open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Valerijus Kirpotinas

**Valerijus Kirpotinas** (1898 m. lapkričio 10 d. Kaune – 1997 m. gegužės 29 d. Maskvoje, Rusija) – TSRS literatūros kritikas.

## Biografija
Gimė 1898 m. lapkričio 10 d. Kaune. Nuo 1918 m. komunistų partijos narys, dirbo Maksimo Gorkio sekretoriumi. Dirbo Leningrado literatūros ir kalbų instituto direktoriumi, žurnalo *Marksizmo problemos* redaktoriaus pavaduotoju. 1932-1936 m. komunistų partijos literatūros skyriaus vedėjas, TSRS rašytojų sąjungos organizacinio komiteto sekretorius. Parašė knygas apie tokius rašytojus kaip Michailas Šolochovas, Leonidas Leonovas, Fiodoras Dostojevskis, Michailas Saltykovas-Ščedrinas ir Dmitrijus Pisarevas. Po karo dirbo M. Gorkio pasaulio literatūros institute. 1949 m. buvo atleistas iš visų užimamų pareigų, nes buvo apkaltintas dėl savo ideologijos, pašalintas iš komunistų partijos. Po Stalino mirties grįžo į rašytojų sąjungą ir dirbo rusų literatūros istorijos institute, daugiausiai tyrinėjo F. Dostojevskio kūrybą. Mirė 1997 m. gegužės 29 d. Maskvoje.   

## Darbai

* Радикальный разночинец Д. И. Писарев, Л., 1929
* Д. И. Писарев, изд. «Красная газета», Л., 1929
* Н. Г. Чернышевский и марксизм, изд. то же, Л., 1930
* Романы Леонида Леонова. М., ГИХЛ, 1932
* Наследие Пушкина и коммунизм
* статьи в журн. «Звезда», «Под знаменем марксизма», «Проблемы марксизма» и т. д.
* Достоевский в 40-е годы
* Достоевский в 60-е годы
* Мир и лицо в романах Достоевского
* Достоевский – художник: этюды и исследования. – Москва: Советский писатель, 1972. – 319 с.
* Мир Достоевского: этюды и исследования. – Москва: Советский писатель, 1980. – 375 с.
* Разочарование и крушение Родиона Раскольникова: книга о романе Ф. М. Достоевского «Преступление и наказание» / В. Я. Кирпотин. – Москва: Советский писатель, 1970. – 445 с.
* Кирпотин В. Ровесник железного века. // Составители Эдуард Пашнев, Наталья Кирпотина. – М.: Захаров. 2006. ISBN 5-8159-0576-3

## Nuorodos

* Biografija (rus.)
Vyriausybinių ryšių centras

**Vyriausybinių ryšių centras prie Krašto apsaugos ministerijos** – Lietuvos institucija, kurios paskirtis – įgyvendinti valstybės įslaptintos informacijos apsaugos politiką automatizuoto duomenų apdorojimo sistemų ir tinklų srityje bei nacionalinio saugumo ir gynybos tikslams naudojamų elektroninių ryšių, jų plėtros ir saugumo srityje.

## Istorija

Centras įkurtas 1993 m., panaikinus 1992–1993 m. veikusią valstybės įmonę „Vyriausybiniai ryšiai“, kuri savo ruožtu 1991 m. perėmė buvusio KGB Vyriausybinio ryšio skyriaus turtą.

Centras 1993–2013 m. buvo pavaldus Saugumo tarnybai (vėliau Valstybės saugumo departamentui), o nuo 2014 m. – Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministerijai.

## Direktoriai

* Vytas Gaidelis – 1993–2011 m.
* Vytautas Janušis – 2011–2014 m.
* Gunaras Glemža – 2014-2018 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos

Vyriausybinių ryšių centro interneto svetainė
Lžedimitrijus

**Lžedmitrijus** () gali reikšti:

* Lžedmitrijus I – 1605-1606 m. Rusijos caras.
* Lžedmitrijus II – aktyvus 1607-1610 m. pretendentas į Rusijos carus.
* Lžedmitrijus III – akyvus 1611-1612 m. pretendentas į Rusijos carus.
Amūrinis ežys

**Amūrinis ežys** (*Erinaceus amurensis*) – ežinių (*Erinaceidae*) šeimos, ežių (Erinaceinae) pošeimio, paprastųjų ežių (*Erinaceus*) genties gyvūnas.

## Paplitimas
Paplitęs Rytų Azijos dalyje – Rusijos Tolimųjų Rytų pietryčiuose (Primorės kraštas, Chabarovsko kraštas, Amūro sritis), Kinijos rytuose ir galbūt jos Sičuano provincijoje, Korėjos pusiasalyje.

## Buveinė
Gyvena labai skirtingose buveinėse, išskyrus kalnus, pelkynus ar aktyviai apdirbamus žemės plotus. Mėgsta gyventi kalnų ir kalvų slėniuose, lygumose, apaugusiose aukšta žole, ir krūmynais, kur mišriai auga spygliuočiai ir lapuočiai medžiai. Dažniausiai tai miškų pakraščiai, besiribojantys su pievomis ir kitais atvirais plotais prie upių slėnių.

## Apibūdinimas
Kūno ilgis 18,0–26,3 cm, uodegos ilgis 1,6–2,8 cm, priklausomai nuo metų laiko kūno svoris 600–1092 g. Nugarėlė apaugusi iki 2,4 cm ilgio šviesiai rudais spygliukais.

## Elgsena
Gyvena pavieniui. Daugiausiai aktyvus naktį ir sutemose, nors apsiniaukusiu, lietingu metu gali medžioti bet kuriuo paros laiku. Prieš atslenkančius šalčius, spalio mėnesį įminga. Tam pasirenka sausas netoli upių vietas su gausiai ant žemės nukritusiais medžių lapais arba įlenda po kelmų, išvartų ertmėmis. Poravimasis prasideda kovo pabaigoje ir balandžio pradžioje. Gimsta 3–8 jaunikliai. Lytiškai subręsta antrais gyvenimo metais. Per metus veda vieną jauniklių vadą.

## Mityba
Minta daugiausia sliekais, vabzdžiais ir kitais bestuburiais gyviais. Rečiau pasigauna smulkių stuburinių gyvūnų, iš jų daugiausia smulkių graužikų, pasmaguriauja paukščių kiaušiniais ir dar rečiau ėda ir vaisius.

## Sinonimai
* *Erinaceus chinensis* Satunin, 1907
* *Erinaceus dealbatus* Swinhoe, 1870
* *Erinaceus hanensis* Matschie, 1907
* *Erinaceus koreanus* Lönnberg, 1922
* *Erinaceus koreensis* Mori, 1922
* *Erinaceus kreyenbergi* Matschie, 1907
* *Erinaceus orientalis* Allen, 1903
* *Erinaceus tschifuensis* Matschie, 1907
* *Erinaceus ussuriensis* Satunin, 1907

## Šaltiniai

## Nuorodos

* itis.gov / ''Erinaceus amurensis'' Schrenk, 1859, *[[anglų kalba]]*
* departments.bucknell.edu / ''Erinaceus amurensis'', *anglų k.*
* iucnredlist.org / Erinaceus amurensis, *anglų k.*
* redbook-amur.ru / Ёж амурский / Erinaceus amurensis (Schrenk, 1859) , *[[rusų kalba]]*
* sevin.ru / Erinaceus amurensis Schrenk 1858 – Ёж амурский , *rusų k.*
Materijos-formos perskyra

**Materijos-formos perskyra** – Aristotelio išskirta ontologijos sąvokų pora, vėliau perimta kitų filosofų. **Materija** () yra potencialus substratas, nekintantis kintant substancijai, o **forma** () – materiją apibrėžiantis aktas. Ši Aristotelio teorija dar vadinama **hilemorfizmu**.

Ši teorija sukurta paaiškinti substancinį kitimą, kitaip tariant, kitimą, kai kinta ne tik akcidencijos, bet ir substancija (pavyzdžiui, tokiu kitimu laikoma mirtis).

Teigiama, kad materijos-formos perskyra leidžia paaiškinti substancijos kontigentiškumą (galimybę būti kažkuo kitu paaiškina materija), individualumą (skirtingos tos pačios rūšies substancijos skiriasi materija), vienį ir daugį (substancija viena, nes turi vieną formą, bet materija leidžia jai susidėti iš daug dalių).

## Išnašos
Aristotelio priežasčių teorija

**Aristotelio priežasčių teorija** – Aristotelio teorija, pagal kurią būtybių priežastys skirstomos į keturias rūšis: formalią, materialią, tikslinę ir veikiamąją.

Formali priežastis, atsakanti į klausimą „Kas?“, yra būtybės forma. Pavyzdžiui, namo atveju tai būtų forma, atitinkanti statybos planą.

Materiali priežastis, atsakanti į klausimą „Iš ko?“, yra materija. Pavyzdžiui, namo atveju tai būtų statybinės medžiagos.

Tikslinė priežastis, atsakanti į klausimą „Kam?“, yra tikslas, dėl kurio būtybė egzistuoja. Pavyzdžiui, namo atveju tai būtų buvimas buveine, dėl kurio jis yra statomas.

Veikiamoji priežastis, atsakanti į klausimą „Kam veikiant?“, yra tai, kas sukuria būtybę. Pavyzdžiui, namo atveju tai būtų statybininkai.

## Išnašos
Valstybės turto fondas

**Valstybės turto fondas** – Lietuvos institucija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės, veikusi 1998–2014 m.

## Istorija

Įmonė įkurta 1998 m., pertvarkius Lietuvos valstybinę privatizavimo agentūrą. Ji turėjo vykdyti valstybės įmonių ir turto privatizavimą.

2012 m. įstaigoje įkurtas Valdymo koordinavimo centras, ėmęs vykdyti valstybės įmonių priežiūrą, o 2014 m. fondas prijungtas prie Turto banko.

## Direktoriai

* Stasys Vaitkevičius – 1998–2000 m.
* Povilas Mališauskas – 2000–2006 m.
* Antanas Malikėnas – 2007 m.
* Audrius Rudys – 2007–2008 m.
* Jonas Niaura – 2008–2010 m.
* Aurelija Jakaitienė – 2010–2014 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos

Fondo tinklalapis 2008 m.
Dumortieritas

**Dumortieritas** – aliuminio borosilikatas, mineralas, kurio cheminė formulė – Al7BO3(SiO4).

Dumortieritas kristalizuojasi ortorombinėje sistemoje. Atrastas 1881 metais Alpėse ir pavadintas prancūzų paleontologo *Eugène Dumortier* garbei. Tipinė radimvietė – aukštatemperatūrinė aliuminio praturtinta regioninio metamorfizmo uolienų zona ir boro praturtintuose pegmatituose.

## Naudojimas

Naudojamas porceliano gamybai, kaip kolekcinis mineralas, rečiau naudotas juvelyrikoje.
Johannes Cornelisz Verspronck

**Johanesas** (ar Janas) **Verspronkas** (, apie 1606-09 m. – palaidotas 1662 m. birželio 30 d. Harleme) − XVII a. Nyderlandų tapytojas, portretistas.

## Biografija
Johanesas Verspronkas gimė 1606 − 1609 m. laikotarpyje tikriausiai Harleme. Jis buvo Harlemo tapytojo Cornelis Engelsz. (apie 1575−1650) sūnus. Mokėsi tikriausiai pas tėvą ir galbūt pas F. Halsą. 1632 m. registruotas Harlemo Šv. Luko vardo tapytojų gildijoje. Verspronkas likusį gyvenimą praleido Harleme. Sukūrė apie 100 paveikslų, iš kurių buvo kelios žanrinės scenos, vienas natiurmortas, o likusi dauguma − portretai. Pirmieji Verspronko portretai datuojami atliktais apie 1634 m. ir artimai sekė F. Halso maniera, veikėjai buvo vaizduojami standartinėmis pozomis.

Tarp 1640 ir 1643 m. J. Verspronkas nutapė 2 grupinius portretus „Šv. Elžbietos ligoninės regentės“, „Našlaičių prieglaudos regentės“ (abu Franso Halso muziejuje Harleme) ir daugiau nei 20 individualių portretų. Garsiausiu jo paveikslu minima „Mergaitė mėlynais drabužiais“ (1641). Po 1650 m. J. Verspronkas paprastai vaizduodavo portretų modelius sėdinčiais. J. Verspronkas mirė Harleme, palaidotas 1662 m. birželio 30 d.

## Darbų galerija

Vaizdas:Johannes Cornelisz. Verspronck - Portret van een meisje in het blauw - Google Art Project.jpg| „Mergaitė mėlynais drabužiais“ (1641, Amsterdamo valstybinis muziejus)
Vaizdas:The Regentesses of the St. Elisabeth's Hospital in Haarlem by Johannes Cornelisz Verspronck.jpg| „Šv. Elžbietos ligoninės regentės“ (1641, Franso Halso muziejus, Harlemas)
Vaizdas:Johannes Verspronck.Portret van Maria Strijp.jpg| „Maria Strijp portretas“ (1652, Amsterdamo valstybinis muziejus)
Vaizdas:Johannes Cornelisz Verspronck - Portrait of Jacobus Akersloot - 1655 - OS-I-336.JPG| „Dr. Jacobus Akersloot portretas“ (1655, Franso Halso muziejus, Harlemas)


## Šaltiniai

* *From Rembrandt to Vermeer: 17th-Century Dutch Artists.* Sud. Turner, Jane. Macmillan Reference, 2000, p. 376-377
* wga.hu
Emanuel de Witte

**Emanuelis de Vitė** (, 1617 m., Alkmaras, Nyderlandai – 1691 (1692) m., Amsterdamas) − XVII a. Nyderlandų tapytojas, bažnyčių interjerų vaizduotojas.

## Biografija

Emanuelis de Vitė gimė 1617 m. Alkmare. Jis mokėsi Delfte pas Evert van Aelst
(1602−1657). 1636 m. Vitė registruotas Alkmaro Šv. Luko vardo tapytojų gildijoje. 1639 ir 1640 m. vasaromis paminėtas Roterdame. 1641 m. spalį jo duktė buvo pakrikštyta Delfte ir 1642 m. birželį Vitė įstojo į Delfto Šv. Luko tapytojų gildiją. Delfte dailininkas gyveno iki 1652 m., kada persikraustė į Amsterdamą. Karjerą Emanuelis de Vitė pradėjo figūriniais paveikslais, pavyzdžiui, „Vertumnas ir Pomona“ (1644). Apie 1651 m. datuotas jo vienas pirmųjų architektūrinių paveikslų „Naujoji bažnyčia Delfte“, kuris buvo tiesiogiai įtakotas kito Delfto architektūrinių vaizdų tapytojo Gerard Houckgeest (apie 1660−1661).

Savo kūryboje Emanuelis de Vitė daugiau dėmesio teikė bažnyčių erdvės pajautimo, šviesos ir šešėlių žaismo jose perteikimui nei realių architektūrinių elementų tiksliam vaizdavimui ar bažnyčios lankytojų portretams. Tuo jis skyrėsi nuo Hendrick van Vliet (1611/1612−1675) ir Gerard Houckgeest, nors perėmė pastarojo kompozicinį sumanymą, kai bažnyčios kolonos vaizduojamos iškart už pirmojo plano. Po apie 1655 m. Vitė buvo paveiktas Pieter Saenredam kūrybos. Jis yra nutapęs prekyviečių ir buities scenų, kelis peizažus ir žinomas vienas jo natiurmortas. Emanuelis de Vitė mirė 1691 ar 1692 m. Amsterdame. Jo vieninteliu žinomu mokiniu buvo Hendrick van Streek (1659−po 1719).

## Darbų galerija


Vaizdas:385-Interieur Oude Kerk Amsterdam.jpg| „Senosios bažnyčios interjeras“ (Amsterdamo miesto muziejus)
Vaizdas:Emanuel de Witte - De binnenplaats van de beurs te Amsterdam.jpg| „Amsterdamo biržos kiemas“ (1653, Boijmans Van Beuningen muziejus, Roterdamas)
Vaizdas:Emanuel de Witte - Interior of a Church - Google Art Project.jpg| „Bažnyčios interjeras“ (1668, Boijmans Van Beuningen muziejus, Roterdamas)
Vaizdas:Interieur van een protestantse gotische kerk Rijksmuseum SK-C-270.jpeg| „Protestantų gotikinės bažnyčios interjeras“ (Amsterdamo valstybinis muziejus)
Vaizdas:Interieur van de Portugese synagoge te Amsterdam Rijksmuseum SK-A-3738.jpeg| „Amsterdamo žydų sinagogos interjeras“ (1680, Amsterdamo valstybinis muziejus)


## Šaltiniai

* *From Rembrandt to Vermeer: 17th-Century Dutch Artists.* Sud. Turner, Jane. Macmillan Reference, 2000, p. 400-402
* Encyclopaedia Britannica
* www.essentialvermeer.com
* wga.hu
Kianitas

**Kianitas** – mineralas, aliuminio silikatas, kurio cheminė formulė – Al2O(SiO4). Mineralo sinonimas – **distenas**.
## Naudojimas
Kianitas naudojamas kaip ugniai atsparus mineralas, keramikoje, indų gamyboje. Taip pat naudojamas kaip brangakmenis, ypač skaidūs kristalai.
Būties-esmės perskyra

**Būties-esmės perskyra** – Tomo Akviniečio išskirta ontologijos sąvokų pora. **Būtis** () – aktas, kuris yra „kiekvieno akto aktualumas“, o **esmė** () – potencija, ribojanti būtį.

Būties-esmės perskyroje priežastingumas turi pasireikšti tuo, kad esmė negali pati savęs aktualizuoti.

## Išnašos
Didžiosios Lenkijos žemuma

**Didžiosios Lenkijos žemuma** arba ***Didžiosios Lenkijos–Kujavijos žemuma*** () – Vidurio Europos lygumos dalis, esanti Lenkijoje, tarp Odros ir Vyslos upių. Sudaryta iš ledyninių ir vandeninių–ledyninių nuogulų. Būdingos moreninės kalvos ir kalvagūbriai, pakylantys iki 227 m aukščio. Yra senslėnių, ežerynų.

Vyrauja pušynai ir mišrieji miškai, pasėliai (bulvės, javai, daržovės).

Pagrindiniai miestai: Poznanė, Bydgoščius, Torūnė.

## Šaltiniai
Veluru

**Veluru** (), arba ***Veloras*** () – miestas pietų Indijoje, Tamilnade, prie Palaro upės, 145 km į vakarus nuo Čenajaus. Grūdininkystės rajono prekybinis ir transporto centras. Žemės ūkio žaliavų perdirbimas. Yra XVI a. tvirtovė, observatorija, zoologijos sodas, Džalakandešvaro šventykla, Šri Lakšmi auksinė šventykla.


Vellore vijayanagara kings fort.jpg|Veluru tvirtovė
Temple in Vellore Fort.JPG|Džalakandešvaro šventyklos gopura
Sripuram Temple Full View.jpg|Šri Lakšmi auksinė šventykla


## Šaltiniai
Veniovas

**Veniovas** () – miestas Rusijoje, Tulos srityje, 52 km į šiaurės rytus nuo Tulos. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie Maskvos–Donbaso linijos, praeina Riazanės–Kalugos plentas. Deimantinių instrumentų gamyba. Pieno pramonė. Veikia krašto muziejus. Yra Viešpaties Apsireiškimo, Šv. Dievo Motinos Ėmimo į Dangų cerkvės, sugriauto Šv. Mykolo soboro varpinė.

## Istorija

Veniovas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1371 m. Miesto teises gavo 1777 m. Veniove XVII–XVIII a. veikė Viešpaties Apsireiškimo vienuolynas.


Venyov (Tula Oblast) 03-2014 img11 StJohn the Baptist Church.jpg|Šv. Jono Krikštytojo cerkvė
Тульская область, Венёв. Церковь Богоявления.jpg|Viešpaties Apsireiškimo cerkvė
Venyov (Tula Oblast) 03-2014 img13 train station.jpg|Geležinkelio stotis


## Šaltiniai
Venecijos įlanka

**Venecijos įlanka** (, , ) – Adrijos jūros šiaurinė dalis, įsiterpusi tarp Italijos, Slovėnijos ir Kroatijos. Gylis iki 34 m. Šiaurės rytinė Venecijos įlankos dalis vadinama Triesto įlanka.

Potvyniai vyksta kas pusė paros, jų aukštis – 1,2 m.

Į įlanką suteka Po, Pjavės, Adidžės, Taljamento, Sočos, Brentos upės.

Prie Venecijos įlankos įsikūrusi Venecija.

## Šaltiniai
Vensenas

**Vensenas** () – miestas Prancūzijoje, Il de Franse, Marnos slėnio departamente, rytinis Paryžiaus priemiestis. Mašinų gamybos, chemijos pramonė. Karinė bazė. Yra XIV a. Venseno pilis su parku, Venseno miškas.

## Istorija

XVIII a. miestas buvo žymus porceliano gamybos centras. 1777 m. Venseno pilyje kalėjo Markizas de Sadas. 1929 m. didelė miesto dalis prijungta prie Paryžiaus.


Donjeon Vincennes.jpg|Venseno pilies donžonas
Vincennes - Hotel de ville (1).JPG|Rotušė
Église Saint-Louis de Vincennes - rue Céline Robert-rue Massue.jpg|Venseno bažnyčia


## Šaltiniai
Laima Jurevičienė

**Laima Jurevičienė** (g. 1959 m. rugpjūčio 19 d. Klaipėdoje) – lietuvių diplomatė, Lietuvos nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė prie Europos Tarybos.

## Biografija
1982 m. baigė Vilniaus universiteto Chemijos fakultetą, 1993–1994 m. VU studijavo tarptautinius ekonominius santykius.

1982–1985 m. buvo Chemijos ir cheminės technologijos instituto mokslinė bendradarbė, 1985–1988 m. – mokslinio gamybinio susivienijimo „Spartis“ vyriausioji technologė, vėliau – Žemės ūkio ministerijos Maisto pramonės departamento vyr. specialistė.

1995 m. pradėjo dirbti Užsienio reikalų ministerijoje, Techninės pagalbos skyriaus pirmą sekretore, 2000–2003 m. buvo Lietuvos ambasados Danijoje pirmoji sekretorė.

2003–2006 m. dirbo Vyriausybės kanceliarijoje Užsienio politikos skyriaus patarėja, vėliau – Lietuvos ambasados Austrijos Respublikoje patarėja.

2009–2011 m. buvo URM Amerikos, Afrikos, Azijos ir Okeanijos departamento Artimųjų Rytų ir Afrikos skyriaus vedėja, vėliau – šio departamento direktoriaus pavaduotoja. 2012–2015 m. vadovavo URM Vystomojo bendradarbiavimo departamentui.

Nuo 2015 birželio 15 d. buvo Lietuvos Respublikos nepaprastoji ir įgaliotoji ambasadorė prie Europos Tarybos. 

2021 m. birželio viduryje tapo Lietuvos generaline konsule Los Andžele.

## Šaltiniai

   

|-
Vienos Miškas

**Vienos Miškas** () – žemų kalnų masyvas Austrijoje, Rytų Alpėse, Žemutinės Austrijos ir Vienos žemėse. Ilgis ~50 km, plotis 20–30 km. Didžiausias aukštis – 893 m (Šepflio k.). Auga bukų, ąžuolų miškai.

Vienos Miškas įsikūręs greta Vienos miesto pakraščių ir yra mėgiama sostinės gyventojų poilsio vieta.

## Šaltiniai
Pelėkių kaimavietė

**Pelėkių kaimavietė** (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas 37961) yra šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Pelėkiuose (Darbėnų seniūnija), 2,4 km į rytus nuo kelio , Kulšės dešiniajame krante.

## Kaimavietė
Kaimavietė yra kaimo žemių pietrytiniame pakraštyje, upės pakrantėje esančioje aukštumoje, arčiau jos rytinio krašto. Saugoma teritorija stačiakampio plano, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 375 m ilgio ir 110 m pločio. Pietinėje, aukščiausioje vietoje stovi senas medinis kryžius. Iš vakarų pusės kaimavietę juosia nežymi loma, rytų pusėje – Kulšės slėnis, iš kitų pusių – dirbami laukai.

Teritorijos plotas – 4,188 ha.

0,5 km į pietus, kitapus Kulšės upelio yra Pelėkių senosios kapinės, 0,43 km į pietryčius – Auksūdžio senosios kapinės.

## Tyrimai
2011 m. kaimavietę išaiškino ir žvalgė Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutas (archeologinės ekspedicijos vadovas Vykintas Vaitkevičius). 

Ištirtas bendras 16 m² plotas. Aptiktas ilgalaikių arimų apardytas iki 38 cm storio kultūrinis sluoksnis, kuriame rasta degusių akmenų, molio tinko, kaimiškos žiestos keramikos, augaliniu reljefiniu ornamentu dekoruotų neglazūruotų koklių, puodyninių koklių, pora olandiškų pypkių kotelių fragmentų, porcelianinės pypkės galvutės dalis. 

Datuojama XVII–XVIII a.

2014 m. birželio 12 d. registruota nekilnojamųjų kultūros vertybių registre.

## Šaltiniai

* Vykintas Vaitkevičius. Projektuojamo dujotiekio dviejose alternatyviose trasose Klaipėdos ir Kretingos rajonuose 2011 m. archeologinių žvalgomųjų tyrimų ataskaita. – T. 1, 2. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 39, ap. 1, b. 2213, 2214

## Nuorodos
*Pelėkių kaimavietė, Pelėkių k., Darbėnų sen., Kretingos r. sav. – Kultūros vertybių registras 
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2011 metais
Verdenas

**Verdenas** () – miestas šiaurės Prancūzijoje, Lotaringijoje, Mezo departamente, prie Mezo upės. Yra X a. romaninė katedra, XVII a. tvirtovė, XVIII a. vyskupų rūmai, miesto vartai, Duamonto kaulų koplyčia, karo memorialas.

## Istorija

Verdenas () senovėje buvo galų tvirtovė. Nuo IV a. tapo vyskupijos centru. 843 m. čia pasirašyta žymi Verdeno sutartis, kuria Karolio Didžiojo vaikaičiai pasidalino Frankų imperiją. 1374 m. tapo laisvuoju imperijos miestu (valdant Šv. Romos imperijai). 1552 m. prijungtas prie Prancūzijos. 1792 m. dėl miesto susirėmė Prancūzijos ir Prūsijos pajėgos. 1916 m. ties Verdenu, vykstant I pasauliniam karui, vėl susigrūmė Prancūzija ir Vokietija. Beveik metus trukęs Verdeno mūšis buvo vienas didžiausių ir kruviniausių to karo mūšių (žuvo ~700–900 tūkst. žmonių).

Iki 1970 m. miestas valdiškai vadintas ***Verdenu prie Mezo*** (*Verdun-sur-Meuse*).


Promenade Wellington - Grande Vente Trottoir (14155141229).jpg|Centro gatvė
Verdun - cathédrale Notre-Dame (03).JPG|Katedra
Verdun - Centre mondial de la paix (03).JPG|Buvę vyskupų rūmai
Verdun - Porte Chaussée (3).JPG|Miesto vartai


## Šaltiniai
Vereščiaginas

**Vereščiaginas** () – miestas Rusijoje, Permės krašte, į vakarus nuo Permės. Rajono centras. Pro miestą eina Kirovo–Permės geležinkelio atkarpa, Očioro–Sivos plentas. Geležinkelių aptarnavimas. Maisto, trikotažo pramonė. Yra cerkvė.

## Istorija

Gyvenvietė pavadinta dailininko Vasilijaus Vereščiagino garbei. Miesto statusas suteiktas 1941 m.

## Šaltiniai
Silimanitas

**Silimanitas** – mineralas, aliuminio silikatas, kurio cheminė formulė (Al2O3)(SiO2). Pavadinimas suteiktas amerikiečių chemiko Benjamino Silimano garbei.

Silimanitas nesilydo ir netirpsta rūgštyse. Dėl šių savybių dažnai naudojamas ugniai atspariuose gaminiuose. Skaidrūs kristalai naudojami juvelyrikoje.
Medomiškių kapinynas

**Medomiškių kapinynas**, kitaip – **Laukžemės kapinynas II** (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas 37960) yra šiaurės vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Medomiškių šiaurės vakariniame pakraštyje (Darbėnų seniūnija), kelio  dešinėje pusėje, 0,55 km į rytus nuo Kulšės upelio.

## Kapinynas
Įrengtas lygiame lauke su vos žymia lėkšta pakiluma. Teritorija stačiakampio plano, 100 x 100 m dydžio. Vakariniu pakraščiu praeina kelias Darbėnai–Laukžemė, o iš kitų pusių juosia dirbami laukai.

Kapinynas apardytas ilgalaikių arimų, XX a. pab. tiesiant naftotiekį.

Teritorijos plotas – 0,9969 ha.

1,77 km į šiaurės vakarus – šiaurę yra Laukžemės kapinynas, 2,8 km į šiaurės vakarus – Laukžemės II kapinynas. 

## Tyrimai
2011 m. kapinyną išaiškino ir žvalgė Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutas (archeologinės ekspedicijos vadovas Vykintas Vaitkevičius). 

Rasta pavienių archeologinių radinių iš suardytų degintinių žmonių kapų: nuo ugnies apsilydžiusių žalvarinių juostinių apyrankių fragmentų, puoštų įkartėlių ornamentais. 

Datuojamas II tūkstantmečio pradžia.

2014 m. birželio 12 d. registruotas nekilnojamųjų kultūros vertybių registre, kuriame vadinamas Laukžemės kapinynu II.

## Šaltiniai

* Vykintas Vaitkevičius. Projektuojamo dujotiekio dviejose alternatyviose trasose Klaipėdos ir Kretingos rajonuose 2011 m. archeologinių žvalgomųjų tyrimų ataskaita. – T. 1, 2. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 39, ap. 1, b. 2213, 2214

## Nuorodos
*Laukžemės kapinynas II, Medomiškių k., Darbėnų sen., Kretingos r. sav. – Kultūros vertybių registras 
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2011 metais
Laukžemės II kapinynas

**Laukžemės II kapinynas** (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas 37959) yra šiaurės vakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Laukžemės vakariniame pakraštyje (Darbėnų seniūnija), kelio Laukžemė–Būtingė dešinėje pusėje, 0,97 km į pietvakarius nuo Šventosios upės.

## Kapinynas
Įrengtas atskiroje, apie 100 m skersmens ir 2–3 m aukščio lėkštašlaitėje kalvelėje, kurią iš rytų pusės juosia bevardis upeliukas, o iš vakarų ir šiaurės pusių – mišku apaugusios, šiek tiek pelkėtos daubos. Teritorija dirvonuoja, vietomis iškasinėta duobėmis, šiaurės rytinėje dalyje apaugusi pušynu. Jos pietiniu pakraščiu praeina kelias Laukžemė–Būtingė.

Teritorijos plotas – 0,531 ha.

1,7 km į vakarus – šiaurės vakarus yra pirmasis Laukžemės kapinynas, 2,8 km į pietryčius – Medomiškių (Laukžemės) kapinynas.

## Tyrimai
2011 m. kapinyną išaiškino ir žvalgė Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutas (archeologinės ekspedicijos vadovas Vykintas Vaitkevičius). 

Kapinyne ištirtas 10 m² plotas, rasta pavienių archeologinių radinių iš suardytų griautinių žmonių kapų: geležinis įmovinis ietigalis lapo formos plunksna, žalvarinės suktos antkaklės fragmentas, bronzinė grandelė. 

Anksčiau kapinyno teritorijoje buvo rastas geležinis įmovinis kirvis, kurį saugo Kretingos muziejus.

Datuojamas I tūkstantmečiu.

2014 m. birželio 12 d. registruotas nekilnojamųjų kultūros vertybių registre.

## Šaltiniai

* Vykintas Vaitkevičius. Projektuojamo dujotiekio dviejose alternatyviose trasose Klaipėdos ir Kretingos rajonuose 2011 m. archeologinių žvalgomųjų tyrimų ataskaita. – T. 1, 2. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 39, ap. 1, b. 2213, 2214

## Nuorodos
*Laukžemės kapinynas, Laukžemės k., Darbėnų sen., Kretingos r. sav. – Kultūros vertybių registras 
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2011 metais
Daubėnų senovės gyvenvietė

**Daubėnų senovės gyvenvietė** (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas 37962) – archeologinė gyvenvietė vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Daubėnuose (Darbėnų seniūnija), 130 m į vakarus nuo kelio , Tenžės upelio kairiajame krante.

## Senovės gyvenvietė
Neįtvirtinta senovės gyvenvietė apima aukštumos kyšulį, įsiterpiantį į Tenžės upelio vingio slėnį. Saugoma teritorija netaisyklingo plano, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 315 m ilgio, nuo 110 m pločio šiaurinėje dalyje iki 165 m pločio pietinėje pusėje, apnaikinta ilgalaikių arimų. Išilgai vakarinio pakraščio praeina lauko kelias Daubėnai–Lazdininkai. Iš šiaurės ir pietų ją riboja nedidelės daubos, iš vakarų – Tenžės slėnis, iš rytų – geležinkelis Kretinga–Darbėnai.

Teritorijos plotas – 4,1673 ha.

1,35 km į vakarus yra Erškėtyno šaltinis ir akmuo, Erškėtyno koplyčia, 2,3 km į pietvakarius – Joskaudų (Tarvydų, Dimitravo) kapinynas, 2,9 km į pietryčius – Genčų kapinynas.

## Tyrimai
2011 m. senovės gyvenvietę išaiškino ir žvalgė Klaipėdos universiteto Baltijos regiono istorijos ir archeologijos institutas (archeologinės ekspedicijos vadovas Vykintas Vaitkevičius).

Ištirtas 2 m² plotas, kuriame aptiktas iki 40 cm storio kultūrinis sluoksnis su 25 cm skersmens ir 7 cm gylio plokščiadugne stulpaviete, rasta pavienių archeologinių radinių: molio tinko trupinių, žiestos keramikos su linijiniu ornamentu šukė, 2 lipdytos lygiosios keramikos šukės, metalinio šlako gabalėlis.

Datuojamas I tūkstantmečio II puse – II tūkstantmečio pradžia.

2014 m. liepos 22 d. registruota nekilnojamųjų kultūros vertybių registre.

## Šaltiniai

* Vykintas Vaitkevičius. Projektuojamo dujotiekio dviejose alternatyviose trasose Klaipėdos ir Kretingos rajonuose 2011 m. archeologinių žvalgomųjų tyrimų ataskaita. – T. 1, 2. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 39, ap. 1, b. 2213, 2214

## Nuorodos
* Daubėnų senovės gyvenvietė, Daubėnų k., Darbėnų sen., Kretingos r. sav. – Kultūros vertybių registras 
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2011 metais
Kazys Volkovickis

**Kazys Volkovickis** (1897 m. Kaune – 1935 m. vasario 6 d. Kaune) – Lietuvos lenkų kilmės Lietuvos visuomenės veikėjas, vargonininkas, politikas, LR Antrojo Seimo narys.

## Biografija
Gimė 1897 m. Kaune, 1919-1920 m. priklausė Lietuvos Lenkų karinei organizacijai. 1920 m. buvo vienas iš Lietuvos lenkų darbo sąjungos įkūrėjų. 1923-1926 m. buvo LR Antrojo Seimo narys, priklausė lenkų frakcijai. Mirė 1935 m. vasario 6 d. Kaune.

## Literatūra

* Krzysztof Buchowski, "Polacy w niepodległym państwie litewskim 1918-1940", Białystok 1999
Zinovijus Siderskis

**Zinovijus Siderskis** (1897 m. gruodžio 28 d. Kaune – 1938 m. rugpjūčio 22 d. Kijeve) – Ukrainos TSR ir Moldavijos ATSR politikas.

## Biografija
Gimė 1897 m. gruodžio 28 d. Kaune meistro šeimoje. I pasaulinio karo metu su tėvais pabėgo į Romnus, kur 1917 m. baigė technikos mokyklą. 1919 m. tapo Romnų rajono partijos komiteto sekretoriumi. 1921-1927 m. Poltavos, Černigovo rajonų komitetų sekretorius. 1927 m. tapo Ukrainos TSR kino ir fotografijos komiteto valdybos pirmininko pavaduotojas. Daug prisidėjo prie Ukrainos TSR kino produkcijos vystymo. 1935-1937 m. dirbo įvairiuose Moldavijos ATSR valdžios organuose. Nuo 1937 m. liepos iki lapkričio buvo TSRS žemės ūkio komisaro pavaduotojas. 1937 m. lapkričio 26 d. suimtas ir apkaltintas šnipinėjimu Lenkijai.  Nuteistas ir sušaudytas 1938 m. rugpjūčio 22 d., reabilituotas 1958 m. kovo 21 dieną. 

## Nuorodos

* Biografija (rus.)
Grynuolis

**Grynuolis** – mineralas arba mineralų klasė, kurį sudaro vienas cheminis elementas. Grynuolių mineralų klasei labai reti fosfidų, silicidų, nitridų ir karbidų mineralai.

## Klasifikacija
* Metalai ir metalų lydiniai
** Vario-Kupalito grupė (vario grynuolis, švinas, aukso grynuolis, sidabro grynuolis, nikelis, aliuminis, aurikupritas, tetraaurikupritas, novodnepritas, katirkitas, aniuitas, kupalitas, hunchunitas)
** Cinko-Žalvario grupė (kadmis, cinkas, titanas, renis, žalvaris, zanghengitas, danbaitas, tongksinitas)
** Indžio-Alavo grupė (Indis, alavas, juanjiangitas, sosositas)
** Gyvsidabrio-Amalgamos grupė (amalgama, gyvsidabris, belendorfitas, kolimitas, paračačneritas, čačneritas, luanheitas, eugenitas, močellandsbergitas, veišanitas, aukso amalgama, potaritas, švino amalgama)
** Geležies-chromo grupė (kamacitas, geležis, chromas, antitaenitas, taenitas, tetrataenitas, chromferidas, vairauitas, ferchromidas, avaruitas, Džedvabitas)
** Platinos grupės metalai (osmis, rutenioiridžioosmidas, rutenis, paladis, iridis, rodis, platina)
** Platinos grupės lydalai
* Metalų karbidai, silicidai, nitridai, fosfidai
** Metalų karbidai
** Metalų silicidai 
** Metalų nitridai
** Metalų fosfidai
* Metaloidai ir nemetalai
** Arseno grupė ((bismutas, stibis, arsenas, stibarsenas, arsenolampritas, paraarsenolampritas, paradokrasitas)
** Anglies-silicio grupė (grafitas, chaoitas, fulerutas, deimantas, lonsdeilitas, silicis)
** Sieros-seleno-jodo grupė (siera, rosikiitas, telūras, selenas)
* Nemetalų karbidai ir nitridai
** Nemetalų karbidų grupė (moisanitas)
** Nemetalų nitridų grupė (nieritas, sinoitas)
* Kiti metalai, metaloidai, nemetalai, jų lydalai ir karbidai, silicidai, nitridai ir fosfidai.

## Paplitimas

Gamtoje grynuoliai randami labai retai. Grynuoliu pavidalu gamtoje randami apie 45 cheminiai elementai. Pagal akademiką Vernadskį 0,1 % Žemėje randamų elementų yra grynuoliai (skaičiuojant ir atmosferoje esančias dujas (ne mineralus))
Vernadskio kalnai

**Vernadskio kalnai** – polediniai kalnai rytų Antarktidoje, į pietus nuo Enderbio žemės (rytinė Karalienės Modos žemės dalis). Ilgis ~400 km. Aukštis viršija 1000 m (kai kurios viršukalnės – >1600 m). Virš kalnų slūgso iki 1000 m storio sniego sluoksnis.

Kalnai atrasti 1964 m. tarybinės antarktinės ekspedicijos ir pavadinti geochemiko Vladimiro Vernadskio garbei.

## Šaltiniai
Vernigerodė

**Vernigerodė** () – miestas vidurio Vokietijoje, Saksonijoje-Anhalte, prie Holtemės upelio, Harco kalnų papėdėje. Elektros variklių gamybos, chemijos-farmacijos pramonė. Svarbus turistinis centras, kurortas. Mieste išlikę daug architektūros paveldo: viduramžių pilis (XIX a. perstatyta neoromaniniu stiliumi), XV a. pab. rotušė su mediniu fasadu, cigarų ir alkoholinių gėrimų gamykla, kiti gotikinės architektūros statiniai. Yra siaurasis geležinkelis į Brokeno kalną, 1902 m. imperinis žvalgybos bokštas.

## Istorija

Vernigerodė išaugo aplink XII a. pilį. Šaltojo karo metais buvo VDR–VFR pasienio miestas.


WernigerodeCastleWinter.jpg|Pilis
Wernigerode (2013-06-03), by Klugschnacker in Wikipedia (14).JPG|Rotušė
Wernigerode Blick vom Schloss by Stepro 05.jpg|Miestas


## Šaltiniai
Domenico Fontana

**Domenikas Fontana** (, 1543 m., Melidė, Tičinas – 1607 m. birželio 28 d., Neapolis) – italų vėlyvojo renesanso architektas ir inžinierius, kilęs iš itališkai kalbančios Šveicarijos.

## Biografija

Domenikas Fontana gimė 1543 m. Melidės kaime Tičine prie Lugano ežero, itališkai kalbančioje Šveicarijoje, tuomet Milano hercogystėje. 1563 m. D. Fontana persikėlė į Romą, paminėtas dirbantis stiukoistu *[[Santa Maria in Vallicella]]* bažnyčioje. Po to dirbo kardinolui Montalto (būsimasis popiežius Sikstas V). Kardinolui jis suprojektavo vilą Kvirinalo kalvoje (sunaikinta) ir koplyčią Šv. Marijos Didžiojoje bažnyčioje (Siksto koplyčia, 1585). 1585-86 m. Domenikas Fontana išgarsėjo pastatęs raudono granito obeliską iš *Circus Gai et Neronis* (originaliai iš Sen. Egipto Aleksandrijos) Šv. Petro aikštės viduryje. Vėliau jis pastatė antikinius obeliskus prie Šv. Marijos Didžiosios bažnyčios (1587), Šv. Jono Laterano bazilikos (1587–88) ir *Piazza del Pòpolo* aikštėje (1589). Tarp kitų Domeniko Fontanos statinių: Laterano rūmai (1585–89), Vatikano biblioteka (1587–90). Jis prižiūrėjo Šv. Petro bazilikos kupolo statybas, vadovaujamas Džakomo dela Portos (1588–1590). D. Fontana, užsakytas popiežiaus Siksto V, daug dirbo ties Romos miesto planais, sukūrė *Via Felice* gatvę (1585–1589).

1592 m. D. Fontana buvo apkaltintas neteisingu visuomenės lėšų naudojimu ir jį iš visų postų pašalino popiežius Klemensas VIII. 1593 m. Domenikas Fontana persikėlė į Neapolį, ėjo karališkojo inžinieriaus pareigas pas Mirandos grafą. Neapolyje pagrindiniu jo projektu buvo Neapolio karališkūjų rūmų statybos (1600–1602). D. Fontana mirė 1607 m. birželio 28 d. Neapolyje. Palaidotas *Sant'Anna dei Lombardi* bažnyčioje. Jo biografiją 1642 m. publikavo Džovanis Baljonė, 1672 m. − Džovanis Pjetras Beloris.

## Darbų galerija


Santa Maria Maggiore, cappella sistina cupola.JPG| Siksto koplyčios kupolas iš vidinės pusės, Didžioji Švč. Marijos bazilika, Roma
Fontana dell'Acqua Felice (Rome).jpg| *Acqua Felice* arba Mozės fontanas (D. Fontanos dizainas), Roma
Nettuno6.JPG| Neptūno fontanas (D. Fontanos dizainas), Neapolis
Napoli - Palazzo Reale19.jpg| Neapolio karališkieji rūmai


## Šaltiniai

* Encyclopaedia Britannica
* [treccani.it](http://www.treccani.it/enciclopedia/domenico-fontana_(Dizionario-Biografico)/)
* Oxford Index
Aukštutinės Angaros dubuma

**Aukštutinės Angaros dubuma** () – įduba Rusijoje, Priebaikalėje, Buriatijos šiaurėje, tarp Aukštutinės Angaros ir Šiaurės Mujos kalnagūbrių. Ilgis virš 100 km, aukštis virš jūros lygio iki 800 m. Dubumos dugnu teka Aukštutinė Angara.

Pievų ir pelkių augmenija mainosi su maumedžių, pušų ir beržų miškų plotais.

Dubumą kerta Baikalo-Amūro magistralė. Čia įsikūrusios gyvenvietės: Naujasis Uojanas, Kumora, Angoja.

## Šaltiniai
Aukštutinės Angaros kalnagūbris

**Aukštutinės Angaros kalnagūbris** () – kalnagūbris Rusijoje, Priebaikalėje, šiaurės Buriatijoje, Šiaurės Baikalo kalnyno pietrytinėje dalyje. Ilgis ~200 km. Aukštis iki 2608 m. Šiaurėje leidžiasi į Aukštutinės Angaros dubumą. Sudaro Aukštutinės Angaros ir Mamos vandenskyrą.

Kalnai sudaryti iš kristalinių uolienų su granito intruzijomis. Šlaituose auga maumedynai, aukštikalnėse – kalnų tundra.

## Šaltiniai
Verėja

**Verėja** () – miestas Rusijoje, Maskvos srityje, Naro Fominsko miesto apygardoje, 95 km į pietvakarius nuo Maskvos, 22 km į pietus nuo Možaisko, prie Protvos upės. Tai mažiausias Maskvos srities miestas. Siuvimo fabrikas. Yra kremliaus liekanos, stovi XVI a. Kristaus Gimimo soboras, XVII a. Viešpaties Žengimo Jeruzalėn cerkvė (buv. Spaso vienuolynas), 1803 m. Pranašo Elijo cerkvė, 1798 m. Konstantino ir Elenos cerkvė, 1777 m. Viešpaties Apsireiškimo cerkvė, 1788 m. mokyklos pastatas, XIX a. sentikių cerkvė, viešieji pastatai.

## Istorija

Verėja rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1371 m., kai žygį į Maskvą surengė Algirdas. XIV a. sudaryta tvirtovė. 1408 m. Verėją nusiaubė totoriai, 1389–1432 m. pateko į Maskvos kunigaikštystę, o 1432–1486 m. buvo Verėjos dalinės kunigaikštystės sostinė. 1445 m. nuniokota Kazimiero Jogailaičio. XVIII a. buvo svarbus amatų ir prekybos centras. 1782 m. tapo apskrities miestu. XIX a. Verėjos reikšmė sumenko.


Vereya Nativity Cathedral distance 01.JPG|Kristaus Gimimo soboras
Vereya Epiphany church 11.JPG|Viešpaties Apsireiškimo cerkvė
Vereya Kirovskaya St 52.JPG|Medinė architektūra
Vereya gorodishche 01.JPG|Verėjos piliakalnis (kremliaus piliavietė)


## Šaltiniai
Septakordas

**Septakordas** – septimos apimties akordas, sudarytas iš keturių tercijomis išdėstytų garsų. Kartais kuris nors garsas (dažniausiai kvinta) gali būti praleidžiamas (nepilnas septakordas). Septakordas yra akordas sudarytas iš kvintakordo prie kurio pridėta dar viena nata (garsas). Intervalas tarp kraštinių garsų, t. y. tarp akordo šaknies ir viršutinės natos, yra septima. Pridedant įvairias septimas (padidintą/sumažintą) prie įvairių kvintakordų galima sudaryti labai daug skirtingų septakordų.

## Septakordų klasifikacija
Dažniausiai šio akordo rūšys yra skirstomos ir vadinamos pagal kvintakordo bei septimos tipus; taigi, jeigu akordas sudarytas iš mažorinio kvintakordo ir mažosios septimos skaičiuojant nuo šaknies, jis yra vadinamas **mažoriniu/minoriniu septakordu**. Kai kvintakordo ir septimos tipai būna identiški (pvz., jie abu yra arba mažoriniai (didžioji septima), arba minoriniai(mažoji septima), arba sumažinti (sumažintoji septima)), pavadinimas sutrumpinamas. Mažorinis/mažorinis septakordas yra paprastai vadinamas **mažoriniu septakordu**. Išimtis šiai taisyklei yra padidintieji akordai. Kadangi padidintas/padidintas septakordas nėra dažnai naudojamas, santrumpa **padidintasis ** yra naudojama padidintajam/minoriniam septakordui. Be to , **pusiau-sumažintas** reiškia sumažintą/minorinį, o **dominantinis** reiškia mažorinį/minorinį septakordą. Kai tipas iš viso nenurodytas, kvintakordas laikomas mažoriniu, o septima yra suprantama kaip minorinė (pvz. „C“ akordas yra „C mažorinis kvintakordas“, o „C7“ yra „C mažorinis/minorinis septakordas“, dar žinomas kaip „C dominant septakordas“).

### Terciniai septakordai
Patys dažniausi būna terciniai septakordai, sudaryti naudojant iš eilės einančias mažorines tercijas (jungiančias 4 pustonius) ir/arba minorines tercijas (3 pustonius). Kadangi septakorde yra tik trys intervalai (4 natos), ir kiekvienas gali būti arba mažorinis, arba minorinis, yra 8 galimos kombinacijos, bet, deja, tik septynios iš jų yra atrandamos klasikinėje bei populiariojoje muzikoje. Padidintas/padidintas septakordas, apibrėžtas šaknimi, didžiąja tercija, padidintąja kvinta ir padidintąja septima, t. y. 3 didžiųjų tercijų eile, yra labai retai naudojamas tercinis septakordas. To priežastimi tampa šio akordo disharmoninė lygybė vienai pilnai oktavai (3 didžiosios tercijos = 12 pustonių = 1 oktava) ir todėl akordo šaknis puikiai konsonuoja dera) su 4 akordo nata (ta pati nata, pakelta viena oktava). Dažniausiai naudojami terciniai septakordai:
**Populiariojoje ir klasikinėje muzikoje naudojami septakordai:**

### Neterciniai septakordai

Septakordai taip pat gali būti sudaromi naudojant padidintuosius ir sumažintuosius kvintakordus. Tokie akordai yra **neterciniai** ir gali būti naudojami netercinėje harmonijoje. Tokių akordų (trijų intervalų derinių) galima sudaryti netgi 64, tačiau tik keli iš jų yra dažnai naudojami muzikoje. **Štai šie dažniausiai naudojami neterciniai septakordai:**
Žilvinas Marcinkevičius

**Žilvinas Marcinkevičius** (g. 1967 m. rugpjūčio 24 d. Šakiuose) – verslininkas.

## Biografija
Broliai – Gintaras Marcinkevičius (g. 1969), Mindaugas Marcinkevičius (g. 1971).

Po „Leo LT“ ir konflikto su Dariumi Mockumi 2009 m. emigravo į Airiją.

## Apdovanojimai
* Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Karininko kryžius, 2004

## Nuorodos
Gyvūnų kapinės

**Gyvūnų kapinės** – kapinės, skirtos laidoti gyvūnams.

## Istorija

Daugelis žmonių kultūrų laidojo mirusios gyvūnus. Senovės Egipte katės buvo laikomos šventomis, mumifikuojamos ir laidojamos. Didžiausios senovės pasaulyje šunų kapinės buvo atrastos Aškelono nacionaliniame parke Aškelone, Izraelyje.

Londono Haid Parke, vartų sargo sode, 1881–1903 m. buvo neformalios gyvūnų kapinės. Nuo pirmojo gyvūno, vardu Cherry, palaidojimo iki oficialaus kapinių uždarymo 1903 m., kapinėse palaidota 300 gyvūnų. Kapai turėjo miniatiūrinius antkapius. 1967 m. kapinėse palaidotas paskutinis gyvūnas – šuo Princas, Karališkųjų jūrų pėstininkų talismanas. Pirmuoju zoologiniu nekropoliu yra laikomos Cimetière des Chiens kapinės, veikiančios nuo 1899 m. Asnières-sur-Seine, Paryžiuje. Didžiausios ir seniausios JAV gyvūnų kapinės yra Hartsdeile, Niujorko valstijoje. Jų pradžia laikomi 1896 m., kuomet Manheteno veterinaras pasiūlė dėl gyvūnėlio mirties besigraužiančiai šeimininkei palaidoti jos gyvūną jam priklausiusiam obelyne. 2010 m. duomenimis, šiose kapinėse palaidota daugiau nei 70000 gyvūnų.

## Laidojimo galimybės

Naminiai ir kiti gyvūnai, prie kurių žmonės emociškai prisiriša, dažnai laidojami su tam tikrais ritualais. Dauguma šeimų mirusius gyvūnėlius laidoja savo žemėje, dažniausiai kiemuose. Gyvūnų kapinės siūlo vieną ar kelias laidojimo galimybes: karstus, urnas kremuotiems palaikams. Pelenai taip pat gali būti užkasti ar išbarstyti. Memorialinės kremacijos metu kartu kremuojami keli gyvūnai, o jų pelenai išbarstomi kapinėse. Dažniausiai gyvūnų kapinės turi koplyčias, kuriose gali būti laikomos nedenominacinės krikščioniškos arba su religijomis nesiejamos ceremonijos.

2010 m. sausį Vakarų Lindsėjaus rajono taryba davė leidimą Stentone prie Lengvorto įkurti vadinamas „žaliąsias kapines“, kuriose gyvūnai galėtų būti laidojami šalia žmonių. Tai pirma tokia vieta Anglijoje. JAV meno kolekcionierė Pegė Gugenhaim yra palaidota šalia savo šunų kapo prie savo namų, Palazzo Venier dei Leoni (dabar – Pegės Gugenhaim Kolekcija, meno muziejus Venecijoje, prie Didžiojo kanalo).

## Lietuvoje

Pirmosios Lietuvoje oficialios gyvūnų kapinės įkurtos Vilniuje, tarp Gariūnų ir Liudvinavo. Šios kapinės įrengtos 2011 m. Vilniaus miesto savivaldybės skirtame 45 arų žemės plote. Kapinių taisyklės numato individualias arba grupines gyvūnų kapavietes, leidžia statyti paminklus, neviršijančius 60 cm aukščio, kapus tverti tvorelėmis. Per pirmus dvejus metus kapinėse palaidota apie 100 naminių gyvūnų, daugiausia šunų. Vilniuje, Karoliniškėse, miške prie televizijos bokšto yra nelegalios naminių gyvūnų kapinės. Pagal seniausią datuotą antkapį (1970 m.) galima spręsti, kad gyvūnai šioje vietoje laidojami nuo pat Karoliniškių mikrorajono įkūrimo. 

2019 m. pradėjo veikti oficialios Vainatrakio naminių gyvūnų kapinės Kauno rajone.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* International Association Of Pet Cemeteries & Crematories 
* Interfaith Association of Animal Chaplains 
* Virtualios gyvūnų kapinės 
* JAV ir Kanados gyvūnų kapinių sąrašas
Lukrecija

**Lukrecija** () – Sen. Romos istorijos moteris-herojė.
 
## Istorija

Anksčiausiai Lukrecijos istoriją paliudijo Sen. Romos istorikas Kvintas Fabijus Piktoras (III a. pr. m. e.) ir ją perpasakojo Titas Livijus (I a. pr. m. e.). Lukrecija gyveno VI a. pr. m. e. tirono Lucijaus Tarkvinijaus laikais. Ji buvo ypač graži ir dora patricijaus Lucijaus Tarkvinijaus Koliatino žmona. Koliatinas pasigyrė savo draugams kariams, kad jo žmona pralenkė savo dorybe jų žmonas. Būrys kareivių parjojo į Romą tuo įsitikinti ir rado Lukreciją su tarnaitėmis verpiant vilną nesant vyro namie. 

Lukrecijos vaizdas sužadino tirono sūnaus Seksto Tarkvinijaus aistrą. Po kelių dienų Tarkvinijus slaptai atvyko į Koliatino namus. Lukrecija priėmė jį kaip garbingą svečią, tačiau Tarkvinijus netikėtai įsiveržė į jos apartamentus ir grasindamas nužudyti išprievartavo. Priėmusi tėvo ir vyro priesaiką atkeršyti Tarkvinijų giminei, Lukrecija nusižudė durklu siekdama išsaugoti savo garbę. Lucijus Junijus Brutas tuomet sukėlė pasipiktinusią Romos liaudį prieš tironą ir jį privertė bėgti. Įvykiai paprastai datuojami 509 m. pr. m. e. − Romos respublikos įkūrimo data.
 
Istorija įkvėpė vėlesnių laikų Europos menininkus. Yra kitų, šiek tiek besiskiriančių tarpusavyje, istorijos versijų.

## Vaizdinių galerija


Vaizdas:Tizian 094.jpg| „Tarkvinijus ir Lukrecija“, aut. Ticianas, XVI a. antra pusė, renesansas
Vaizdas:Veronese.Lucretia01.jpg| „Lukrecija“, aut. Paolas Veronezė, XVI a. antra pusė, renesansas
Vaizdas:Guido Reni - Lucretia - Google Art Project.jpg| „Lukrecija“, aut. Guido Reni, XVII a., barokas
Vaizdas:Rembrandt van Rijn - Lucretia - Google Art Project.jpg| „Lukrecija“, aut. Rembrantas, XVII a., barokas


## Nuorodos

* Nacionalinė Vašingtono dailės galerija
* Encyclopaedia Brittanica
Karvių kautynės

**Karvių kautynės** – tradicinis Šveicarijos renginys, dažniausiai vykstantis Valė kantone. Karvių kautynėse, priešingai nei koridoje, karvės kaunasi tarpusavyje.
Kiekvienais metais Valė kantone vyksta karvių kautynių serija, vadinama „karalienių kovomis“ (). „Karalienių kovos“ prasidėjo XX a. trečiajame dešimtmetyje ir kasmet pritraukia virš 50 000 žiūrovų. Kovų nugalėtoja tituluojama Karalienių Karaliene (). Metų gale Aproze yra rengiamas kautynių superfinalas, kuriame šešiose svorio kategorijose kaunasi šešios geriausios kiekvieno regiono karvės.

Karvės natūraliai kaunasi dėl dominavimo bandoje, būtent ši savybė ir išnaudojama karvių kautynėse. Renginiuose Šveicarijoje naudojamos Hérens veislės karvės. Prieš kautynes karvėms nuzulinami ragai, tad susirėmimo metu gyvūnai daugiausiai stumdosi. Iš susirėmimų pasitraukusios karvės pašalinamos iš kovos tol, kol ringe lieka vienintelis gyvūnas. Kartais karvės kautynių metu išvis atsisako fiziškai kontaktuoti viena su kita. Kiekvienos kautynės gali tęstis iki 40 minučių.

Panašūs renginiai vyksta Aukštutinėje Savojoje, Prancūzijoje, Aostos slėnyje, Italijoje, ir Kafkasöro plynaukštėje Artvine, Turkijoje, kur yra vadinami bulių kautynėmis.

## Šaltiniai
* Hunt, Julie, 13 April 2003. „Locking horns in canton Valais “. Accessed 8 July 2006.
* Hayes-Gehrke, Melissa N. „In the mood: Swiss always enjoy a good cow fight “. Accessed 8 July 2006.

## Nuorodos
* Oficiali „Valė karalienių“ svetainė  (pranc.)
* Kautynių taisyklės  (pranc.)
* Šveicarijos Hérens veisėjų federacija  (pranc.)
* Puslapis iš Šveicarijos televizijos TSR (pranc.)
Raganiukės teatras

**Raganiukės teatras** – tai repertuarinis teatras vaikams, rengiantis gastroles Lietuvoje ir užsienyje. Raganiukės teatras yra įsikūręs Vilniuje. Neformalaus scenos menų tinklo (IETM) narys. Įkūrėja ir ilgametė jo vadovė – režisierė Rita Urbonavičiūtė.  

Adresas: S. Stanevičiaus g. 24, LT-07102, Fabijoniškės.

## Repertuaras
Repertuarą sudaro spektakliai pagal užsienio klasiką ir Lietuvos nacionalinę dramaturgiją. Daug dėmesio skiriama lietuvių liaudies tautosakai. Per ją vaikams perteikiama tarmė ir papročiai. Jie inscenizuojami, kuriamos autentiškos ir šiuolaikinės muzikos, garso, vaizdo improvizacijos, interaktyvumas ir edukacija.
„Raganiukės teatro“ kūrybinė trupė pristato spektaklius Lietuvoje ir tarptautiniuose festivaliuose. Per 16 metų pastatyta 40 spektaklių.

## Istorija
Siekdama įamžinti rašytojo Otfrydo Proislerio teisingumo ir gėrio personažą Raganiukę, R. Urbonavičiūtė, sulaukusi autoriaus palaikymo, pavadino teatrą Raganiukės vardu. Subūrusi nepriklausomą teatro trupę Vilniuje, režisierė statė spektaklius, rengė gastroles Lietuvoje ir užsienyje. Teatrui buvo suteiktas profesionalaus teatro statusas, įsteigta Mažųjų teatro akademija, sukurtos meninė-vaidybinė TV laida vaikams „Raganiukės stebuklai“. Remiama Radijo ir televizijos fondo, režisierė sukūrė laidų ciklą vaikams. Laida „Pasaulio teatras vaikams“ veikė kaip projekto „Modernus teatras šiuolaikiniam vaikui“ dalis. Jos transliavimo metu vaikai ir jaunimas buvo supažindinami su senuoju ir naujuoju pasaulio teatru. Šios laidos metu buvo populiarinamas teatro menas ir kūrėjai.

„Raganiukės teatras“ pirmasis po Nepriklausomybės atgavimo buvo pakviestas dalyvauti tarptautiniame ASSITEJ festivalyje Lenkijoje su spektakliu, pastatytu pagal A. A. Milno klasikinį kūrinį vaikams „Mikė Pūkuotukas“ (spektaklio dailininkė R. Urbonavičiūtė). Teatro trupė aktyviai dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose: tarptautiniame nepriklausomų teatrų vaikams festivalyje Taline „Salon“, Kopenhagos festivalyje „H. K. Andersenas vaikams“, IV respublikiniame teatrų festivalyje vaikams ir jaunimui „Ledinė zylutė“, Dalios Tamulevičiūtės profesionalių festivalyje. 2013 metais „Raganiukės teatro“ trupė Danijoje (Vailės miestelio lietuviams), Švedijoje (Geteborgo ir Skonės lietuviams) ir Čikagoje, JAV, pristatė labdaringą interaktyvų edukacinį spektaklį pagal originalų režisierės parašytą scenarijų „Teatro žaidimų skrynelė“.
 
Nuo 2010 m. išleidžiama po 3 premjeras.

2011 metais sukūrė miuziklą „Kaip Grinčas Kalėdas vogė“.

2012–2013 metais pristatytas daugiau nei 20 spektaklių repertuaras.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Raganiukės teatras (lt, ru, en)