestelio pietinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Žvėrupio upelį (Siesarties intakas) 2,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 0,09 km, plotis – iki 0,055 km. Altitudė 137,9 m. Krantai žemi, pietuose apaugę medžiais. Į rytus plyti pievos.

## Šaltiniai
Ērika Sausverde

**Ērika Sausverde** (g. 1959 m. birželio 18 d. Rygoje) – humanitarinių mokslų daktarė. Aktyvi Lietuvos ir Skandinavijos šalių akademinių ir kultūrinių ryšių puoselėtoja, Vilniaus universiteto Skandinavistikos centro įkūrėja.

## Biografija

Ērika Sausverde 1981 m. baigė Skandinavų filologiją (švedų k.) Sankt Peterburgo valstybiniame universitete. 1987 m. apsigynė dr. disertaciją „Pajūrio landšafto germanų kalbų leksika“. 1986 m. pradėjo dėstyti latvių ir švedų kalbų bei kalbotyros kursus Vilniaus universitete.

Nuo 1991 m. Vilniaus universiteto docentė. 1991 m. įkūrė Skandinavistikos katedrą (nuo 2006 m. Skandinavistikos centras) Vilniaus universiteto Filologijos fakultete. Skandinavistikos katedrai/centrui vadovavo 23 metus.

Nuo 2018 m. yra Vilniaus universiteto Filologijos fakulteto Baltijos kalbų ir kultūrų instituto direktorė.

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrinėjimų sritys: Skandinavų filologija, kalbų kontaktai, leksikografija.

Nuo 2009 m. serijos „Scandinavistica Vilnensis“ red. kolegijos narė, humanitarinių studijų ir mokslų tarptautinių ekspertizių vertinimo ekspertė.

Ē. Sausverde organizavo daugelį tarptautinių konferencijų bei seminarų Vilniuje.

## Apdovanojimai
1995 m. Švedijos instituto (Svenska institutet) apdovanojimas, įteiktas Švedijos karaliaus Karolio XVI Gustavo;

1997 m. Švedijos rašytojų fondo prizas už nuopelnus literatūrai;

1998 m. Norvegijos Šv. Olavo riterio laipsnio ordinas įteiktas Norvegijos karaliaus Haroldo V vizito Lietuvoje metu;

2007 m. Švedijos Akademijos specialusis prizas už švedų kalbos sklaidą Lietuvoje; 

2015 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius; 

2016 m. Švedijos akademijos premija.

## Bibliografija
* Colloquia Scandinavistica Vilnensia, straipsnių rinkinys, red. kartu su Paal Arbo. Vilnius: Tyto alba, 1995.- 213 p. 
 
*Approaching the Viking Age, Scandinavistica Vilnensis 2, straipsnių rinkinys, red. kartu su Ieva Steponavičiūte. Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2009.- 215 p.  iliustr.- ISBN 9955334924, 9789955334927

*Švedų - lietuvių kalbų žodynėlis. Svensk–litauiskt lexikon, kartu su Ramune Dambrauskaite-Muraliene. Vilnius: Tyto alba, 2012.- 200 p.: iliustr: ISBN 9789986169178

*Fun and Puzzles in Modern Scandinavian Studies, Scandinavistica Vilnensis 9, straipsnių rinkinys, red. kartu su Ieva Steponavičiūte. Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2014.- 200 p.: iliustr.- ISBN 9786094594427

## Šaltiniai

## Nuorodos
*''Approaching the Viking Age, Scandinavistica Vilnensis 2'', straipsnių rinkinys PDF formatu, Vilniaus universiteto leidykla 
*''Fun and Puzzles in Modern Scandinavian Studies, Scandinavistica Vilnensis 9'', straipsnių rinkinys PDF formatu, Vilniaus universiteto leidykla
*Stambiu planu interviu: Erika Sausverde. LRT 2018.06.02
Liucija Šerepekaitė Gedgaudienė-Šileikienė

**Liucija Gedgaudienė-Šileikienė** (1939 m. gegužės 31 d. – 2004 m. gegužės 28 d.) – Lietuvos inžinierė architektė.

## Biografija
1962 m. baigė Kauno politechnikos institutą 1963–1967 m. pirmoji Neringos miesto vyr. architektė. Nuo 1967 m. Kauno Miestų statybos projektavimo instituto architektė. Nuo 1976 m. architektė Šiauliuose.

Lietuvos architektų sąjungos narė.

## Projektai

Architektūriniai projektai ir sprendimai:

* 1964–1965 m. – Poilsio namai „Kąstytis“, Nida
* 1966 m. – Poilsio namai „Banga“ („Kosygino vila“), Nida
* 1966–1967 m. – Poilsio namai „Pušelė“, Nida
* 1967 m. – Poilsio namai „Rūta“, Nida
* 1973–1982 m. – Rašytojų kūrybos namai, Nida
* 1972 m. – Olimpinio irklavimo bazė Birštone (nuo 1991 m. Respublikinė irklavimo bazė, nuo 1992 m. Lietuvos irklavimo centras, nuo 1997 m. VšĮ Olimpinis irklavimo centras)
* 1974 m. – Miškų ūkio mokslinio tyrimo instituto punktas, Juodkrantė
* 1978 m. – Kauno paveikslų galerija (su Jonu Navaku)
* 1979 m. – Visasąjunginės „Žinijos“ draugijos pensionatas „Preila“
* Dainų pėsčiųjų alėja, Šiauliai
* Prekybos centras „Aitvaras“, Šiauliai
* Prekybos centras „Aidas“, Šiauliai
* „Koncertinos“ kavinės interjeras, Šiauliai
* Šiaulių universiteto mokomieji laboratoriniai korpusai, P. Višinskio gatvė, Šiauliai
* 1984 m. – Buvusio garinio malūno rekonstrukcijos projektas, Šiauliai

## Šaltiniai
Paupio kūdros tvenkinys

**Paupio kūdros tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus miesto savivaldybėje, Paupyje . Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Vilnios intakas) 0,1 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,1 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 102 m. Pietinis krantas aukštas, apaugęs medžiais ir krūmais. Rytuose jungiasi kanalu su 0,19 ha tvenkinėliu ir piečiau nuo jo telkšančiu 0,16 ha tvenkinėliu. Aplink tvenkinius įkurtas Kūdrų parkas.

## Šaltiniai
Sebastian Samuelsson

**Sebastianas Samuelsonas** (, g. 1997 m. kovo 28 d. Katrineholme, Švedijoje) – švedų biatlonininkas, olimpinis čempionas vyrų estafetėje, pasaulio čempionas masinio starto lenktynėse ir estafetėje.

## Karjera
Nuo 9 metų amžiaus treniravosi slidinėjimo krosą, dalyvavo Švedijos jaunių varžybose. Nuo 2011 m. pradėjo užsiimti ir biatlonu, 2015 m. pateko į Švedijos biatlono rinktinę. Nuo 2015 iki 2016 m. dalyvavo jaunių ir jaunimo čempionatuose, IBU taurėje. 2016 m. Estešunde debiutavo pasaulio taurės varžybose, užėmė 19 vietą sprinte. 2017 m. debiutavo pasaulio čempionate Hochfilcene. 2017–2018 m. sezone Oberhofe iškovojo savo pirmąją pasaulio taurės pergalę ir medalį – auksą estafetėje. 2018 m. debiutavo Pjongčano olimpinėse žaidynėse, tapo čempionu estafetėje ir vicečempionu persekiojimo lenktynėse. 2018–2019 m. sezone iškovojo savo pirmąjį pasaulio taurės medalį asmeninėse rungtyse – buvo trečias sprinte Oberhofe, o 2020–2021 m. sezone – pirmąją pergalę – persekiojimo varžybose Kontiolahtyje. Nuo 2018–2019 m. sezono S. Samuelsonas yra Švedijos vyrų biatlono rinktinės lyderis.

## Pasiekimai
Lentelės sudarytos pagal Tarptautinės biatlono sąjungos statistinius duomenis.

### Olimpinės žaidynės

### Pasaulio čempionatai

:**Žiemos olimpinių žaidynių metais pasaulio čempionatai nerengiami.*

### Pasaulio taurė

*nuo 2022–2023 sezono pasikeitė taškų skaičiavimo sistema

### Asmeninės prizinės vietos

:**[[Biatlono pasaulio taurė|Pasaulio taurės]], [[Biatlono pasaulio čempionatas|Pasaulio čempionatų]] ir [[Žiemos olimpinės žaidynės|Olimpinių žaidynių]] rezultatai.*
:***Lentelių duomenys atnaujinti 2026-02-22.*

## Išnašos

## Šaltiniai
* Sebastian Samuelsson, IBU Datacenter (angl.)
* Sebastian Samuelsson, The Biathlon Family, IBU (angl.)
Skaidiškių tvenkinys

**Skaidiškių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Vilniaus rajone, 3,5 km į pietryčius nuo Nemėžio, Skaidiškių gyvenvietėje. Sudarytas užtvenkus Dunaikos upelį (Nemėžos intakas, Rudaminos upės baseinas) 3,3 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,17 km, plotis – iki 0,08 km. Skersai supiltas pylimas tvenkinį dalija į 2 dalis. Altitudė 192,3 m. Krantai žemi, apaugę medžiais, rytinės tvenkinio dalies rytinis ir pietinis krantai pelkėti. Tvenkinio užtvanka eina kelias .

## Šaltiniai
Strošiūnų tvenkinys

**Strošiūnų tvenkinys** arba **Strošiūnų girininkijos tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje,  Elektrėnų savivaldybėje, 7,5 km į šiaurės vakarus nuo Elektrėnų. Sudarytas užtvenkus Virsios upelį (Strėvos intakas) 3 km nuo jo įtekėjimo į Ilgio ežerą. Tvenkinio ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius - 0,2 km, plotis - iki 0,05 km. Altitudė 109,8 m. Vakarinis krantas aukštokas. Krantai beveik ištisai apaugę medžiais ir krūmynais. Tvenkinį supa Strošiūnų miškas. Pietuose įsikūręs Strošiūnų kaimas.

## Šaltiniai
Gintaras Balčytis

**Gintaras Balčytis** (1960 m. kovo 7 d. Kaune) – Lietuvos architektas, nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatas.

## Biografija
1985 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. Nuo 1994 m. projektavimo biuro „Dviejų grupė“ vyriausiasis architektas. 2008 m. pradėjo dėstyto Kauno technologijos universitete, nuo 2010 m. – docentas. 2005–2008 m. pirmininkavo Lietuvos architektų sąjungos Kauno skyriui.

## Svarbiausi projektai
* Šiaulių arena (su kitais, 2007 m.)
* Individualus gyvenamasis namas Kačerginėje (2009 m.)
* Kauno autobusų stotis (su kitais, 2017 m.)
* Vilkaviškio autobusų stotis (2020 m.)

## Apdovanojimai
* Lietuvos architektų sąjungos garbės ženklas (2013 m.)
* Lietuvos meno kūrėjų asociacijos premija (2017 m.)
* Vyriausybės kultūros ir meno premija (2018 m.)
* Lietuvos nacionalinė kultūros ir meno premija (2020 m.)

## Šaltiniai
Marius Skuodis

**Marius Skuodis** (g. 1985 m. rugpjūčio 9 d. Vilniuje) – Lietuvos politikas, ekonomistas, socialinių mokslų daktaras, Lietuvos Respublikos susisiekimo ministras.

## Biografija
2004 m. baigė Vilniaus Žemynos gimnaziją. 2004–2008 m. studijavo Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute ir įgijo politikos mokslų bakalauro laipsnį. 2010 m. ten pat įgijo politikos mokslų (Europos studijų) magistro laipsnį. 2010–2012 m. studijavo Londono ekonomikos ir politikos mokslų mokykloje ir įgijo viešosios ir ekonominės politikos viešojo administravimo magistro laipsnį. 2018 m. Vilniaus universitete apgynė disertaciją „Europos finansinių paslaugų reguliavimo politinė ekonomija: ES bankų politikos stabilumo ir kaitos aiškinimas“ (mokslinis vadovas – prof. dr. Ramūnas Vilpišauskas) ir įgijo politikos mokslų krypties socialinių mokslų daktaro laipsnį.

2006–2010 m. buvo Lietuvos valstybinio mokslo ir studijų fondo (Valstybinio studijų fondo) valdybos nariu. 2008–2009 m. dirbo Lietuvos Respublikos Vyriausybės kanceliarijoje Europos Sąjungos politikos departamento vyriausiuoju specialistu. 2009-2010 m.  - VšĮ Viešosios politikos ir vadybos instituto analitikas. 2010 m. Valtybinio studijų fondo valdybos narys. 2012–2016 m. dirbo asistentu Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute. 2012–2018 m. dirbo Lietuvos banke vyresniuoju specialistu (nuo 2015 m. – ėjo Tarptautinių ryšių departamento direktoriaus pareigas).

2018–2020 m. – Lietuvos Respublikos ekonomikos ir inovacijų viceministras.

Nuo 2020 m. eina Lietuvos Respublikos susisiekimo ministro pareigas XVIII Vyriausybėje. Jokiai politinei jėgai nepriklausantį M. Skuodį į šį postą delegavo Laisvės partija.

## Išnašos

|-
Viltis (vaistinė)

**Kauno vaistinė „Viltis“** (pradžioje „Kauno vaistinė nr. 63“, Kaunas, Laisvės al. 100) atsirado pirmame daugiabučio namo, projektuoto Jokūbo Pero ir pastatyto 1953 metais, aukšte. 5 aukštų namas yra tipiško tų metų stiliaus: monumentalaus mastelio, dekoruotas piliastrais, augalinės ornamentikos kapiteliais, vainikuojančiu karnizu. Pats namas buvo pastatytas vietoje Antrojo pasaulinio karo metu sugriauto dviejų aukštų namo (vėliau užstatytas ir trečias aukštas), kur tarpukario metais buvo įsikūrusios pašto, telegrafo ir telefono patalpos, o caro laikais (1865-1918) buvo Kauno gubernijos iždinė.

Iš pradžios vaistinės vidus buvo įrengtas pagal puošnią stalinistinio neoistorizmo estetiką, vėliau buvo perdarytas į minimalistinį 1960-ais stilių. O 1984-ais vaistinė buvo perkurta į naują manieristinį, arba, kaip jį įvardina V. Petrulis, „socialistinio postmodernizmo“ interjerą, sukurtą Jono Maciulevičiaus, su neįprastomis, stilizuotomis į modernizmą stiklinėmis lempomis – varvekliais – lubose, ir spintomis su uždėtiniais medžio ir plastiko bareljefais, imituojančiais XIX a. stilistiką.

Šiam interjerui Antanas Kmieliauskas (1932–2019) nutapė didžiąją vaistinės puošmeną, freską „Viltis“.
1940 m. vaistinė buvo pervadinta „Kauno vaistine nr. 63“ (ankstesnis pavadinimas nežinomas). „Vilties“ vardas vaistinei buvo suteiktas 1982 metais. Pati vaistinė atidaryta 1925 metais ir per savo gyvavimo laiką tris kartus kraustėsi į įvairias patalpas Laisvės prospekte. Dabartinėse patalpose ji įsikūrė, pasak skirtingų šaltinių, 1958 arba 1967 m. Šiuo metu buvusioje vaistinės farmacijos laboratorijoje veikia arbatinė.

## Literatūra
* *Almanolaitis, Vytenis; Almonaitienė Junona*. Kauno naujamiestis. Kaunas: „Keliautojo žinynas“, 2019. Psl. 32–33. ISBN 978-609-8063-16-5.
* Kaunas 1918-2015. Architektūros gidas. / Sud. *Julija Reklaitė*. Vilnius: „Lapas“, 2015. 2-asis leidimas. Psl. 222. ISBN 978-609-95484-3-2.
* ''Skirmantė, Javaitytė''. Pažintis su legendinėmis Kauno vietomis: išliko ne tik spurginė // Kas vyksta Kaune. 2016.07.31
* ''Petrulis, Vaidas''. „Vilties“ vaistinė (Išlikęs). Architektūros ir urbanistikos tyrimų centras.

## Nuotraukos
* Istorinių vaistinės nuotraukų galerija 1957-2008  . 
* ''Jančys, Artūras''. Senosios vaistinės vadovas prisimena, kada Laisvės alėja virto pėsčiųjų gatve // Lietuvos rytas. 2018.07.29 (Nuotraukos G. Bitvinskio).

## Šaltiniai
Birkenfeldė (Malviškas)

**Birkenfeldė** (, nuo 1938 m. *Kleinbirkenfelde*) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 24 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, 16 km į šiaurės vakarus nuo Gumbinės, prie Skardupio (Nybudžio intakas), Čiulkinių girios pakraštyje.

## Istorija

Gyvenvietė minima nuo XIX a. 1854 m. Birkenfeldė buvo kaimas su dvaru, vėjo malūnu, 31 gyvenamuoju pastatu ir 140 gyventojų. Iki 1945 m. priklausė Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. sujungta su Kviečlaukių kaimu ir Katarinenhofo dvaru, sudaryta nauja Katarinenhofo kaimo bendruomenė. Kaime buvo mokykla.

Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Gusevo rajono Kubanovkos kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Ramano spektroskopija

**Ramano spektroskopija** (pavadinta indų fiziko C. V. Ramano vardu) - spektroskopijos metodas, paprastai naudojamas nustatyti virpesiniams molekulių lygmenims. Ramano spektroskopija dažnai naudojama chemijoje įvairioms molekulėms identifikuoti.

Ramano spektroskopija yra paremta Ramano sklaidos reiškiniu - neelastine fotonų sklaida medžiagoje.

Norint užregistruoti medžiagos Ramano sklaidos spektrą, reikia bandinį apšviesti monochromatine šviesa, o išsklaidytą šviesą analizuoti optine sistema, susidedančia iš monochromatoriaus ar polichromatoriaus ir detektoriaus.

## Šaltiniai
Grikis

**Grikis** (*Fagopyrum*) – rūgtinių (*Polygonaceae*) augalų gentis, kuriai priklauso vienmetės žolės. Stiebas status, sultingas. Lapai širdiški, blizgantys. Žiedai sukrauti kekėse, išaugusiose viršutinių lapų pažastyse. Vaisiai tribriauniai riešutėliai.

Tai vidutinio klimato augalas, kurį apdulkina vabzdžiai. Grikis kilęs iš Pietų Sibiro. Laukiniai grikiai auga Kazachstane, Kinijoje. Kultūrinti pradėti viduramžiais ir ilgainiui įsitvirtino žemės ūkyje.

Lietuvoje auga dvi rūšys:
* Sėjamasis grikis (*Fagopyrum esculentum*). Auginamas kaip medingas, maistinis ir vaistinis augalas.
* Totorinis grikis (*Fagopyrum tataricum*). Piktžolė.

## Etimologija

Lietuviai žodį perėmė iš slavų kalbų. Slavai savo ruožtu šį augalą pavadino *graikiškomis kruopomis* (pvz., , vėliau tiesiog *гречка*), kadangi kruopos slavų kraštuose paplito nuo VII a. jas atvežus iš Graikijos ir Bizantijos, nors gali būti, kad ir ir dėl to, jog graikų vienuoliai augino grikius savo vienuolynuose.

## Šaltiniai
KK Kretinga

**Kretingos „Kretinga“** – komanda, atstovaujanti vakarų Lietuvoje įsikūrusį to paties pavadinimo miestą ir dalyvaujanti NKL pirmenybėse.

## Istorija

Kretingos „Kretingos“ komanda buvo įkurta 1999 m., tačiau pirmaisiais savo egzistavimo metais didesniais pasiekimais nepasižymėjo. Klubo atgimimas prasidėjo maždaug 2014 m., kuomet prie komandos vairo stojo vietos krepšinio mokyklą baigęs Arimantas Mikaločius.

Daugiausia naujojo trenerio pastangomis 2016–2017 m. sezono pradžioje prie „Kretingos“ ekipos buvo prisijungęs vienas garsiausių kretingiškių Aidas Viskontas.

2016–2019 m. „Kretinga“ pateko į RKL ketvirtfinalio etapą, tačiau nė karto nesugebėjo jo peržengti, o 2019–2020 m. dėl COVID-19 pandemijos nutraukos sezoną „Kretingos“ komandai pagal reguliariojo sezono rezultatus atiteko 7-oji vieta.

2020 m. liepos mėnesį „Kretingos“ klubo vadovas A. Mikaločius suorganizavo pirmąjį istorijoje RKL 3x3 turnyrą „Malsenos“ taurėms laimėti, kuriame dalyvavo net 16 komandų.

## Klubo pasiekimai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficialus „Kretingos“ puslapis internete 
* Oficiali RKL svetainė
Eugenijus Kulvietis

**Eugenijus Kulvietis** (1883 m. balandžio 10 d. – 1959 m. vasario 12 d.) – lietuvių tapytojas, fotografas, mokytojas. 

## Biografija
Eugenijus Kulvietis gimė 1883 m. balandžio 10 d. Panevėžio apskrityje, Vadoklių valsčiuje, Alunčių dvare. Rygoje baigė gimnaziją, vėliau sėkmingai mokėsi ir baigė Sankt Peterburgo dailės akademijos Dailei skatinti draugijos mokyklą. 

1910–1914 m. gyveno Jungtinėse Amerikos Valstijose, dirbo fotografu (vėliau tapo fotostudijos savininku). 

1918 m. grįžęs į Lietuvą Eugenijus dirbo Ukmergės valstybinėje gimnazijoje tapybos mokytoju, nuo 1920 m. vadovavo Ukmergės skautų tuntui ir aktyviai dalyvavo visuomenės gyvenime, o 1928 m. tapo Ukmergės amatų mokyklos direktoriumi.

1940 m., pasinaudojęs senelės pilietybe, su šeima išvyko į Vokietiją. Ten gyveno Daselio pabėgėlių stovykloje, vėliau dirbo Vysbadeno kelių ir tiltų statybos kontoroje. 1943 m. su šeima išvyko į Roitlingeno miestą, kur ir sulaukė karo pabaigos. 1948 m. rugsėjo 4 d. E. Kulvietis, kaip politinis pabėgėlis, gavo leidimą išvykti į Kolumbiją ir gruodį pasiekė Buenaventuros uostą.

1959 m. vasario 13 d. Eugenijus Kulvietis po sunkios ligos mirė.

## Kūrybinis palikimas
Per savo gyvenimą menininkas sukūrė daugiau, kaip 2000 paveikslų. Daugelis jų saugomi privačiose kolekcijose įvairiose šalyse. Jų turi įsigijusios Jungtinių Valstijų, Jungtinės Karalystės, Švedijos, Prancūzijos, Italijos atstovybės. Virtualioje elektroninio paveldo sistemoje yra šie suskaitmeninti Eugenijaus Kulviečio darbai: 

* Zarasų ežerai. I. XX a. I p.
* Natiurmortas su uogomis. XX a. I p.
* Natiurmortas su grybais. XX a. I p.
* Paveikslas „Ukmergės parapija“
* Paveikslas „Ukmergės piliakalnis“
* Pedagogo, vadovėlių ir žodynų autoriaus Jono Barono portretas
* Atvirukas „Liudiškių piliakalnis, Anykščių valšč.“

## Šaltiniai
Kviečlaukiai

**Kviečlaukiai**, **Žardeliai** () – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 23 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, 16 km į šiaurės vakarus nuo Gumbinės, Čiulkinių girios pakraštyje.

## Istorija

1785 m. Kviečlaukiai (*Quetschlaucken*) buvo laisvai paveldima valda su 2 ugniakurais. 1823 m. minimi Žardeliai (*Szardehlen*), Kviečlaukiai (*Kwetlauken*) arba Katarinenhofas (*Katharinenhof*) su 7 sodybomis (ugniakurais) ir 56 gyventojais. 1854 m. Katarinenhofo dvaras (3 sodybos) jau minimas atskirai; Žardelių kaime tuo metu buvo 5 gyvenamieji pastatai ir 30 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. XIX a. pab. kaimas vėl vadinamas Kviečlaukiais. 1905 m. kaime buvo 7 gyvenamieji namai, visi gyventojai buvo vokiečiai. 1928 m. sujungtas su Birkenfeldės kaimu ir Katarinenhofo dvaru, sudaryta nauja Katarinenhofo kaimo bendruomenė.

Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Gusevo rajono Kubanovkos kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Katarinenhofas (Pilkalnis)

**Katarinenhofas** () – buvęs dvaras ir kaimo bendruomenė Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 23 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, 15 km į šiaurės vakarus nuo Gumbinės, Čiulkinių girios pakraštyje.

## Istorija

1823 m. minima Žardelių (*Szardehlen*), Kviečlaukių (*Kwetlauken*) arba Katarinenhofo (*Katharinenhof*) gyvenvietė su 7 sodybomis (ugniakurais) ir 56 gyventojais. 1854 m. jau minimas atskiras Katarinenhofo dvaras su 3 gyvenamaisiais pastatais ir 20 gyventojų. Iki 1945 m. priklausė Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus dvaras. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. 1879 m. dvaras valdė 199 ha žemės, iš jų 110 ha ariamos ir 85 ha pievų ir ganyklų. Dvare buvo vėjo malūnas, pieninė. 1928 m. sujungtas su Kviečlaukių ir Birkenfeldės kaimais, sudaryta nauja Katarinenhofo kaimo bendruomenė. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko.

## Gyventojai

Be to, Birkenfeldės kaime 1905 m. gyveno 271, 1910 m. – 263 gyventojai, Kviečlaukių kaime 1905 m. gyveno 32, 1910 m. – 35 gyventojai.

## Šaltiniai
Kaimiškas Jovarų alus

**Kaimiškas Jovarų alus** – lietuviškas alus, gaminamas Pakruojo rajone, priemiestiniame Jovarų kaime esančioje šeimyninėje Aldonos Udrienės alaus darykloje. Jovarų alus gaminamas pagal vietines kaimiško alaus darymo tradicijas. Savitas gamybos būdas ir originalios, kelių šeimos kartų daugiau kaip 130 metų išsaugotos mielės suteikia šiam alui būdingą skonį bei kokybę. 

2019 m. pavadinimas „Kaimiškas Jovarų alus“ Europos Komisijos pripažintas saugoma geografine nuoroda.  Tai buvo jau 9-tas lietuviškas produktas, ženklinamas Europoje atpažįstamais ir vertinamais kokybės ženklais.

## Gamybos tradicija

Aludarystės amatas A. Udrienės giminėje jau mena trečiąją kartą. Alų darydavo jos senelis, iš kurio amatą perėmė jo sūnus. Senoji receptūra ir toliau išlieka šioje šeimoje. Gamybos procesas istorijos bėgyje pasikeitė nežymiai, tam tikros technologijos pakeitė anksčiau naudotus archajiškesnius ruošimo būdus, tačiau ne pačią receptūrą. Šiuo metu rečiau naudojamos medinės statinės, jos pakeistos metalinėmis. Anksčiau mielėms saugoti būdavo iškasama duobė, kurioje ir palaidodavo mieles iki pavasario, o žiemos metu tekdavo naudoti džiovintas mieles. Dabar joms saugoti naudojami šiuolaikiniai šaldytuvai. 

A. Udrienės naudojamų mielių DNR buvo tirta Makgilio universitete (Kanada). Paaiškėjo, kad mielės išskirtinės, todėl jų pavyzdys buvo paimtas į saugyklą Norvegijoje, kurioje, kaip atskira rūšis, bus dar saugomos bent 300 metų. Mielės pasižymi geru rūgimu ir suteikia alui specifinį skonį. 

## Savybės

Jovarų alui naudojamas šimtaprocentinis miežių salyklas, verdami tikri apyniai. Gaminys pusšviesis, gyvas (nei pasterizuotas, nei filtruotas), paruošiamas namų ūkyje kaip ir senovėje. Unikalumu pasižymi gamybos elementai – salyklo malimas, apynių virimas, salinimas, misos tekinimas, alaus rauginimas ir brandinimas. Pavyzdžiui, įprastai apyniai yra verdami kartu su misa, tačiau gaminant Jovarų alų, apyniai verdami atskirai, o misa neverdama; skirtingai nuo kitų alaus rūšių gamybos, misa ištekinama per talpos dugne esantį kamštį dengiančius apynių spurgus. Alaus laikymo terminas priklauso nuo laikymo sąlygų ir naudojamos taros, bet ne daugiau kaip 20 parų.

Alaus spalva įvairuoja nuo auksinės gelsvos iki auksinės rusvos. Alų pilant į ąsotį ar stiklinę, jis putoja, susidaro vidutiniškai aukšta, tiršta balta puta. Pastebimas drumstumas dėl mielių nuosėdų. Skoninėms savybėms atsiliepia juntamas mielių, duonos, karamelės ir vaisių aromatas. Apyniai suteikia kartumo ir papildomų vaisinių prieskonių. Jei gamybos metu dedama natūralaus medaus, tuomet juntamas ir medaus prieskonis.

Sausųjų medžiagų kiekis pradinėje misoje sudaro 12,0–15,0 (masės proc.), faktinė etilo alkoholio koncentracija – 5,6 ± 1,0 (tūrio proc.).

## Įvertinimas

Jovarų alus yra įvertintas daugelyje parodų ir konkursų Lietuvoje ir užsienyje. Jo gamintojai yra nuolatiniai tarptautinių „AgroBalt“ (2014 m. pelnė aukso medalį), kitų verslo parodų, amatų dienų, mugių dalyviai bei prizininkai.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Lietuvos tautinis paveldas. Aldonos Udrienės IĮ  *tautinispaveldas.lt*
Gyvas alus

**Gyvas alus** – terminas, paprastai nurodantis nepasterizuotą alų. Dėl pasterizacijos nenaudojimo tokio alaus galiojimo laikas yra gana trumpas, apie savaitę, todėl produktas netinkamas masinei prekybai. Šis alus paprastai verdamas nedidelių aludarių, parduodamas arba keliuose gretimuose prekybos taškuose, arba vieno regiono teritorijoje. Gyvo alaus populiarumą daugiausia lemia mažų, nepriklausomų alaus daryklų rinkodaros politika, kuria grindžiama tokių produktų kokybė palyginti su didelių bendrovių masine produkcija.

Šios kategorijos alaus apibrėžimo ilgą laiką nebuvo jo gamybos techniniuose reglamentuose, todėl tiek gyvo alaus sąvoką, tiek reikalavimus jo gamybos technologijai nustatė patys gamintojai. Pasibaigus pagrindinei fermentacijai, pagamintas gėrimas iš karto išpilstomas į butelius, kur jis subręsta. Toks alus, laikomas be pasterizavimo ir filtravimo, sendamas keičiasi, tampa sudėtingesnio skonio. Jis išlieka toks pat aromatingas ir gardus, kaip ir ką tik pagamintas, nes jo neveikia oksidacija. Aluje esančios gyvos mielės sunaudoja butelyje likusį deguonį ir natūraliai apsaugo alų nuo šio proceso.  Ant butelio dugno iškrenta mielių nuosėdos. Prieš vartojant butelis pavartomas, kad mielės, kuriose gausu vertingų mikroelementų, tolygiai pasiskirstytų.

Lietuvoje gyvo alaus apibrėžimą Žemės ūkio ministerija suderino su didžiaisiais ir mažaisiais aludariais, toks produktas buvo įteisintas teisės aktu. Juo nustatyta, kad gyvu alumi gali būti vadinamas nepasterizuotas ir nefiltruotas arba filtruotas alus, jeigu iki minimalaus tinkamumo vartoti termino pabaigos 1 mililitre alaus yra ne mažiau kaip 0,1 milijonas gyvų mielių. Anksčiau Valstybinė maisto ir veterinarijos tarnyba ir Narkotikų, tabako ir alkoholio kontrolės departamentas sąvoką „gyvas alus“ laikė klaidinga, nes toks gamybos būdas nebuvo oficialiai įteisintas.

Pasaulyje nepasterizuotas alus dar vadinamas „Draught“ vardu, kuris priklauso aukščiausios kokybės alaus kategorijai. Vienas pirmųjų iš Lietuvos didesnių alaus gamintojų pirkėjams pasiūlęs gyvą alų, buvo „Ragutis“. Jo alus „Fortas Draught“ ne pasterizuojamas, bet steriliai filtruojamas mikrofiltru.

## Šaltiniai
Čerkasas

**Čeŕkasas** – pusvilnonis audinys (dar kitaip – veltas milelis), austas iš vilnonių ir medvilninių arba lininių siūlų. Yai audeklas, kurio metmenys lininiai ar medvilniniai, o ataudai vilnoniai.

Lietuvoje jį nuo seno audė dvarų dirbtuvėse ir valstiečiai. XVII–XVIII amžiais čerkaso gamyba garsėjo Vilniaus audėjų cechai. Čia išaustas čerkasas buvo eksportuojamas. XVIII am. čerkasą audė tekstilės manufaktūros. Iš čerkaso siūtus drabužius (kostiumus, švarkelius, apsiaustus) dėvėjo miestiečiai ir diduomenė. Kaime austą čerkasą iki XX a. vidurio naudojo valstiečiai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Užvenčio kapinių koplyčia

**Užvenčio kapinių  koplyčia** – koplyčia, esanti Užventyje, Kelmės rajone. Ji stūkso miestelio vakarinėje dalyje įsikūrusių Užvenčio Šv. Marijos Magdalietės parapijos kapinių kalnelyje, prie centrinio tako. Koplyčia medinė, su laidojimo rūsiu. Buvusi prastos būklės, 2017 m. koplyčia suremontuota. Koplyčioje yra apie 50 sėdimų vietų, dar apie 30 maldininkų galėtų stovėti, todėl gali būti naudojama parapijos bažnyčios remontų metu.

Šalia, priešais koplyčią, yra Užvenčio dvaro savininko, 1918 m. Lietuvos nepriklausomybės akto signataro Jono Smilgevičiaus kapas. (unikalus kodas ) Signataro antkapis stovi 12-13 m į rytus nuo koplyčios. Iki 1996 m. J. Smilgevičiaus palaikai gulėjo kapinių koplyčios rūsyje.

## Istorija

Užvenčio kapinėse koplyčia parapijiečių rūpinimusi iškilo 1839 m. Nors po to ji ne kartą buvo tvarkoma, tačiau pastato būklė buvo prasta.

2017 m. lapkričio 1 d. Šiaulių vyskupas Eugenijus Bartulis pašventino restauruotą kapinių koplyčią. Buvusi niūri ir tamsi koplyčia atnaujinta iš esmės: pakeista stogo danga ir įrengta lietaus nuvedimo sistema, pakeisti langai, lubų ir grindų danga, sutvarkyti pamatai, pagaminti suolai ir presbiterijos kėdė, centrinis kryžius (aut. Antanas Viskontas), liturginiai baldai ir altorius. Visa koplyčia iš lauko pusės apkalta nauja mediena, įvesta elektra.

## Koplyčios rūsys

Koplyčios rūsyje esama palaidojimų, tačiau duomenų apie juos pateikiama mažai. Apie koplyčios rūsį žinių randama J. Smilgevičiaus anūko Vitalio Petrušio, per karą pasitraukusio į Vakarus, prisiminimuose. Jis 1993 m. pirmą kartą lankėsi Lietuvoje ir Užventyje, kapinių koplyčioje, kur tikėjosi rasti senelio kapą. Gavęs klebono leidimą, pateko į koplyčios rūsį, kuriame už geležinių durų rado penkis karstus, vieną atidarytą, su išmėtytais palaikų kaulais. Gerai prisimindamas senelio laidotuves, vykusias 1942 m. šioje koplyčioje, jis atpažino šį karstą pagal unikalius išpjaustytus ąžuolo lapus ant jo dangčio. Po kelių dienų čia sugrįžęs V. Petrušis su pagalbininkais sukalė didelę medinę dėžę, į kurią sudėjo rastąjį karstą su palaikų likučiais, ant dangčio užrašydamas velionio vardą „Jonas Smilgevičius“. 1996 m. jis buvo iškilmingai perlaidotas į kapinių žemę.

Koplyčios remonto metu 2017 m. grindų angoje, vedančioje į rūsį, buvo įmontuotas specialus grindinis stiklas. Ten palaidotųjų vardai likę nežinomi.
 
## Šaltiniai

## Nuorodos

* Užvenčio kapinėse restauruota koplyčia
* Šiaulių vyskupas pašventino atnaujintą Užvenčio kapinių koplyčią
Pašiaušės koplyčia

**Pašiaušės koplyčia** –  koplyčia, esanti Kelmės rajone, Tytuvėnų apylinkių seniūnijoje, Pašiaušėje, 18 km į šiaurę nuo Tytuvėnų, šalia kelio . Įrengta pritaikytose patalpose bendruomenės namuose. Priklauso Kiaunorių Šv. Juozapo parapijai. Maldos namai pašventinti Šiaulių vyskupo ~1997 m.

Pašiaušėje seniai nelikę bažnyčios, bet gyvenvietė turi turtingą istoriją, kuomet čia veikė jėzuitų vienuolynas, kolegija, maldos namai.

## Istorija

Į Pašiaušę jėzuitai atsikėlė 1654 m. Jie išplėtė gyvenvietę, įsteigė bažnyčią. 1666 m. gaisras sunaikino miestelį, jėzuitų įstaigas. 1696–1759 m. pastatyta mūrinė Šv. Stanislovo bažnyčia, perstatyta Pašiaušės kolegija. Po jėzuitų ordino panaikinimo 1773 m. kolegija ištuštėjo, ėmė nykti. Iš XIX a. sugriautos Pašiaušės bažnyčios inventoriaus neliko beveik nieko. Manoma, kad Kurtuvėnų bažnyčia perėmė kilnojamąjį altorėlį (portatilį). Tai akmens plokštė su vertingais įrašais, buvusi viename iš Pašiaušės jėzuitų bažnyčios altorių.

Ilgą laiką Pašiaušės centre stūksojo griuvėsiai. Manoma, jog tai buvusios bažnyčios rūsiai. Jais kaip ūkinės paskirties statiniais ilgą laiką naudojosi šalimais gyvenę žmonės. Jiems išsikrausčius, ten norėta įrengti bendruomenės namus. Bet vos pradėję dirbti statybininkai prie rūsių pamatų rado žmonių kaulų. 2010 m. buvusios kolegijos teritoriją tyrinėjo archeologai. 2019 m. Pašiaušės žmonės sutvarkė likusius bažnyčios rūsius, pažymėjo atminimo ženklu. Kapinėse stovi senoji varpinė, atnaujintas kryžius.

## Šaltiniai
Zdoniškės koplyčia

**Zdoniškės (Dimšų) koplyčia-mauzoliejus** – buvusi dvaro koplyčia, stovinti Telšių rajone, Varnių seniūnijoje, Zdoniškės kaime, 6 km į pietvakarius nuo Pavandenės, netoli kelio  (0,3 km į pietryčius). Išlikę Zdoniškės dvaro likučiai (pamatų fragmentai, keli seni maumedžiai, medžių alėja). Dvarininkams Dimšoms priklausiusi didinga, raudono mūro laidojimo koplyčia stūkso ant medžiais apaugusios kalvelės šlaito, šalia žvyrkelio, vedančio į Zdoniškės gyvenvietę. Ji apleista, suirusiu stogu.

2017 m. koplyčia teismo sprendimu buvo pripažinta bešeimininkiu turtu ir perduota Telšių rajono savivaldybės nuosavybėn.

## Istorija

Dvaro šeimininkai Dimšos buvo turtingi, išsilavinę, turėjo ir nuosavą herbą *Dymsza*. Pagal 1889 m. dokumentus, Zdoniškės dvaro savininkė buvo Vilhelmina Dimšienė. Dvarui tuomet priklausė apie 700 ha žemės. Dvarininko Kleopo Dimšos motina Teresė Gorskytė Dimšienė mirė 1902 m. Šaukėnuose, buvo palaidota Zdoniškės koplyčioje. K. Dimša mirė 1907 m.

Koplyčia pastatyta XIX a., išsiskiria stilistine architektūra. Pasak vietos gyventojų prisiminimų, Dimšų koplyčia buvo gražus statinys su kryžiumi ant stogo, puošniomis durimis su langeliu. Pro jį viduje matėsi trys skardiniai karstai, išdėlioti skardiniai vainikai. Koplyčioje kabojo kryžius. Retsykiais čia buvo laikomos šv. Mišios. Koplyčia buvo išplėšta ir išniekinta karo metais: ūkinėms reikmėms panaudota skarda, išmėtyti kaulai. Po karo imta ardyti dvarą, nešti plytas. Liko išsaugota lentelė, buvusi koplyčioje su įrašu „Teresė Gorskytė Dimšienė“.

## Galerija


Zdoniškė, koplyčia, nuo viršaus.JPG|Žvelgiant į koplyčią nuo šlaito viršaus
Zdoniškė, koplyčia.JPG|Šoninė siena
Zdoniškė, koplyčia. Frontonas.JPG|Yrantis frontonas


## Šaltiniai
Valentinas Gaftas

**Valentinas Josifovičius Gaftas** (; 1935 m. rugsėjo 2 d. – 2020 m. gruodžio 12 d.) – rusų aktorius.

## Biografija
Gimė žydų šeimoje. 1957 m. baigė Maskvos dailės teatro mokyklą-studiją. Nuo 1958 m. vaidino Maskvos teatruose, nuo 1969 m. – teatre *Sovremennik*. Išgarsėjo vaidmenimis Romano Viktiuko, Nikolajaus Koliados, Galinos Volček ir kitų režisierių spektakliuose. Jo debiutas kine buvo 1956 m. filmas „Žmogžudystė Dantės gatvėje“. Nuo tada V. Gaftas ėmė gana aktyviai filmuotis. Sukūrė daugiau kaip 100 kino ir televizijos vaidmenų. Jo vaidyba buvo plataus diapazono, intelektuali, psichologiškai tiksli, derinama analitinis pradas ir temperamentas, būdinga ironija, kartais pereinanti į sarkazmą. Parašė eilėraščių, epigramų, atsiminimų.

## Vaidmenys
### Svarbiausi vaidmenys teatre
* 1969 m. Grafas Almaviva. P.‑A. de Beaumarchais. Beprotiška diena, arba Figaro vedybos.
* 1973, 2001 m. Glumovas. Balalaikinas ir ko. Pagal M. Saltykovą‑Ščedriną.
* 1976 m. Firsas Veršininas. A. Čechovas. Vyšnių sodas.
* 1978 m. Otelas. W. Shakespeare’as. Otelas.
* 1982 m. Firsas Veršininas. A. Čechovas. Trys seserys.
* 1983 m. Gorodničius. N. Gogolis. Revizorius.
* 1984 m. Džordžas. E. Albee. Kas bijo Virginijos Woolf?
* 1994 m. Higinsas. G. B. Shaw. Pigmalionas.
* 2009 m. Stalinas. V. Gaftas. Gafto sapnas, papasakotas Viktiuko.

### Svarbiausi vaidmenys kine
* 1979 m. Sidorinas. Garažas. Režisierius E. Riazanovas.
* 1991 m. Loginovas. Pažadėtasis dangus. Režisierius E. Riazanovas.
* 1993 m. Pulkininkas Vinogradovas. Ankor, dar kartą ankor! Režisierius P. Todorovskis.
* 1994 m. Česnokovas. Aš laisvas, aš niekieno. Režisierius V. Pendrakovskis.
* 2009 m. Aleksandras. Trauka. Režisierius A. Azarovas.

### Svarbiausi vaidmenys televizijoje
* 1974 m. Germanas. Tania. Režisierius A. Efrosas.
* 1975 m. Kraminas. Visą likusį gyvenimą. Režisierius P. Fomenko.
* 1976 m. Igoris. Dieninis traukinys. Režisierė I. Selezniova.
* 1981 m. Pulkininkas Pokrovskis. Užtarkite vargšą husarą. Režisierius E. Riazanovas.
* 1983 m. Deduškinas. Lenktynės vertikale. Režisierius A. Muratovas.
* 1989 m. Alfredas Ilis. Damos vizitas. Režisierius M. Kozakovas.

## Apdovanojimai
* 1978 m. RTFSR nusipelnęs artistas
* 1984 m. RTFSR liaudies artistas
* 1995 m. Draugystės ordinas
* 2005 m. III laipsnio ordinas „Už nuopelnus Tėvynei“ 
* 2010 m. II laipsnio ordinas „Už nuopelnus Tėvynei“ 
* 2016 m. IV laipsnio ordinas „Už nuopelnus Tėvynei“

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* IMDB profilis
Panų kalno Švč. Mergelės Marijos koplyčia

**Panų kalno Švč. Mergelės Marijos koplyčia** – koplyčia, stovinti Telšių rajone, Gadūnavo seniūnijoje, Pasruojės kaime, ant Panų kalno (Mergakalnio), apie 4 km į pietryčius nuo Žemaičių Kalvarijos. Koplyčia priklauso Alsėdžių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo parapijai.

Panų kalno koplyčioje aukojamos šv. Mišios, po kurių prasideda piligriminė tikinčiųjų kelionė į Žemaičių Kalvarijos didžiuosius atlaidus. Pagal tradiciją, čia  paliekami šventųjų paveikslai, rožiniai, aukos. Įrašyta į Kultūros vertybių registrą kaip saugomas kultūros paminklas. Šalia saugoma kita, daug mažesnė koplytėlė.

## Istorija

Koplyčia šioje vietoje pastatyta atminti čia švedų nužudytas aplinkinių kaimų mergaites. Pasak padavimo, šiame kalne jos slėpėsi kovų su švedais metu XVII-XVIII a. Medinė koplyčia žuvusiųjų atminimui pastatyta prieš Pirmąjį pasaulinį karą, joje vykdavo pamaldos. Žmonės  įvairiomis intencijomis statė kryželius ir votais puošė koplyčią. Koplyčia buvusi nedidelė, su mažu altorėliu, talpinusi vos kelis žmones. Ši vieta traukė maldininkus.

1973 m. koplytėlė buvo įtraukta į Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašą. 1982 m., vieną balandžio naktį, ji buvo nugriauta, sunaikintas joje buvęs sakralinis turtas. Šį darbą Telšių rajono kompartijos komiteto įsakymu įvykdė atvykę Telšių garnizono kareiviai, vadovaujami žuvininkystės ūkio direktoriaus Baltruko, 1982 m. balandžio 2 - 3  naktį. Tuomet nusiaubtas kalnas, nugriautos koplyčios, nupjautas kryžius, sudaužyta ir įmesta į tvenkinį Marijos statula. Nugriauta koplyčia buvo išvežta ir sukrauta Gadūnavo kariniame poligone. Tikintieji padavė skundą Pabaltijo karinei apygardai Rygoje, tačiau nieko nelaimėjo, toliau buvo trukdoma piligrimams patekti į Mergakalnį. Milicijos sargyba stabdė atvykstančius ir juos registravo.

Atgimimo metais pasruojiečiai ėmė reikalauti atstatyti koplyčią ant Panų kalno. Buvę griovėjai nesiskubino atgailauti. Rajono architektas Algirdas Žebrauskas pagal išlikusias nuotraukas parengė koplyčios projektą. 1989 m. prasidėjo statybos darbai. Daug prisidėjo Telšių rajono statybinės organizacijos ir Pasruojo žuvininkystės ūkis, kurie pagelbėjo medžiagomis, įsitraukė ir vietiniai gyventojai. Statybos darbams vadovavo Pranas Šaulys, statybininkai Juozas Tamulionis ir Apolinaras Vaičekauskas. Medžio drožėjas Kęstutis Bladžinauskas atkūrė altorių, koplytėles ir kryžius. 1990 m. liepos 10 d. atstatyta koplyčia buvo pašventinta. Šv. Mišias aukojo Telšių vyskupas Antanas Vaičius. 

## Šaltiniai
Naujininkai (Chutorskojė)

**Naujininkai** (, nuo 1938 m. *Nauningen*, nuo 1946 m. ***Chutorskojė***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 19 km į vakarus nuo Pilkalnio, 19 km į šiaurę nuo Gumbinės, prie Eimenio.

## Istorija

Įkurti XVIII a. antroje pusėje. Istoriniuose šaltiniuose kaimas minimas *Naujehnen*, *Naujenincken* pavadinimais. 1785 m. buvo kulmiškių kaimas su 7 ugniakurais, 1822 m. – laisvųjų valstiečių 6 sodybos su 57 gyventojais. 1854 m. Naujininkuose buvo 6 gyvenamieji pastatai ir 60 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. prie kaimo prijungtas Dubinių dvaras. 

Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorijos dalis Eimenio kairiajame krante priklauso Gusevo rajono Kubanovkos kaimo gyvenvietei, dešiniajame krante – Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

Be to, Dubinių dvare 1905 m. buvo 63, 1910 m. – 64 gyventojai.

## Šaltiniai
Dubiniai (Pilkalnis)

**Dubiniai**, **Mažieji Šiupiniai** (, nuo 1938 m. *Duben*) – buvęs kaimas, vėliau dvaras Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 20 km į vakarus nuo Pilkalnio, 21 km į šiaurę nuo Gumbinės, Eimenio kairiajame krante.

## Istorija

Vadinti ir Mažaisiais Šiupiniais (*Klein Schupinnen*). 1785 m. buvo kulmiškių kaimas su 8 ugniakurais, 1821 m. – laisvai paveldimas dvaras su vėjo malūnu ir 68 gyventojais. 1854 m. Dubinių dvare buvo vėjo malūnas, 5 gyvenamieji pastatai ir 56 gyventojai. 1879 m. dvaras valdė 221 ha žemės, iš jų 159 ha ariamos, 38 ha pievų ir ganyklų, 15 ha miško; augino vilnai avis. Kitapus Eimenio dvarui priklausė Mažųjų Dubinių (*Klein Dubinnen*) palivarkas. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus dvaras. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. prijungtas prie Naujininkų. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Coccinella magnifica

***Coccinella magnifica*** – boružių (*Coccinellidae*) šeimos vabalas, išoriškai labai panašus į septyntaškę boružę (*Coccinella septempunctata*).

## Išvaizda
Dydis ir spalvos kaip septyntaškės boružės (*Coccinella septempunctata*). Šios dvi rūšys atskiriamos pagal baltas dėmes apatinėje kūno pusėje po šlaunimis: septyntaškė boružė (*Coccinella septempunctata*) turi tik dvi baltas dėmes, o *Coccinella magnifica* turi 4 – po vieną papildomą dėmę ant užpakalinių šlaunų.

Taip pat *Coccinella magnifica* ant antsparnių esančios juodos dėmės ("taškai") yra stambesni už *Coccinella septempunctata* taškus. Bet šis požymis nėra patikimas dėl to, kad taškų dydis ant skirtingų abiejų rūšių individų nevienodas.

## Biologija ir ekologija
Mirmekofilinė rūšis, susijusi su *[[Formica]]* genties skruzdėlėmis, dažniausiai rudosiomis miško skruzdėlėmis (*Formica rufa*). Minta skruzdžių „melžiamais“ amarais. Dėl unikalių *Coccinella magnifica* cheminių ir elgesio adaptacijų, skruzdės šios rūšies boružių nenuveja nuo amarų, kaip daugumos kitų amarais mintančių plėšrūnų, įskaitant ir kitas boružių rūšis.

Aptinkama spygliuočių ir mišriuose miškuose ar pamiškėse, dažniausiai ant pušų, netoli skruzdėlynų. Žiemoja dirvos paviršiuje po sudžiuvusiais augalais, ar miško paklotėje.

## Paplitimas
Palearktikoje lokaliose retose radimvietėse.

## Šaltiniai
Nefronas

**Nefronas** – mažiausias struktūrinis ir funkcinis inksto vienetas. Nefronas sudarytas iš kūnelio ir kanalėlių sistemos. Jį galima rasti žmonių bei visų stuburinių gyvūnų inkstuose, jis dalyvauja šlapimo susidarymo procese. Suaugusio žmogaus viename inkste yra nuo 1 iki 1,5 milijono nefronų.

Nefronų funkcijos:
 
* iš kraujo pašalina galutinius medžiagų apykaitos produktus, kaip antai šlapalą, šlapimo rūgštį, kreatininą.
 
* pašalina natrio, kalio, chlorido jonų perteklių, t. y. reguliuoja organizmo skysčių sudėtį ir kiekį, šarmų ir rūgščių pusiausvyrą.

## Išnašos
Papetė (rūbai)

**Papetė** – rūbo, dažniausiai marškinių ar lietpalčių dalis, gaubianti pečių viršutinę dalį ir skirta sutvirtinti rūbo plotą, patiriantį didesnes apkrovas ar papildomai apsaugoti nuo kritulių. Pavyzdžiui, marškinių papetė skirta apsaugoti vyriškų marškinių pečių dalį nuo susidėvėjimo dėvint švarką. Papetė gali būti vieno arba kelių sluoksnių – jei reikia tvirtumo. Papetė gali būti dviejų dalių – jei reikia itin tiksliai pritaikyti asimetriškam kūno sudėjimui ir didesnės judėjimo lasivės arba vientisa.

## Galerija

Vaizdas:Aufnahme der persönlichen Maße beim Maßschneider Sebastian Hoofs.jpg|Siuvėjas matuoja papetės aukštį
Vaizdas:Juliet in crepe blouse (33413264120).jpg|Moteriški marškiniai su papete


## Šaltiniai
* Papetė. In: *Aiškinamasis aprangos terminų žodynas* (anglų, vokiečių, prancūzų, rusų kalbomis) / Stanislovas Algimantas Ratautas, Eugenija Strazdienė, Ada Gulbinienė ; Kauno technologijos universitetas. – Kaunas: Technologija, 2014;
Mažasis Pilkalnis

**Mažasis Pilkalnis** (, nuo 1938 m. *Kleinschloßberg*) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 23 km į vakarus nuo Pilkalnio, 20 km į šiaurės vakarus nuo Gumbinės, Čiulkinių girios pakraštyje.

## Istorija

Įkurtas 1827 m., atskirus nuo Pilkalnio kaimo. 1854 m. Mažajame Pilkalnyje buvo 5 gyvenamieji pastatai ir 30 gyventojų. Iki 1834 m. priklausė Ragainės apskričiai, 1834–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Stimbirių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Malviško evangelikų liuteronų parapijai. Kaime buvo vėjo malūnas. Tarpukariu buvo vienas mažiausių kaimų apskrityje.

Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Černiachovsko rajono Kalužskojės kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai