open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
MED-EL

**MED-EL** – pasaulinė technologijų bendrovė, kuri vykdo tyrimus, susijusius su klausos sutrikimu ir kuria bei gamina implantuojamas klausymo sistemas. Tai yra kochleariniai implantai, vidurinės ausies implantai, kaulinio laidumo klausos implantai, elektroakustiniai klausos implantai ir smegenų kamieno klausos centro implantai. Būstinė yra įsikūrusi Insbruke, Austrijoje. Įmonė įkurta 1990 m. „MED-EL“ yra privati įmonė, kuri yra valdoma bendrasavininkės, tarptautiniu mastu pripažintos mokslininkės ir tyrėjos Ingeborg Hochmair.

## Istorija
Austrų mokslininkai Ingeborg Hochmair ir Erwin Hochmair sukūrė pirmąjį pasyvų vieno kanalo kochlearinį implantą. Šio prietaiso implantacija įvyko 1977 m. Vienoje ir buvo lūžio taškas kurtumo gydymui. Toliau plėtojant technologiją Hochmair‘s 1990 m. įkūrė „MED-EL“ Insbruke, Austrijoje. Nuo 2003 m. amerikietis fiziologas ir apdovanojimų pelnęs išradėjas Geoffrey R. Ball tapo įmonės verslo vieneto „VIBRANT MED-EL“ vyriausiuoju technologijų vadovu.

## Tyrimai ir plėtra
2013 m. rugpjūčio mėn. buvo įkurtas naujas pastatas, specialiai skirtas moksliniams tyrimams ir plėtrai.

„MED-EL“ veikia daugiau nei 100 pasaulio šalių, įskaitant Europą, Ameriką, Artimuosius Rytus, Aziją ir Australiją. Įmonės būstinė yra Insbruke, Austrijoje.

## Apdovanojimai
Ingeborg ir Erwin Hochmair 2004 m. buvo apdovanoti Miuncheno technikos universiteto garbės daktaro laipsniu, kaip „klausos sutrikimų technologijų pionieriai“, už pirmojo daugiakanalio kochlearinio implanto su hibridine technologija sukūrimą. 2013 m. Ingeborg Hochmair Niujorke gavo prestižinį Lasker-DeBakey klinikinių medicinos tyrimų apdovanojimą už savo vaidmenį kuriant šiuolaikinį kochlearinį implaną.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* MED-EL svetainė
* HearPeers svetainė 
* European Patent Organization 
* Cochlear Implant Online 
* Research Gate
* Lasker Foundation 
* MED-EL atstovai Lietuvoje
Karosinis (12231310)

**Karosinis** – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 3,5 km į šiaurę nuo Utenos, Vyžuonėlių miške. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,2 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 98 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais. Vakaruose išteka upelis link Šventosios upės intako Vyžuonos. Į pietvakarius įsikūręs Vyžuonėlių kaimas.

## Šaltiniai
Karosinis (12231311)

**Karosinis** – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 4,5 km į šiaurę nuo Utenos, Skaistašilio miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,19 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 106,5 m. Krantai žemi, ištisai apaugę medžiais ir krūmais, tik pietinis krantas aukštas. Ežeras nenutekantis, priklauso Ožkabalių upelio baseinui (Davilos intakas, Vyžuonos upės baseinas). Pietrytine pakrante eina kelias .

## Šaltiniai
Bobovacas

**Bobovacas** (, ) – buvęs miestas vidurio Bosnijoje ir Hercegovinoje, Bosnijos Federacijoje.

## Istorija

Šis miestas viduramžiais buvo Bosnijos karalystės sostine.

Kadaise įtvirtintas viduramžių miestas, o šiuo metu muziejus po atviru dangumi.

Miesto likučiai yra netoli Varešo ir Borovicos kaimų.

Miestas buvo pastatytas Bosnijos valdytojo Stepono II karaliavimo metu ir pirmą kartą buvo paminėtas 1349 m.

Bosnijos karalius Steponas Tomaševičius karo metu su Osmanų imperija perkėlė sostinę į Jaicę.

Osmanai įsiveržė į Bobovaco miestą 1463 m. Tais pačiais metais jie užvaldė visą kraštą.

Bobovacas dabar yra saugoma kultūros vieta.

## Kapavietė
Bosnijos karūnos brangenybės savo laiku buvo saugomos Bobovace.

Karališkąją koplyčią sudarė kelių Bosnijos karalių ir karalienių kapinės. Penkiuose kapuose, esančiuose mauzoliejuje, nerasta jokių griaučių. Nustatyti griaučiai priklauso Dabišai, Ostojai, Ostojičiui, Tvrtko II ir Tomui. Daroma prielaida, kad vieni iš likusių palaikų priklauso paskutiniam karaliui Tomaševičiui. Tik vieneri palaikai, randami šalia karaliaus Tvrtko II griaučių, yra moteriški, tad greičiausiai Tvrtko II žmonai, karalienei Dorotėjai.

## Galerija

File:Bobovac.jpg
File:Bobovac_1.jpg
File:Bobovac_2.jpg
File:Bobovac_5.jpg
File:Akropole_na_Bobovci,_kdysi_sidelnim_hrade_bosenskych_kralu.jpg


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Bosnian royal town of Bobovac – bhputovanja.ba
Ice on Fire

**„Ice on Fire“** – 1985 m. išleistas devynioliktas studijinis britų atlikėjo Elton John albumas. Tai pirmasis albumas nuo 1976 m. „Blue Moves“, kurį prodiusavo Gus Dudgeon, prieš tai prodiusavęs daugumą Eltono Džono aštuntojo dešimtmečio albumus. Senuosius grupės narius pakeitė David Paton ir Charlie Morgan, įskaitant ir Fred Mandel, grojusį pastarojo albumo ture.

Albumas nesusilaukė didelio pasisekimo JAV pardavimuose, pajėgė pasiekti tik 48-tą vietą. Tačiau Jungtinėje Karalystėje priešingai, pasiekė 3-ią vietą. „Nikita“ ir „Wrap Her Up“ – vieninteliai hitai, patekę į Top 20. Albumas Amerikos Valstijose 1986 m. tapo auksiniu. 

## Turinys
Prie albumo įrašymo prisidėjo ir tuometinis „Wham!“ grupės narys George Michael, kuris padėjo įrašyti „Nikita“ ir „Wrap Her Up“. Taipogi įrašinėjant albumą prisidėjo tokie įžymūs atlikėjai kaip Nik Kershaw, Sister Sledge, Pino Palladino, Mel Gaynor bei Millie Jackson. Pastaroji atliko duetu su Eltonu dainą „Act of War“. Roko grupės „Queen“ nariai  Roger Taylor ir John Deacon grojo būgnais ir bosine gitara dainoje „Too Young“. Senuosius grupės narius pakeitė David Paton, Charlie Morgan ir Fred Mandel. Šįkart albumą prodiusavo aštuntojo dešimtmečio Eltono Džono albumų prodiuseris Gus Dudgeon'as.

## Dainų sąrašas
Visas dainas parašė Elton John ir Bernie Taupin, išskyrus kur pažymėta.

#### Pirmoji pusė

# „This Town“ – 3:56
# „Cry to Heaven“ – 4:16
# „Soul Glove“ – 3:31
# „Nikita“ – 5:43
# „Too Young“ – 5:12

#### Antroji pusė

# „Wrap Her Up“ (John, Taupin, Davey Johnstone, Fred Mandel, Charlie Morgan, Paul Westwood) – 6:21
# „Satellite“ – 3:57
# „Tell Me What the Papers Say“ – 3:40
# „Candy by the Pound“ – 3:56
# „Shoot Down the Moon“ – 5:09

CD formate visos dainos yra sudėtos į vieną nuo 1 iki 10. 

### Papildomi įrašai (1985 CD ir 1992 MCA)

# „Act of War“ (duetas su Millie Jackson) – 4:43

### Papildomi įrašai (1999 Mercury)

# „The Man Who Never Died“ (John) – 5:12
# „Restless“ (gyvai 1984 m.) – 4:25
# „Sorry Seems to Be the Hardest Word“ (gyvai 1977 m.) – 3:23
# „I'm Still Standing“ (gyvai 1984 m.) – 4:52
Miralem Pjanić

**Miralemas Pjaničius** (*Miralem Pjanić*, g. 1990 m. balandžio 2 d.) – futbolininkas iš Bosnijos, saugas.

## Karjera
Kaip profesionalas žaidė prancūzų „FC Metz“ ir „Olympique Lyonnais“ klubuose.

Nuo 2011 m. atstovavo Roma, o 2016 m. perėjo į Turino „Juventus“.

## Pasiekimai
**Juventus**
* Serie A: 2016–2017, 2017–2018
* Coppa Italia: 2016–2017, 2017–2018
* Supercoppa Italiana: 2018

## Rinktinės
* Atstovavo Liuksemburgo jaunimo rinktines.
* Vėliau pasirinko Bosnijos vyrų futbolo rinktinę.

## Dalyvavimas čempionatuose

|}

## Išnašos

## Nuorodos
* 
*
Suomijos moterų ledo ritulio rinktinė

**Suomijos moterų ledo ritulio rinktinė** – nacionalinė moterų komanda, atstovaujanti Suomijai tarptautinėse varžybose. Daugkartinė pasaulio ir olimpinė prizininkė.

## Dalyvavimas čempionatuose
### Olimpinės žaidynės

### Pasaulio čempionatas

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Nadia Comăneci

**Nadja Elena Komaneči** (*Nadia Elena Comăneci*; g. 1961 m. lapkričio 20 d.) – buvusi Rumunijos gimnastė, penkiskart olimpinė čempionė asmeninėse rungtyse. Komaneči buvo pirmoji gimnastė, gavusi „tobulą“ 10.0 taškų sumą 1976 m. olimpinėse žaidynėse Monrealyje, vėliau šiose žaidynėse gavo dar šešis „10-ukus“, taip laimėdama tris aukso medalius. 1980 m. olimpinėse žaidynėse Maskvoje laimėjo dar du aukso medalius. Per savo karjerą Komaneči laimėjo devynis olimpinių žaidynių ir keturis pasaulio čempiontų medalius.

Komaneči laikoma viena žymiausių gimnastų, taip pat prisidėjusio prie šio sporto populiarinimo. 2000 m. *Laureus* ją išrinko viena geriausių XX a. sportininkių. Nuo 1989 m. gyvena Jungtinėse Valstijose, yra ištekėjusi už gimnasto, olimpinio čempiono Barto Konerio.

## Šaltiniai
Vittoria Puccini

**Vitorija Pučini** (, g. 1981 m. lapkričio 18 d. Florencija) –  italų kino ir televizijos aktorė.

## Filmografija
### Kinas
* Tutto l'amore che c'è (2000)
* Paz! (2002)
* Operazione Appia Antica (2003)
* Ma quando arrivano le ragazze? (2005)
* Colpo d'occhio (2008)
* Baciami ancora (2010)
* La vita facile (2011)
* Acciaio (2012)
* Magnifica presenza (2012)
* Dėl visko kaltas Froidas (2014)
* Maraviglioso Boccaccio (2015)
* Tiramisù (2016)
* The Place (2017)
* Cosa fai a Capodanno? (2018)

### Televizija
* La crociera (2001, miniserialas)
* Sant'Antonio di Padova (2002, miniserialas)
* Elisa di Rivombrosa (2003-2004, serialas)
* Imperium: Nerone (2004, miniserialas)
* Elisa di Rivombrosa 2 (2005, serialas)
* Il destino di un principe (2006)
* Le ragazze di San Frediano (2006, miniserialas)
* La baronessa di Carini (2007, miniserialas)
* Tutta la verità (2009, miniserialas)
* C'era una volta la città dei matti... (2010, miniserialas)
* Violetta (2011, miniserialas)
* Altri tempi (2013, miniserialas)
* Anna Karenina (2013, miniserialas)
* L'Oriana (2015, miniserialas)
* Romanzo famigliare (2018, miniserialas)

## Pagrindiniai apdovanojimai
* Kineo apdovanojimas – geriausia aktorė (2010)
* Kineo apdovanojimas (nominacija) – geriausia aktorė (2008)
* Šanchajaus filmų festivalis – geriausia aktorė (2010)
* Venecijos kino festivalis – specialus apdovanojimas (2004)

## Nuorodos

* IMDb profilis
* Oficialus puslapis
Pierfrancesco Favino

**Pjerfrančesko Favino** (, g.  1969 m. rugpjūčio 24 d. Roma) – italų aktorius, vaidinantis ne tik gimtinėje kuriamuose filmuose, bet taip pat Holivude ir kitose Europos šalyse. 

## Filmografija
### Kinas

* Pugili (1995)
* Il principe di Homburg (1997)
* In barca a vela contromano (1997)
* Dolce far niente (1998)
* Bonanno - A Godfather's Story (1999)
* La carbonara (2000)
* L'ultimo bacio (2001)
* La verità vi prego sull'amore (2001)
* Da zero a dieci (2001)
* El Alamein - La linea del fuoco (2002)
* Emma sono io (2002)
* Passato prossimo (2003)
* Al cuore si comanda (2003)
* Mariti in affitto (2004)
* Le chiavi di casa (2004)
* Nessun messaggio in segreteria (2005)
* Amatemi (2005)
* Kriminalinis romanas (2005)
* Nepažįstamoji (2006)
* Naktis muziejuje (2006)
* Saturno contro (2007)
* Narnijos kronikos – princas Kaspijanas (2008)
* Miracle at St. Anna (2008)
* L'uomo che ama2008)
* Angelai ir demonai(2009)
* Baciami ancora (2010)
* Cosa voglio di più (2010)
* Figli delle stelle (2010)
* La vita facile (2011)
* L'industriale (2011)
* A.C.A.B. (2012)
* Posti in piedi in paradiso (2012)
* Fontanos aikštė (2012)
* World War Z (2013)
* Lenktynės (2013)
* Senza nessuna pietà (2014)
* Une mère (2015)
* Suburra (2015)
* Le confessioni, (2016)
* Žmona ir vyras (2017)
* My Cousin Rachel (2017)
* Chi m'ha visto (2017)
* A casa tutti bene (2018)
* The Catcher Was a Spy (2018)
* Moschettieri del re - La penultima missione (2018)
* Išdavikas (2019)
* Hammamet (2019)

### Televizija

* Una questione privata (1991)
* Correre contro TV (1996)
* Amico mio  (1993-1998, serialas)
* Bonanno (1999)
* I giudici - Excellent Cadavers (1999)
* Padre Pio (2000)
* La sindone - 24 ore, 14 ostaggi (2001)
* Giuda (2001)
* Tommaso (2001)
* Gli insoliti ignoti (2002)
* Ladri ma non troppo TV (2003)
* Ferrari (2003, miniserialas)
* Part-time (2003)
* Gino Bartali - L'intramontabile (2005, miniserialas)
* Liberi di giocare (2007, miniserialas)
* Pane e libertà (2009, miniserialas)
* Il generale Della Rovere (2011, miniserialas)
* Qualunque cosa succeda TV (2014, miniserialas)
* Marco Polo (2014-2016, serialas)

## Apdovanojimai ir nominacijos

## Nuorodos

* IMDb profilis
* Oficialus puslapis
Toni Servillo

**Toni Servillo** (pilnas vardas – *Marco Antonio Servillo*; g. 1959 m. sausio 25 d.) – italų aktorius, teatro direktorius ir režisierius.

## Biografija
1977 m. Servillo įkūrė teatro studiją Kazertoje, o 1987 m. buvo vienas iš „Teatro Uniti“ steigėjų. Čia jis daugelį metų dirba teatro direktoriumi ir režisieriumi, o teatras pasižymi savita Neapolietiška kalba bei savo poetinėmis bei dramos spektakliais. 1999 m. Servillo debiiutavo kaip režisierius muzikiniame teatre, sukurtamas spektaklį „La cosa rara“, taip pat jo spektakliai buvo rodomi Neapolio, Venecijos, Monte Karlo teatruose, taip pat užsienio šalyse: Prancūzijoje, Portugalijoje ir kitur.

Kine Servillo pripažinimą atnešė bendradarbiavimas su režisieriumi Paolo Sorrentino – filmuose „Il Divo“ ir Silvio“ jis įkūnijo Italijos politikos asmenybes Giulio Andreotti ir Silvio Berlusconi. Viso Servillo nusifilmavo 6 Sorrentino filmuose.

Kartu su aktoriumi Daniel Auteuil yra vieninteliai, du kartus laimėję Europos kino apdovanojimą už geriausią vyro vaidmenį.

Jo brolis Peppe Servillo – kompozitorius.

## Pagrindiniai apdovanojimai
* Romos filmų festivalis – geriausias aktorius (2010)
* Bastijos filmų festivalis – geriausias aktorius (2011)
* Sevilijos filmų festivalis – geriausias aktorius (2013)
* CinEuphoria apdovanojimas – geriausias aktorius (2015)
* David di Donatello – geriausias aktorius (2005, 2008, 2009, 2014)
* David di Donatello (nominacija) – geriausias aktorius (2002, 2013, 2017, 2019)
* Europos kino apdovanojimas – geriausias aktorius (2008, 2013)
* Europos kino apdovanojimas (nominacija) – geriausias aktorius (2005)
* Ciak d'oro – geriausias aktorius (2009, 2013, 2014)
* Ciak d'oro (nominacija) – geriausias aktorius (2002)
* Globo d'oro – geriausias aktorius (2009)
* Globo d'oro (nominacija) – geriausias aktorius (2008, 2011, 2013)
* Golden Goblets – geriausias aktorius (2001)
* Nastro d'argento – geriausias aktorius (2005, 2008, 2009)
* Nastro d'argento (nominacija) – geriausias aktorius (1998, 2002, 2011, 2017, 2018)
* IOMA apdovanojimas – geriausias aktorius (2005)
* IOMA apdovanojimas (nominacija) – geriausias aktorius (2009, 2014)
* Venecijos kino festivalis – geriausias aktorius (2007)

## Filmografija
* Morte di un matematico napoletano (1992)
* Rasoi (1993)
* I vesuviani (1997)
* Teatro di guerra (1998)
* L'uomo in più (2001)
* Luna rossa (2001)
* Le conseguenze dell'amore (2004)
* Notte senza fine (2004)
* Incidenti (2005)
* Sabato, domenica e lunedì (2005)
* Mergina prie ežero (2007)
* Lascia perdere, Johnny! (2007)
* Gomora (2008)
* Il Divo (2008)
* Gorbačiovas (2010)
* Noi credevamo (2010)
* Una vita tranquilla (2010)
* Un balcon sur la mer (2010) 
* Il gioiellino (2011)
* È stato il figlio (2012)
* L'altro mare (2011) 
* Bella addormentata (2012)
* Tegyvuoja laisvė (2013)
* La grande bellezza (2013)
* Le confessioni (2016)
* Lasciati andare (2017)
* Mergina rūke (2017)
* Hitler contro Picasso e gli altri (2018, dokumentinis) 
* Silvio (2018)

## Šaltiniai

## Nuorodos

* IMDb profilis
Jazepas Urdzė

**Jazepas Urdzė** (; 1909 m. rugsėjo 7 d. Kauno gubernijos Mažeikių apskr. Akmenės vlsč. Gaudžiočių kaime – 
1985 m. sausio 27 d. Bad Godesberge (dab. Bonos miesto dalis), VFR) – iš Lietuvos latvių kilęs  evangelikų liuteronų kunigas, Baltijos šalių studentų veikėjas.

## Biografija
Gimė ir augo vidutinių ūkininkų šeimoje. Nuo 1932 m. studijavo evangelikų liuteronų teologiją Vytauto Didžiojo universitete Kaune, o 1936 m. – Latvijos universitete Rygoje. 1937 m. buvo ordinuotas kunigu. Dirbo sielovados darbą Skuodo ir Biržų evangelikų liuteronų parapijose. 1937 m. vedė vokiečių kilmės Vera Strauß. 1938 m. kaip Lietuvos Respublikos delegatas dalyvavo *Pasauliniame krikščioniškų bažnyčių suvažiavime* Amsterdame. 1941 m. su žmona ir dviem vaikais persikėlė gyventi į Vokietiją, gyveno *Gross Spiegel* kaimelyje Pomeranijoje. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje šeima apsigyveno vakarinėje Vokietijos dalyje.

Dar būdamas studentu 1938 m. Jazepas Urdzė įkūrė ekumeninę Lietuvos ir Latvijos krikščionių studentų organizaciją. 1947 m. Vokietijoje ją atkūrė, pritraukdamas ir estų studentus. Tais pačiais metais buvo išrinktas šios organizacijos – *Baltijos šalių krikščionių studentų sąjungos* – generaliniu sekretoriumi. Sąjunga organizavo  pabaltiečių studentų kultūrinę veiklą, leido metraštį „Baltisches Jahrbuch“ (o lietuvių sekcija dar ir informacinį laikraštuką „Annabergo lapelis“). Vakarų Vokietijos centre, ant Annabergo kalno prie Bonos už paimtą kreditą 1951 m. organizacija nusipirko karo metu sugriautą vilą. Studentų ir talkininkų pastangų dėka pastatas buvo atstatytas, įrengtos konferencijų patalpos ir bendrabutis. Anabergo centre buvo rengiamos bendros ir atskiros Estijos, Latvijos bei Lietuvos akademinio jaunimo šventės, įvairūs minėjimai. 

Šis Baltijos šalių studentų kultūros centras veikia iki šiol, po Jazepo Urdzės mirties, vadovavimą jam perėmė sūnus sociologas Andrejs.  

## Šaltiniai
*  Birutė Žemaitaitytė ir Algirdas Mikas Žemaitaitaitis (rengėjai). ''Mažosios ir Didžiosios Lietuvos evangelikų liuteronų lietuvių raštijos veikėjų ir kiti jubiliejai 2015 metais. Sausis'' // Voruta Nr. 16 (806), 2014 m. gruodžio 20 d. , psl. 2
* Christian Pletzing, Marcus Velke. ''Lager – Repatriierung – Integration: Beiträge zur Displaced Persons–Forschung''
* Arthur Hermann. ''Vokietijos metraščiui „Annaberger Annalen über Litauen und Deutschlitauische Beziehungen“ ketvirtis amžiaus'', psl. 311–313
* ''Annabergo lapelis'' / Pabaltiečių krikščionių studentų sąjunga, Lietuvių skyrius. (1974–1992 m.)
Leather Jackets

**„Leather Jackets“** – dvidešimtas britų atlikėjo Elton John studijinis albumas, išleistas 1986 m. spalio 15 d. Tai pirmasis jo albumas, kuris neturėjo jokių singlų, patekusių į Top 40 nei JAV, nei Jungtinėje Karalystėje. Komerciškai tai pats nesėkmingiausias Eltono Džono albumas per visą jo karjerą. Tiesą sakant, 2001 m. Eltonas dainą „Heartache All Over the World“ įvardino kaip pačią prasčiausią, kokią jis yra įrašęs. Nors pasak jo, Gus Dudgeonas padarė, ką galėjo, tai lieka jo asmeniškai nemėgstamiausiu albumu (Bernie Taupinas mano, jog „The Big Picture“ yra judviejų prasčiausias albumas), taipogi pripažino, jog albumo viršelis buvo įkvėptas baikerių. 

Tai paskutinis albumas, kurį prodiusuoja Gus Dudgeonas. Po gerklės operacijos 1987 metais, Eltonas vėl nusamdo Chris Thomas dirbti prodiuseriu. „Leather Jackets“ yra pirmasis albumas, kuriame dainos netrunka ilgiau nei 5 minutės.

## Dainų sąrašas
Visas dainas parašė Elton John ir Bernie Taupin, išskyrus kur pažymėta.

#### Pirmoji pusė

# „Leather Jackets“ – 4:10
# „Hoop of Fire“ – 4:14
# „Don't Trust That Woman" (Cher, John) – 4:58
# „Go It Alone“ – 4:26
# „Gypsy Heart“ – 4:46

#### Antroji pusė

# „Slow Rivers“ (duetas su Cliff Richard) – 3:06
# „Heartache All Over the World“ – 4:01/4:17
# „Angeline“ (John, Taupin, Alan Carvell) – 3:24 (3:55 CD formate)
# „Memory of Love“ (John, Gary Osborne) – 4:08
# „Paris“ – 3:58
# „I Fall Apart“ – 4:00
Purgazas

**Purgazas** (dar žinomas kaip **Injazoras Purgazas** () – buvo erzių (mordvių) lyderis pirmoje XIII a. pusėje. Jis buvo didysis kunigaikštis (*inäzor*) iš Purgazo kunigaikštystės. Būdamas Volgos Bulgarijos sąjungininku, jis priešinosi Suzdalės kunigaikštijos plėtrai į modrvių (erzių) apgyvendintą regioną. Vėlesniais laikais jis tapo Erzano (Mordvijos) nepriklausomybės simboliu ir legenda.

## Gyvenimas
Purgazas buvo kelis kartus paminėtas Rusijos kronikose. 1229 m. sausio mėn. Purgazo kariuomenė atmušė rusų kunigaikščių Jaroslavo Vsevolodovičiaus, Vasilijaus Konstantinovičiaus ir Vsevolodo Konstantinovičiaus puolimą. Vėliau Purgazas nugalėjo mokšų kunigaikštį Purešą.

1229 m. balandį Purgazas bandė atgauti iš Žemutinis Naugardo rusėnų Obrano Ošą. Jo kariai sudegino gyvenvietę, bet po kelių mėnesių jis buvo nugalėtas mokšų kunigaikščio Purešo ir pasitraukė į savo valdas.

1237 m. vasarą jis sėkmingai pasipriešino mongolams, tačiau 1238–1239 m. rudenį-žiemą vėl atsinaujino kovos ir Purgazas žuvo mūšyje.

## Po jo mirties
Nuo XIII a. Purgazas buvo idolizuotas kaip mitinis herojus; jis buvo klaidingai vadinamas Mordovijos karaliumi. Per ateinančius amžius Purgazas ir toliau buvo vertinamas kaip Erzijos herojus.

## Nuorodos
* Энциклопедия Нижнего Новгорода&nbsp;— Пургаз 
* Библиотека Мордовской Литературы: Абрамов Кузьма Григорьевич
Purgazo kunigaikštystė

**Purgazo kunigaikštystė** () – istorinė kunigaikštija apėmusi erzių gyventas teritorijas.

## Istorija
Mordvių gentis erziai XIII a. gyveno tarp Okos ir Temnikovo-Vodskio miškų palei Mokšos upę. Čia gyveno ne tik erziai, bet ir rusų kilmės valstiečiai, kurie pabėgo nuo feodalinės priespaudos.

XIII a. pradžioje iškilo erzių kunigaikštis Purgazas, kuris įsitvirtino šiose teritorijose.

„Inazor Purgaz“ kunigaikštystė minima 1230-aisiais metais. Vengrijos keliautojas Julianas paminėjo du valdovus „mordvių karalystėje“ – Purgazą ir Purešą. Tarp šių dviejų kunigaikščių vyko nuožmūs karai, o patys kunigaikščiai buvo priešingų pusių sąjungininkai – Purešas buvo rusų kunigaikščio Jurijaus sąjungininkas, o Purgazas būdamas Volgos Bulgarijos sąjungininku, priešinosi Suzdalės kunigaikštijos plėtrai į modrvių (erzių) apgyvendintą regioną. Vėlesniais laikais jis tapo Erzano (Mordvijos) nepriklausomybės simboliu ir legenda.

Purgazas buvo dusyk paminėtas Rusijos kronikose 1228 metais. Muromo kunigaikštis Jurijus Dovidovičius užpuolė Purgazo kunigaikštiją, pridarė didelių nuostolių.

1229 m. ir 1232 m. Vladimiras Jurijus Vsevolodičius kovojo su Purgazu.

Taip pat žinomi konfliktai su mokšų kunigaikščiu Purešu.

1229 m. balandį Purgazas bandė atgauti iš Žemutinis Naugardo rusų Obrano Ošą. Jo kariai sudegino gyvenvietę, bet po kelių mėnesių jis buvo nugalėtas mokšų kunigaikščio Purešo ir pasitraukė į savo valdas.

1237 m. vasarą jis sėkmingai pasipriešino mongolams, tačiau 1238–1239 m. rudenį-žiemą vėl atsinaujino kovos ir Purgazas žuvo mūšyje.

XIII a. viduryje Purgazo kunigaikštija pateko į totorių jungą.

## Nuorodos
* Лаврентьевская летопись. (Полное собрание русских летописей. Том первый). Ленинград, 1926–1928
* Лаврентьевская летопись
* Юрченков В. А. Эрзя и Мокша в древности и современности. 1999.
Purešas

**Purešas** (dar žinomas kaip **Kanazoras Purešas** () – buvo mokšų (mordvių) lyderis pirmoje XIII a. pusėje. Jis buvo kunigaikštis iš Murunzos kunigaikštystės.

## Gyvenimas
Murunzos valdovas Purešas XIII a. 3-ame dešimtmetyje buvo kunigaikščio Jurijaus II ir kumanų chano Kotiano (*Köten*) sąjungininkas prieš Volgos Bulgarijos valdovus ir jų sąjungininkus erzius.

1237 m. rugsėjo mėn. totoriai–mongolai įsiveržė į Murunzą, o Purešas buvo priverstas prisijungti prie mongolų kariaunos žygyje į Europą. Purešo kariai tapo Mongolijos kariuomenės dalimi ir dalyvavo užimant Kijevą, Sandomežą ir Zavichostą. Purešas slaptai susitiko su Henriku II vieną dieną prieš Legnicos mūšį ir susitarė, kad mokšų armija prisijungs prie Silezijos ir Didžiosios Lenkijos karių. Subudajus atskleidė šį sąmokslą, o Purešas, jo sūnus Atamazas ir daugelis mokšų karių buvo nužudyti.

## Išnašos

## Nuorodos
* Мадуров Д. Ф. События XIII века в истории эрзи и мокши 
* Библиотека Мордовской Литературы: Абрамов Кузьма Григорьевич
Vakarų armėnų kalba

**Vakarų armėnų kalba** arba ***vakarų armėnų tarmės*** (արեւմտահայերէն = *arevmdahayerên*) – viena iš dviejų standartizuotų armėnų kalbos atmainų. Rytų armėnų tarmės paplitusios Armėnijoje ir kitur Užkaukazėje bei Irane, o vakarų armėnų tarmės vartojamos rytų Anatolijoje (dabartinėje Turkijoje), Levante, Gruzijoje. Tiesa, dėl XX a. pr. vykusių etninių valymų Osmanų imperijoje (armėnų genocido), dabar daugelis vakarų armėnų tarmių vartotojų gyvena nebe gimtosiose žemėse, o diasporoje.

Nuo rytų armėnų tarmių (ir bendrinės armėnų kalbos) vakarų armėnų kalba skiriasi nežymiai, ir šių kalbų vartotojai paprastai tarpusavyje gali susišnekėti. Pagrindiniai skirtumai fonetiniai: p > b, t > d, k > g, c > dz, č > dž. Rašyba šiek tiek skiriasi nuo Armėnijoje užrašomos armėnų kalbos, nes ši buvo pakeista tarybiniais metais.

Iki XX a. pr. vakarų armėnų tarmės buvo paplitusios visoje Rytų Anatolijoje, Abchazijoje, Levante. Po armėnų genocido daugelis vakarų armėnų kalbų vartotojų buvo priversti palikti gimtąsias žemes. Tie, kurie atsikėlė į dabartinę Armėniją, dažniausiai perėmė rytų armėnų tarmę. Šią kalbą išlaikė armėnai hemšinai (musulmonai), gyvenantys Hemšino miestelyje (Rizo provincija, Turkija), taip pat Sirijos armėnai (Kasabo, Džisr aš Šuguro, Latakijos tarmės), Libano armėnai (Andžaro tarmė), bei mažame Vakyflio kaime (Hatajaus provincija) Turkijoje išlikę armėnai. Be to, vakarų armėnų karinų tarmę vartoja armėnai, gyvenantys Giumri, Gavaro, Aparano, Talino, Artiko, Achurjano apylinkėse, Gruzijoje (Samcchė–Džavachetija) bei Abchazijoje. Krymo ir Dono krašto Rusijoje armėnai taip pat vartoja vakarų armėnų tarmes.

Dėl to, kad dauguma vakarų armėnų kalbos vartotojų gyvena diasporoje ar kitų kalbų dominuojamose šalyse, ši kalba sparčiai nyksta, todėl UNESCO įtraukta į nykstančių kalbų sąrašą.

## Šaltiniai
Zavichostas

**Zavichostas** () – miestas Lenkijos pietryčiuose. Įsikūręs Švento Kryžiaus vaivadijoje.

## Istorija
Pirmą kartą miestas paminėtas 1148 m. Tuo metu jame buvo pilis ir gyvenvietė. 

1205 m. netoliese įvyko mūšis, kuriame Lešeko I Baltojo ir Mazovijos Konrado I kariauna nugalėjo Romano Didžiojo armiją. Haličo–Voluinės karalius buvo nugalėtas, žuvo. Mūšis žinomas Zavichosto pavadinimu. 

Nežinoma, kada Zavichostui buvo suteiktos miesto teisės, greičiausiai tai įvyko iki 1255 m.

XIV a. Zavichostas tapo karališkuoju miestu. Čia karalius Kazimieras III Didysis pastatė pilį.

Zavichostas klestėjo XV ir XVI a. Tuo metu jis buvo svarbus taškas prekybos kelyje iš Krokuvos į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę ir rinkdavo mokesčius už prekes, vežamas Vyslos upe. 1564 m. Mieste buvo daug amatininkų, miesto rotušė ir 126 namai. Gerai laikai pasibaigė suirutės metu. Zavichostą sunaikino švedai (1655 m.), o paskui suniokojo Translivanijos kunigaikščio Jurgio II Rakočio kariai. Įsibrovėliai sudegino pilį, kuri liko griuvėsiuose iki 1813 m. Potvynio metu pilies sienos sugriuvo į Vyslą.

1666 m. mieste kilo didysis gaisras, sunaikinęs daugybę pastatų. Vėliau kilo maro epidemija, kurios metu dauguma gyventojų išmirė. Po visų šių nelaimių miestas jau niekada neatsigavo. Be to, po Lenkijos ir Lietuvos valstybės padalinimo miestas atsidūrė netoli Rusijos ir Austrijos sienos, o tai trukdė plėtrai.

XVIII a. pradžioje netoli Zavichosto buvo įkurtas Starostovo () miestas (vėliau žinomas kaip Prosperovas ). Dauguma šio miestelio gyventojų buvo žydai, o 1820 m. Prosperovas sujungtas su Zavichostu. 1827 m. mieste buvo 281 namas (daugumą iš jų mediniai) ir 2320 gyventojų.

1888 m. Zavichostas prarado savo miesto teises ir tapo kaimu.

Antrojo pasaulinio karo metu vokiečių okupantai įkūrė getą mieste kuriame gyveno 5000 žydų. Dauguma jų buvo išžudyti 1942 m. spalio mėn. Bełżec mirties stovykloje.

1944 m. mieste įvyko mūšiai tarp Vermachto ir Raudonosios armijos, kuriose buvo sunaikinta dalis miesto.

## Nuorodos
* Strona urzędu miasta i gminy w Zawichoście (lenkų k.)
Kerėpla

**Kerėpla** – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 4 km į šiaurės rytus nuo Kuktiškių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,51 km, plotis – iki 0,28 km. Altitudė 178,7 m. Krantai žemi, šiaurėje ir vakaruose pelkėti. Aplinkui ežerą plyti pievos ir dirbami laukai, vietomis vakarinėje pakrantėje – krūmynai. Šiaurės vakaruose išteka Krašuonos intakas Kerėplinė. Prie ežero įsikūręs Kačiūnų kaimas.

## Šaltiniai
Rokonių šv. Kazimiero bažnyčia

**Rokonių šv. Kazimiero bažnyčia** – katalikų bažnyčia, esanti Rokonių kaime (Šeduvos sen.), Radviliškio rajone, Sidabravo Švč. Trejybės parapijos teritorijoje. Bažnyčia iškilo už privačias lėšas, jos fundatorius – Šeduvos miesto Garbės pilietis, ūkininkas Kazimieras Masilionis. 

## Istorija

Rokonių bažnyčia buvo statoma apie 10 metų. 2019 m. balandžio–gegužės mėn. buvo numatyti baigiamieji įrengimo darbai, statinio įteisinimas, bet dėl biurokratinių kliūčių, kilusios pandemijos to numatytu laiku nepavyko padaryti, buvo atidedama. Milijoną eurų kainavusi bažnyčia jokiam dekanatui nepriskirta, o turtą fundatoriaus valia paveldės dukra su šeima.

2021 m. rugsėjo 26 d. bažnyčia buvo pašventinta Šiaulių vyskupo Eugenijaus Bartulio, šventovei suteiktas šv. Kazimiero vardas.

## Architektūra

Bažnyčia sumūryta iš latviškų raudonų plytų, stačiakampio plano, vienanavė, viduje 12x27 m dydžio, bebokštė. Priekiniame fasade imituojamas portikas su keturiomis apskrito skerspjūvio kolonomis. Trikampiame frontone paruoštas stačiakampis plotas eksponuoti religiniam plakatui. Šventoriaus kampe stovi mūrinė varpinė. Šventoriaus tvora metalinio tinklo. 

Bažnyčioje yra 100 sėdimų vietų. Virš pagrindinio įėjimo įrengtas vargonų choras. Pagrindinėje erdvėje ir zakristijoje pastatyti kietmedžio baldai (suolai, klausykla). Interjeras papuoštas Tryškių tautodailininko Prano Dužinsko ąžuolinėmis šventųjų skulptūromis. Viena jų vaizduoja Šv. Kazimierą – dangiškąjį Lietuvos globėją. Altoriaus vietoje pastatytas masyvus kryžius, sveriantis 1000 kilogramų.

Varpinėje pakabintas lenkų firmos 2017 m. nulietas varpas su fundatoriaus vardu ir Vyčiu.

## Galerija

Bažnyčia, Rokoniai, interjeras.JPG|Bažnyčios interjeras
Kryžius bažnyčioje, Rokoniai.JPG|Altoriaus vietoje – masyvus kryžius
Rokonių bažnyčia. Balkonas.JPG|Balkono erdvė
Zakristija, Rokonių bažnyčia.JPG|Zakristijoje
Bažnyčios klausykla, Rokoniai.JPG|Klausykla
Varpas, Rokonių varpinė.JPG|Varpinės varpas
Rokoniai, bažnyčia, galinė dalis.JPG|Statoma bažnyčia, 2014 m. 


## Šaltiniai
Romanas Didysis

**Romanas Mstislavičius** (dar žinomas kaip **Romanas Didysis** () – buvo kunigaikštis iš Riurikaičių dinastijos. Jis tituluotas Haličo-Voluinės karaliumi.

## Gyvenimas
Novgorodo (1168–1170 m.), Vladimiro-Voluinės  (1170–1189, 1189–1205 m.) ir Haličo (1189, 1198/99–1205 m.) kunigaikštis.

Surengė ir laimėjo du žygius prieš kumanus. Sugrįžo su daugeliu išgelbėtų belaisvių.

Jis tapo Romanovičių dinastijos pradininku, kuri valdė Vladimirą-Voluinę ir Haličą iki 1340 m.

## Žūtis
Romanas mirė kovoje su lenkais Zavichosto mūšyje.

1205 m. Romanas nutraukė ilgalaikę sąjungą su Lešeku I Baltuoju ir jo broliu Mazovijos Konradu I. Romano kariauna įsiveržė į Mažąją Lenkiją, paėmė du miestus ir sustojo prie Vyslos upės netoli Zavichosto miesto. Čia Romanas su nedideliu būriu atsiskyrė nuo pagrindinių jėgų, o lenkai užpuolė karalių ir jo palydą. Rusėnus nugalėjo, o mūšyje pražuvo pats karalius Romanas Didysis. Lenkų kronikininkų vaizduotė šį susidūrimą pavertė didele kova (Zavichosto mūšiu).

Po Romano mirties Haličo-Voluinės kunigaikštystėje prasidėjo 40 metų kova dėl valdžios, kuri baigėsi visiška jo sūnų pergale ir kunigaikštystės suvienijimu.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Роман Мстиславич на проекте «Хронос»
Kurklių akmuo

**Kurklių akmuo** – valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas Radviliškio rajono savivaldybėje, Kurklių kaime (Šeduvos sen.). Įspūdingų matmenų riedulys stūkso į rytus nuo Arimaičių ežero, 1,5 km į šiaurės rytus nuo pramogų centro „Žarija“, kelių kryžkelėje, šalia kelio . Nuo akmens matomas gyvenvietės riboženklis. 

Akmuo nuo kelio lengvai pastebimas, iškirsti šalia jo ir upelio augę krūmai. Paskelbtas saugomu LR aplinkos ministro 2016 m. vasario 8 d. įsakymu Nr. D1-88.

## Duomenys

* Aukštis - 1,70 m
* Ilgis - 3,75 m
* Plotis - 2,90 m
* Perimetras - 10,75 m

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Moldavijos futbolas 2019–2020 m.

**[[Moldavija|Moldavijos]] futbolo varžybos [[2019]] m.**
*  prasidėjo 2019 m. pavasarį, baigėsi 2019 m. spalio 9 d.;
* s turnyras prasidėjo 2019 m. rudenį, finalas įvyks 2020 m. gegužės mėn..

## 2019 m. Divizia Națională
* **Divizia Națională** – pirmos pakopos, elito divizionas, aukščiausioji futbolo lyga.
* 2019 m. dalyvavo 8 komandos. 

### Galutinė lentelė
* **[[FC Sheriff|Tiraspolio „Sheriff“]]** tapo šalies čempionais.

Šaltinis: soccerway svetainė.

### Pereinamosios rungtynės
* Aukščiausioje lygoje paskutinę vietą užėmusi Codru Lozova ekipa dėl išlikimo kovojo su žemesniojo diviziono Spartanii Selemet.
------------------------

* **[[FC Codru Lozova|Codru Lozova]] nugalėjo varžovus rezultatu 1-0 ir išsaugojo vietą aukščiausioje lygoje.**
-----------------

## 2019 m. Divizia A
* **Divizia „A“** – antros pakopos pirmenybės.
* Dalyvavo 15 komandų.

### Galutinė lentelė

* **Šaltiniai:** Soccerway

## 2019 m. [[Moldavijos futbolo taurė]]
* **[[Moldavijos futbolo taurė]]** – pagrindinis futbolo taurės turnyras Moldavijoje. Rengiamas nuo 1992 metų.

### Finalo rungtynės


* **[[FC Petrocub Hîncești|Petrocub-Hîncești]] ir [[FC Sfintul Gheorghe Suruceni|Suručenio „Sfintul Gheorghe“]] po pagrindinio laiko ir po pratęsimo rezultatas buvo lygus 0-0.** 
* **Baudinių serijoje nugalėjo [[FC Petrocub Hîncești|Petrocub-Hîncești]] ir iškovojo šalies futbolo taurę.**
-------------------------------------------------------------------------

## Išnašos

## Nuorodos
* RSSSF duomenų bazė
Teneno kalnai

**Teneno kalnai** () – nedidelis kalnų masyvas Šiaurinėse Alpėse. Plotas apie 60 km². Paviršiaus didžiausias aukštis – 2430 m (Raučekas). Pats masyvas susidarė iš klinčių ir dolomito. Daug urvų ir urvynų, 5 urvai yra didesnio kaip 1 km gylio. Dalis šių kalnų teritorijos tapo gamtos rezervatu 1982 m. 

## Gyvenvietės

* Verfenas
* Farverfenas
* Verfenvengas
* Šv. Martyno gyvenvietė
* Anabergas-Lungiocas
* Abtenau
* Šefau
* Golingas prie Zalcacho
Eduardas Macikas

**Eduardas Macikas** (; 1904 m. lapkričio 4 d. Rytprūsiuose: Šilutės apskr. Armalėnų kaime – 
1981 m. spalio 10 d. Vakarų Berlyne) – iš Klaipėdos krašto kilęs vokiečių dailininkas, aktorius ir režisierius.

## Biografija
Mokėsi piešti dekoracijas, vėliau Kaune dirbo dailininku teatre. Penkerius metus Dortmundo meno ir amatų mokykloje lankė profesorių Franco Gervino ir Frydricho Bagdono kursą. Studijavo Karaliaučiaus ir Drezdeno meno akademijose, po to sėmėsi patirties meistriškumo mokykloje pas berlynietį prof. Vilį Jekelį. Po kiek laiko, to meto Vokietijos sostinėje atidarė nuosavą dailininko ateljė.  

Po Antrojo pasaulinio karo kaip režisierius ir aktorius reiškėsi teatrinėje scenoje Berlyne, Vienoje, Zalfelde ir Brėgence. Radijuje ir televizijoje dirbo pranešėju. 1968 m. Berlyne atidarė nuosavą dailės galeriją „MMM“ (santrumpa nuo: *Mime Maler Matzick* – ), sukūrė daugelio to meto aktorių ir politikų portretų. Visgi jo dailės kūriniuose daugiau vyrauja Klaipėdos krašto tematika: briedžiai, Trakėnų žirgai, kuršvaltės, kraštovaizdžiai.  

## Bibliografija
* *Berliner Politiker und Künstler Portraits.* Katalog der Ausstellung im Rathaus Berlin Schöneberg, November – Dezember 1974. – Berlin, Galerie MMM, 1974

## Šaltiniai
* ''Matzick, Eduard'' // Kunstakademie Königsberg 1845–1945. Biographien der Direktoren und Lehrer. (Bearbeitet von Ingeborg Nolde.)
* StS. ''Von tiefer Heimatliebe geprägt'' // Das Ostpreussenblatt, 7.November 1981–Folge 45–Seite 9
Marta Gastini

**Marta Gastini** (g. 1989 m. spalio 2 d. Alesandrija) – italų aktorė.

## Filmografija
### Kinas
* Io & Marilyn (2009)
* The Rite (2011)
* Dracula 3D (2012)
* Evil Things - Cose cattive (2012)
* La moglie del sarto (2012)
* Under - the movie (2014) 
* Questi giorni (2016)
* Autumn Lights (2016)
* Sadie (2016)
* Alice non lo sa (2017)
* Žmona ir vyras (2017)
* L'eroe (2019)

### Televizija
* Il bene e il male (2009, serialas)
* L'uomo che cavalcava nel buio (2009, miniserialas)
* Bordžija (2011-2014, serialas)
* Catturandi - Nel nome del padre (2016, serialas)
* Lampedusa - Dall'orizzonte in poi (2016, miniserialas)

## Apdovanojimai
* Kalifornijos filmų festivalis – geriausia aktorė (2013)
* Giffoni filmų festivalis – naujas talentas (2014)
* Nastro d'argento nominacija – geriausia antrojo plano aktorė (2011)
* Rivjeros filmų festivalis (nominacija) – geriausia aktorė (2017)
* Venecijos kino festivalis (nominacija) – L‘Oreal Paris apdovanojimas (2011)

## Nuorodos

* IMDb profilis
Kiaulinis (Utenos r.)

**Kiaulinis** arba **Naitežeris** – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 1,5 km į vakarus nuo Kuktiškių miestelio. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,23 km, plotis – iki 0,075 km. Altitudė 159,4 m. Krantai žemi, pelkėti, tik šiaurinis krantas aukštokas. Ežerą supa Kuktiškių miškas, o rytinėje pakrantėje plyti pievos ir stovi ūkinės paskirties pastatai. Ežeras nenutekantis, priklauso Talės upelio intako T-2 baseinui.

## Šaltiniai
Linkaičių pušis

**Linkaičių pušis** – botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Radviliškio rajone, Linkaičiuose, Radviliškio miškų urėdijos Radviliškio girininkijos (29 kv., 7 skl.) teritorijoje, Linkaičių miške, 7 km į pietvakarius nuo Šeduvos. Pušis paskelbta saugoma Gamtos apsaugos komiteto prie Lietuvos TSR Ministrų Tarybos 1960 m. rugsėjo 1 d. įsakymu Nr. 165.

## Pušies aplinka
 
Paminklinis medis auga atokioje miškingoje vietoje, nėra kelio nuorodų (2019 m. balandžio mėn. duomenimis), todėl sunkiai surandamas. Pasiekiamas iš žvyrkelio Puipiai–Labučiai–Bebrujai pasukus į miško kelią taške : pavažiavus 100 m į rytus, sukti pažvyruotu keliu į dešinę ir važiuoti 500 m (kairėje telkšo vandens kanalas), iki kryžkelės. Toliau sukti 90° kampu kairėn į sunkiai pravažiuojamą kelią  (lygiagrečiai dešinėje telkšančio kito užžėlusio kanalo). Pušis pasiekiama už 550 m (kirtavietė pastebima nuo kanalo). Aplink medį plynai iškirstas miškas, jo apsauginėje zonoje, papėdėje, paliktos sunkiosios technikos įspaustos vėžės. Šalia kamieno išlikęs nulenktas metalinis paveldo objekto strypas su neįskaitoma lentele. Kirtavietės kampe, už 80 m  į lapuotį medį atremtas medinis stulpas su ryškia informacine lentele apie šią pušį. 

## Apie medį

Medžio rūšis – paprastoji pušis (*Pinus sylvestris* L.). Medžio kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 3,15 m, aukštis – 33,5 m. 


Linkaičių pušis. Radviliškio girininkija.JPG|Informacinė lentelė kirtavietės kampe
Linkaičių pušis, kamienas.JPG|Pušies kamienas
Linkaičių pušis, prie kamieno.JPG|Išvažinėta kamieno papėdė


## Nuorodos
* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Kigelis

**Kigelis** – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 4 km į pietus nuo Utenos. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,39 km, plotis – iki 0,2 km. Altitudė 120,6 m. Ežeras seklus, gausiai užžėlęs vandens augalija. Krantai žemi, vakaruose pelkėti, apaugę medžiais ir krūmynais. Iš rytų ir pietų prieina Ąžuolijos miškas, į vakarus daugiausia plyti pievos, dirbami laukai. Pietuose protaka jungiasi su Kigio ežeru, šiaurėje išteka upelis link Viešos upės. Vakarinėje pakrantėje įsikūrusi dalis Narkūnų kaimo. Kiek atokiau į rytus eina geležinkelis Švenčionėliai–Utena.

## Šaltiniai
Žemutinė Lužica

**Žemutinė Lužica** (, ) – buvęs istorinis Centrinės Europos regionas, tarp Brandenburgo žemės pietryčių iki Liubušo vaivadijos pietvakarių Lenkijoje. Žemutinė Lužica, kaip ir šalia esanti Aukštutinė Lužica, yra vakarų slavų sorbų gyvenama teritorija, o nykstanti žemutinių sorbų kalba yra susijusi su aukštutine sorbų ir lenkų kalbomis.

## Geografija
Viduramžiais ši sritis turėjo tankius miškus, todėl tai buvo pagrindinė kliūtis civiliniam ir kariniam eismui. Šiandien ji maždaug atitinka Brandenburgo ir Saksonijos žemių sieną.

Tarp Žemutinės ir Aukštutinės Lužicos yra kalnų regionas, vadinamas  Grencvaliu (*Grenzwall* pažodžiui 'pasienio danga', nors tai iš tikrųjų yra moreninis kraigas), rytinis Flėmingo regiono tęsinys.

Pagrindinis miestas ir regiono sostinė yra Kotbusas.

## Istorija
Ankstyvaisiais viduramžiais Žemutinės Lužicos apylinkės tarp Zalės ir Bobro upių buvo apgyvendintos slavų kilmės sorbų. Nuo 965 m. žinomi saksų žygiai prieš sorbus. Saksų kilmės kunigaikštis Gero II nuo 1002 m. patyrė kelis Lenkijos kunigaikščio Boleslovo I Narsiojo išpuolius, kurie nesibaigė iki 1018 m. Bauceno sutarties, kurioje didžioji dalis Rytų Lužicos buvo perduota Lenkijai. Bet 1031 m. Imperatorius Konradas II atsiėmė šias teritorijas.

1367 m. elektorius Otas V pardavė šias žemes imperatoriui Karoliui IV Liuksemburgui, kuris į Bohemijos karūną įtraukė Žemutinę Lužicą. Karolio tėvas Bohemijos karalius Jonas jau įsigijo gretimą teritoriją į pietus aplink Bauceną ir Giorlicą, kuris tapo žinomas kaip Aukštutinė Lužica. 

Abi Lužicos susiformavo, nes priklausė tai Bohemijos karūnai (Liuksemburgiečių dinastijai), tai Jogailaičiams ir nuo 1526 m. Habsburgų dinastijai. Reformacijos metu dauguma gyventojų tapo protestantais. 

Kadangi Saksonijos karalystė buvo Napoleono sąjungininkė, tai 1815 m. Vienos kongrese ji turėjo perleisti Žemutinę Lužicą Prūsijos karalystei, po to teritorija tapo Brandenburgo provincijos dalimi. 

Po Antrojo pasaulinio karo čia buvo Rytų Vokietija (Vokietijos Demokratinė Respublika).

## Herbas
Žemutinės Lužicos bulius pirmą kartą dokumentuojamas 1363 m. 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* www.niederlausitz.de 
* Deutsch-Sorbisches Ortsnamenlexikon der Niederlausitz
* Archiv verschwundener Orte
* interessante und sehenswerte Punkte in der Niederlausitz
Aukštutinė Lužica

**Aukštutinė Lužica** () – buvęs istorinis Centrinės Europos regionas, rytų Vokietijoje ir pietvakarių Lenkijoje. Aukštutinė Lužica, kaip ir šalia esanti Žemutinė Lužica, yra vakarų slavų sorbų gyvenama teritorija, o nykstanti aukštutinių sorbų kalba yra susijusi su žemutine sorbų ir lenkų kalbomis.

## Geografija
Tarp Žemutinės ir Aukštutinės Lužicos yra kalnų regionas, vadinamas *Grenzwall* (pažodžiui „pasienio danga“, nors tai iš tikrųjų yra moreninis kraigas), rytinis *Fläming Heath* tęsinys.

Pagrindinis miestas ir regiono sostinė yra Baucenas (Budišinas).

Didžioji dalis regiono šiandien priklauso Vokietijai, o rytinė dalis po 1945 m. atiteko Lenkijai.

## Istorija
Ankstyvaisiais viduramžiais Aukštutinės Lužicos buvo apgyvendintos slavų kilmės sorbų. Nuo X a. žinomi saksų žygiai prieš sorbus. 

Lenkijos kunigaikštis Boleslovo I Narsiojo surengė kelis išpuolius į gretimą Žemutinę Lužicą, o štai žygis į Aukštutinę Lužicą baigėsi Narsiojo pralaimėjimu. Tačiau regiono dalybos nesibaigė iki 1018 m. Bauceno sutarties, kurioje didžioji dalis Rytų Lužicos buvo perduota Lenkijai. O Žemutinė Lužica atiteko Meiseno valdovams. Vėliau teritorijos buvo perleistos Bohemijos karalystės valdovams.

Abi Lužicos susiformavo, nes priklausė tai Bohemijos karūnai (Liuksemburgiečių dinastijai), tai Jogailaičiams. O nuo 1526 m. regioną valdė Habsburgų dinastija. 

Po Prahos taika 1635 m. kraštas perleistas Saksonijos elektoriams ir iki 1806 m. priklausė Saksonijos karalystei.

Reformacijos metu didžioji dauguma gyventojų tapo protestantais. 

Kadangi Saksonijos karalystė buvo Napoleono sąjungininkė, tai 1815 m. Vienos kongrese ji turėjo perleisti Aukštutinę bei Žemutinę Lužicas Prūsijos karalystei. Aukštutinė Lužica priskirta Silezijos provincijai, o Žemutinės Lužicos teritorija tapo Brandenburgo provincijos dalimi. 

Po Antrojo pasaulinio karo čia buvo Rytų Vokietija (Vokietijos Demokratinė Respublika).

## Šaltiniai

* Joachim Bahlcke (ed.): *Geschichte der Oberlausitz. Herrschaft, Gesellschaft und Kultur vom Mittelalter bis zum Ende des 20. Jahrhunderts*. 2. durchgesehene Auflage, Leipziger Universitätsverlag, Leipzig 2004, .
* Karlheinz Blaschke: *Beiträge zur Geschichte der Oberlausitz*. Oettel, Görlitz 2000, .
* Frank Nürnberger (ed.): *Oberlausitz. Schöne Heimat*. Oberlausitzer Verlag, Spitzkunnersdorf 2004, .
* Tino Fröde: *Privilegien und Statuten der Oberlausitzer Sechsstädte – Ein Streifzug durch die Organisation des städtischen Lebens in Zittau, Bautzen, Görlitz, Löbau, Kamenz und Lauban in der frühen Neuzeit*. Spitzkunnersdorf : Oberlausitzer Verlag, 2008.
Banato Respublika

**Banato Respublika** () – buvusi valstybė, kurios nepriklausomybė buvo paskelbta 1918 m. lapkričio 1 d. Timišoaroje. Jos valstybingumą pripažino tik Vengrija.

## Istorija
1918 m. spalio 31 d. buvo sukurtos Banato teritorijoje gyvenančių tautybių karinės tarybos: rumunų, vengrų, vokiečių, serbų ir žydų.

Susitikime Otas Rotas (), radikalios partijos socialistas, pasiūlė sukurti autonominę Banato žmonių tarybą, kurioje dalyvautų kiekvienos etninės grupės atstovai, tačiau Rumunijos pareigūnai atsisakė, remdamiesi Rumunijos nacionalinės tarybos rezoliucijos nebuvimu. Nepaisant to, vadovaujantys Socialdemokratų partijos nariai nusprendė paskelbti respubliką. Timišoaroje 1918 m. lapkričio 1 d. buvo paskelbta apie nepriklausomos valstybės įkūrimą, Otas Rotas tapo jos prezidentu. Banato nepriklausomybę pripažino Vengrija.

Lapkričio 4 d. Banato liaudies taryba pradėjo organizuoti karinius dalinius, siekdama kontroliuoti visą respublikos teritoriją, tačiau to nepavyko įgyvendinti. Lapkričio 15 d. Serbijos kariai įžengė į Banatą, o respublika nustojo egzistuoti. Jos teritorija buvo padalinta tarp Rumunijos ir serbų, kroatų ir slovėnų karalystės (Jugoslavijos).

1920 m. balandžio 16 d. etniniai vokiečiai iš Banato atsiuntė prašymą Paryžiaus taikos konferencijai su prašymu atkurti respubliką (vadinamą „Banatijos Respublika“), tačiau jie buvo atmesti.

## Gyventojai
Gyventojų skaičius buvo 1 582 133 žmonės: 
* rumunai – 592 049 (37,42 %);
* vokiečiai – 387 545 (24,50 %);
* serbai – 284 329 (17,97 %);
* vengrai – 242 152 (15,31 %),
* o taip pat slovakai, bulgarai, žydai ir kroatai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Carmen Albert, „Ocupația sârbă din Banat în memorialistica bănățeană“, in *Analele Banatului. Arheologie—Istorie*, Vol. XIX, 2011, pp. 449–456.
* Traian Birăescu, „Scrisori din Timișoara“, in *Cele Trei Crișuri*, Vol. IX, November–December 1928, pp. 184–185.
* Nicolae Brînzeu, *Jurnalul unui preot bătrân*. Timișoara: Eurostampa, 2011.
* Anton Büchl, „Soziale Bewegungen in der Banater Ortschaft Detta 1875–1921“, in *Ungarn-Jahrbuch*, Vol. VIII, 2000, pp. 223–254.
Erziai

**Erziai** (*эрзят*) – vienas iš dviejų finougrų tautos mordvių subetnosų (kitas – mokšai). Vartoja erzių kalbą, priklausančią finougrų kalbų šeimai. Erziai skirstomi į tris dalis:
* rytų erziai – gyvena visoje rytų Mordvijoje (į rytus nuo Insaro upės) bei pietų Čiuvašijoje (Alatyriaus, Ibresio, Poreckojės rajonai);
* šiaurės erziai – gyvena pietrytiniuose Žemutinio Naugardo srities rajonuose (Sergačo, Gagino, Lukojanovo, Šatkų, Pilnos raj.) bei Mordvijos Bolšoje Ignatovo rajone;
* šiaurės rytų erziai – gyvena Penzos srities rytuose (Gorodiščės, Nikolsko, Penzos, Sosnovborsko raj.).

Be to, dar išskiriami erziai šokšai, kurie XVI–XVII a. atsiskyrė nuo kitų erzių ir apsigyveno tarp mokšų bei patyrė jų įtaką. Gyvena vakarų Mordvijoje (Tenguševo, Torbejevo raj.). Taip pat yra nemažai erzių, gyvenančių už savo tradicinių žemių ribų – Samaros, Orenburgo, Kostromos srityse. Vietomis jie susitelkę į bendrus kaimus, kuriuose sudaro gyventojų daugumą (pvz., 4 kaimai Koškų raj., Samaros sr.).

Manoma, kad erziai nuo mokšų ėmė skirtis tiek kalbiškai, tiek savimone I tūkstantmečio pab. Etnonimas kildinamas iš iranėnų *Arsan* („vyras, didvyris“). X a. kaip *arisu* minimi chazarų kagano Jozefo, o XIV a. kaip ardžanai keliautojo Rašido ad Dino. XI–XIII a. mordviai kūrė valstybinius darinius. Erzių valstybingumas siejamas su kunigaikščio Purgazo įsteigta Purgazo kunigaikštyste. XIV a. dalis erzių priėmė krikščionybę, kiti pasitraukė į rytus, iki pat Uralo.

Aprangai būdingi moteriški kykai (pango), juosmens papuošimai (pulajai, pulakšai), kurias merginos dėvėdavo iki brandos amžiaus. Vyrauja siuvinėjimas raudonais siūlais pramaišiui su žalia, balta ir juoda spalvomis.

Erziai turi keletą savų švenčių: „Liaudies pamaldas“ (*Раськень Озкс*), „Kaimiškas pamaldas“ (*Велень Озкс*), erzių kalbos dieną. Veikia keletas liaudies muzikos kolektyvų, leidžiama keletas laikraščių ir žurnalų erzių kalba.


Gaygi Vaygel Etno Kudo P1010313.jpg|Erzių liaudies muzikos ansamblis
SUK119 102.jpg|Erzių senoliai (1914 m.)
SUK119 37.jpg|Erzių troba (1914 m.)
SUK119 72.jpg|Erzių moteris su kyku


## Šaltiniai
Gendžės miesto centrinis stadionas

**Gendžės miesto stadionas** (arba ***Gendžės miesto centrinis stadionas***; ) – stadionas Gendžėje, Azerbaidžane. Namų rungtynes šiame stadione žaidžia „Kapaz“ futbolo klubas. Stadiono talpa yra 27 000.

## Istorija

Stadionas pradėtas statyti 1960 m. ir atidarytas 1963 m. 2016–2017 m. PFK Kəpəz galėjo pasigirti didžiausiu vidutiniu žiūrovų skaičiumi namų rungtynėse (8 096). 2017 m. vasarą stadiono aikštė buvo atkurta, o darbas baigtas 2017 m. spalio mėn.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Stadiono nuotraukos
Kibenėliai

**Kibenėliai** – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 3 km į pietryčius nuo Daugailių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,22 km, plotis – 0,19 km. Altitudė 192,1 m. Krantai daugiausia aukšti, apaugę medžiais ir krūmynais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Pietuose įteka upelis iš netoliese telkšančio dar vieno Kibenėlių ežero, o šiaurės rytuose išteka Kriaukių upelis link Pelakio ežero (Šavašos upės baseinas). Šalia įsikūręs Garnių kaimas. Pietvakarine pakrante eina kelias .

## Šaltiniai
Kibenėliai (12230424)

**Kibenėliai** – ežeras Lietuvoje, Utenos rajone, 3,5 km į pietryčius nuo Daugailių. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,18 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 192,9 m. Krantai žemi, pelkėti, pakrantės kalvotos, plyti pievos, dirbami laukai. Šiaurėje išteka upelis link netoliese telkšančio dar vieno didesnio Kibenėlių ežero (Šavašos upės baseino Kriaukių upelio baseinas). Šalia įsikūrę Garnių ir Pikčiūnų kaimai. Šiaurrytine pakrante eina kelias .

## Šaltiniai