Lietuvių žygis į Voluinę (1262)

**Lietuvių žygis į Voluinę** () – 1262 m. vasaros antroje pusėje surengtas Lietuvos karalystės karo žygis į Haličo-Voluinės kunigaikštystę, keršto žygis už 1258-1259 m. žiemą surengtą Haličo-Voluinės ir Aukso ordos chano Burundajaus žygį į Lietuvą, plėšikavimo kampanija, nesąlygojusi teritorinių pokyčių.

Kampanija aprašyta Haličo-Voluinės metraštyje, aprašymas pakartotas Pilname rusų metraščių sąvade. Užfiksuoti rusėnų pajėgų vadų vardai – Voluinės kunigaikštis Vasilko Romanovičius (), jo sūnus Vladimiras (), vaivados Želislavas () ir Stepanas Medušnikas (). Lietuvos kariuomenei vadovavo Gaudižodis Tiudjominaitis. Abejų pusių pajėgų dydžiai neužfiksuoti.

Haličo-Voluinės metraštyje nurodoma, kad 6770 m. nuo pasaulio sutvėrimo (1262 m.) vasarą Mindaugas surengė sėkmingą žygį prieš lenkus. Prie jo pajėgų prisidėjo ir iš Riazanės pabėgęs kunigaikštis Ostafijus Konstantinovičius, apibūdinamas kaip „pasmerktas ir nedoras“. Lietuvos pajėgoms per Rasų (Joninių, Kupuolių) šventę po trumpos apgulties pavyko paimti Jazduvą (dab. Varšuva), nužudyti Mazovijos kunigaikštį Zemovitą, o jo dvylikametį sūnų Konradą paimti į nelaisvę ir su daug belaisvių grįžti namo.

Siekdamas išnaudoti aplinkybes – surinktą kariuomenę ir Haličo-Voluinės kunigaikščio Vasilko išvykimą į karo žygį prie Podolės Kamenco, Mindaugas kariuomenę pasiuntė į dar vieną žygį – prieš Haličą-Voluinę. Haličo-Voluinės metraštyje ši kampanija pateikiama kaip keršto žygis už prieš trejus metus surengtą rusėnų ir mongolų antpuolį.

Lietuvių įsiveržimas vyko dvejomis kryptimis – viena grupuotė užsimėmė plėšikavimu ir belaisvių grobimu šiaurinėje Voluinėje, kita – žygiavo į Melniką. Prieš pirmąją grupuotę Vasilkas pasiuntė Želislavo ir Stepano Medušniko vadovaujamas iš Voluinės Vladimiro išvykusias pajėgas, pats apsiėmė vadovauti prieš antrąją kovojusiai grupuotei.

Metraštyje nurodoma, kad pirmoji grupuotė buvo nedidelė ir judėjo greitai, todėl Želislavui nepavyko jos pasivyti net iki pasienyje buvusios Jasolnos (dešinysis Pripetės intakas). Lietuviai sėkmingai pasitraukė prisigrobę daug belaisvių. Apie pirmosios grupuotės sutriuškinimą ar užgrobtus trofėjus metraščiuose duomenų neužfiksuota.

Vasilko vadovaujamos pajėgos, prie Nebelio () ežero įsikūrusio to paties pavadinimo miestelio dabartinėje Ukrainos Rivnės srityje pasivijo Gaudižodžio Tiudjominaitičio vadovaujamas pajėgas, kurios iki tol kovojo Melniko apylinkėse. Haličo-Voluinės metraštyje pateikiamas Nebelio mūšio aprašymas:*Tuomet kunigaikštis Vasilkas išjojo jų vytis su savo sūnumi Vladimiru, bajorais ir tarnais, pasitikėdamas Dievu, Jo švenčiausia Motina ir Šventojo kryžiaus jėga. Jie juos pasivijo ties Niebliu. Lietuviai buvo apsistoję prie ežero. Pamatę artėjančią kariuomenę, jie išsirikiavo trimis eilėmis už skydų – pagal savo paprotį. Vasilkas, taip pat išrikiavęs savo kariuomenę, žygiavo prieš juos, ir abi pusės susikovė. Lietuviai, neatlaikę spaudimo, puolė bėgti. Tačiau jiems nebuvo kur bėgti, nes aplink buvo ežeras. Tuomet juos pradėjo pjauti, o kiti paskendo ežere. Ir taip jie visi buvo sunaikinti – nė vienas neliko gyvas*.Šis mūšis yra laikomas pirmuoju Nebelio paminėjimu, nors vietinė tvirtovė buvo pastatyta anksčiau.

Metraštyje taip pat teigiama, kad rusėnų kariuomenė šiame mūšyje nbeveik nepatyrė nuostolių – "Tik vienas žmogus žuvo iš Vasilko būrio – Preiboras, Stepono Rodivyčiaus sūnus. " Po mūšio pas Vasilką atvyko Lietuvos ir Haličo pasienyje buvusios Pinsko kunigaikštystės kunigaikščiai Fiodoras, Demidas ir Jurijus, kurie kartu atšventė pergalę.

## Išnašos

## Literatūra

* Галицко-Волынская летопись .
* Отражение набега литовских войск на Волынь , Военные конфликты, кампании и боевые действия русских войск 860–1914 гг., Проект «РУНИВЕРС»
* Пашуто В. Т., Образование Литовского государства, М.: АН СССР, 1959.
* Полное собрание русских летописей. Т. 2. stulp. 855–856.
* Соловьев, Сергей Михайлович (1820–1879)., История России с древнейших времен / соч. Сергея Соловьева. – Изд. 5-е. -Москва : В Унив. тип. (Катков и К°), 1874–1889.