open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Šventų miškai

**Šventų miškai** – miškų masyvas vakarų Lietuvoje, Rietavo savivaldybėje ir Šilalės rajone, 12 km į pietryčius nuo Rietavo. Apima ~36,8 km². Priklauso Rietavo miškų urėdijai (Labardžių, Girėnų girininkijoms).

Šventų miškų masyvą sudaro 11 miškų: Šventų, Labardžių, Girėnų, Stumbrių, Prapymo, Stirbiškės ir kt. Būdingas lygus paviršius, tik rytuose banguotas. Dirvožemiai – velėniniai jauriniai glėjiški priesmėliai bei priemoliai, taip pat žemapelkiniai durpžemiai. Miškai patenka į Jūros baseiną – vakarine dalimi teka Aitra, per miškus – jos intakai Ližė, Ymėžė, Momys, Gervė, Smertalupis.

Medynų sudėtis:
* eglynai – 52 %
* beržynai – 29 %
* juodalksnynai – 8 %
* pušynai – 5 %
* baltalksnynai – 4 %
* drebulynai – 2 %

Jaunuolynai sudaro 25 % medynų, pusamžiai – 50 %, pribręstantys – 17 %, brandūs – 8 %. Vidutinis medynų amžius – 49 metai.

Šventų miškuose gyvena nemažai briedžių ir šernų, sutinkama stirnų, vilkų, elnių, kiaunių, usūrinių šunų, kiškių, lapių, voverių, ondatrų, bebrų, slankų, jerubių. Pro miškus tekanti Aitra įtraukta į Aitros hidrografinį draustinį.

Miškus kerta keliai  bei ; miškuose arba greta įsikūrę kaimai: Labardžiai, Šventai, Šaukliškė, Girėnai, Stumbrės, Motėjai, Stirbiškė.

## Šaltiniai
Tereza Kesovija

**Tereza Ana Kesovija** (g. 1938 m. spalio 3 d. Dubrovnike) – kroatų dainininkė. Ji yra viena iš žinomiausių atlikėjų Balkanų šalyse dėl savo plataus vokalo diapazono ir operinio dainavimo. Tereza labiausiai išgarsėjo Prancūzijoje ir apkeliavo daugybę šalių su pasaulinėmis gastrolėmis.

## Biografija

Tereza muzikinę karjerą pradėjo 1960 metais, kai su daina „Ćakule o siromajima“ nugalėjo Splito festivalyje. 1967 metais įrašė garso takelį filmui „Docteur Zhivago“. Tais pačiais metais išleido debiutinį albumą „La Chanson de Lara“, kuris tapo sėkmingas, o daina „Je l’aime, je l’aime“ iš antrojo atlikėjos albumo „C´est ma chanson“ tapo populiari. Tereza dalyvavo daugybėje muzikos festivalių ir konkursų Jugoslavijoje. Bendradarbiavo su dainų autoriais, tokiais kaip Zdenko Runjić, Nikica Kalogjera, Arsen Dedić, Kemal Monteno, Đelo Jusić, Stipica Kalogjera, Andrej Baša ir kitais.

1966 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Bien Plus Fort“ () atstovaudama Monakui, užėmė paskutinę vietą, negavusi nei vieno taško. Vėliau bandė patekti į Euroviziją 1969 metais, dalyvaudama Šveicarijos atrankoje (dar žinoma kaip *Concours Eurovision*), tačiau nelaimėjo. 1972 m. Jugoslavijos atrankoje su daina „Muzika i ti“ () užėmė pirmą vietą ir išrinkta dalyvauti 1972 m. Eurovizijos konkurse. Renginyje, vykusiame Edinburge, atlikėja su 87 taškais užėmė 9 vietą. 1974 m. šios šalies atrankos konkurse su daina „Mili moj“ užėmė 10 vietą, o 1987-aisiais su kūriniu „Ko mi je kriv“ liko trečia.

## Nuorodos
* Oficiali svetainė (kroatų k.)

|-
Malesia e Madės apygarda

**Malesia e Madės apygarda** () – viena iš 36-ių Albanijos apygardų, esanti šalies šiaurėje. Priklauso Škoderio apskričiai. 36 091 gyventojas (2010 m. duomenys). Plotas – 555 km². Administracinis centras – Kopliku. Ribojasi su Škoderio apygarda. Turi pasienio ruožą su Juodkalnija.

## Savivaldybės
Malesia e Madės apygarda sudaryta iš 6-ių savivaldybių:
* Gruemirë
* Kastrat
* Kelmend
* Kopliku
* Qendër
* Shkrel
Liušnės apygarda

**Liušnės apygarda** () – viena iš 36-ių Albanijos apygardų, esanti šalies vakaruose. Priklauso Fierio apskričiai. 143 276 gyventojai (2010 m. duomenys). Plotas – 712 km². Administracinis centras – Liušnė. Ribojasi su Kavajės, Pekinio, Elbasanio, Kučovės, Beračio ir Fierio apygardomis.

## Savivaldybės
Liušnės apygarda sudaryta iš 16-os savivaldybių:
* Alkajas
* Balagatis
* Bubulimė
* Divakė
* Duškas
* Fier Šeganis
* Golemis
* Grabianis
* Gradištė
* Hysgokajas
* Karbunarė
* Kolonė
* Krutė
* Liušnė
* Remas
* Terbufis

## Šaltiniai
Libraždžio apygarda

**Libraždžio apygarda** () – viena iš 36-ių Albanijos apygardų, esanti šalies rytuose. Priklauso Elbasanio apskričiai. 63 192 gyventojai (2010 m. duomenys). Plotas – 1 023 km². Suformuota 1958 m. Administracinis centras – Libraždis. Ribojasi su Bulkizės, Tiranos, Elbasanio, Gramšio ir Pogradecio apygardomis. Rytuose turi pasienio ruožą su Makedonija.

Apygardos paviršius kalnuotas su vaizdingais slėniais. Įsikūręs Šebeniko Jablanicės nacionalinis parkas, kuris užima 33 % apygardos teritorijos. Škumbinio upės ištakos prasideda Valamros ir Guri i Topito kalnuose; 64 km teka Libraždžio apygardoje.

## Savivaldybės
Libraždžio apygarda sudaryta iš dviejų miestų (Libraždis ir Perenjas), 9-ių kaimo tipo savivaldybių bei 77-ių kaimų:
* Hotolištis
* Libraždis
* Lunikas
* Orenė
* Polis
* Perenjas
* Kenderis
* Kukesis
* Racė
* Steblevė
* Stravajas

## Šaltiniai
Dorupis

**Dorupis** (arba ***Juodupis, Zackagiris***) – upelis pietinėje Lietuvos dalyje, Dzūkijoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke; Grūdos dešinysis intakas.

Dorupis teka pro Marcinkonių kaimą, kuriame yra patvenktas jo kairysis intakas Duobupis ir sudaro Marcinkonių tvenkinį. Upelis prateka pro Zackagirio pažintinį taką.

XX a. 9-ajame dešimtmetyje Dorupio vidurupyje buvo ištiesinta vaga, nusausintos pelkės, sunaikinta šaltinių. Nenusausintas liko aukštupys ir dalis žemupio.

Pavadinimas kilęs iš žodžių *dóras* („tinkamas, geras, švarus“) ir *upė*. Zackagirio (*Dziackagerio*) pavadinimas kilęs nuo miško vardo, šis – galbūt iš  („užsiundyti šunis, medžioti su šunimis ar paukščiais“).

## Šaltiniai
Švento botaninis draustinis

**Švento botaninis draustinis** – saugoma teritorija Zarasų ir Ignalinos rajonuose, Gražutės regioniniame parke. Apima Švento bei Šventelio ežerus ir jų apyežerius.

Draustinyje randamos 326 aukštesniųjų augalų rūšys, iš kurių 16 yra saugomos: smiltyninis gvazdikas, siauralapė plūdė (ežerinė forma), pražangiažiedė plunksnalapė, paprastasis sausažiedis, tamsialapis skiautalūpis ir kt. Švento ežere auga Lietuvoje labai retas dumblis, įrašytas į Raudonąją knygą, rykštinis maurabragis.

## Šaltiniai
Šventininkų ežeras

**Šventininkų ežeras** – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, 9 km į pietryčius nuo Trakų. Pusapvalio pavidalo, ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,56 km, plotis 0,41 km. Altitudė 148,2 m. Krantai pietuose ir šiaurės vakaruose žemi ir pelkėti, kitur – aukštesni. Šiaurvakarinė ir pietinė pakrantės apaugusios krūmynais ir medžiais, kitur plyti dirbami laukai. Įteka upelis. Aplink ežerą slūgso keletas užakusių raistų. Ežeras nenutekantis, priklauso Vokės upės intako Asdrės baseinui.

Šventininkų ežerą supa Šventininkų kaimas, netoliese į rytus praeina kelias . 1960 m. ežeras ir jo apylinkės buvo paskelbti botaniniu draustiniu. Šiuo metu šio draustinio nebėra.

## Šaltiniai
Šventosios senovės gyvenvietė

**Šventosios senovės gyvenvietė** – archeologinė vietovė vakarų Lietuvoje, Baltijos jūros pakrantėje, Palangos savivaldybėje, tarp buvusių Šventosios ir Kunigiškių kaimų. Atkasta XX a. vid. nusausinus pelkę.

Čia rastos 42 akmens amžiaus gyvenvietės, iš kurių didesnė dalis priklausė Narvos kultūrai (3 tūkstantmetis pr. m. e.), kitos – Pamarių kultūrai (3–2 tūkstantmečiai pr. m. e.) bei abiem kultūroms. Pamarių kultūra paprastai sudaro viršutinį kultūrinį sluoksnį.

Kultūrinis sluoksnis sužalotas melioracijos, statybų metu, nuo 1967 m. iki 2008 m. ištirtas apie 13 600 m² plotas.

## Radiniai

Narvos kultūros radiniai:
Rasta daug vertingų radinių: žvejybos reikmenų (medinių bučių, irklų, luotų, butinių, tinklų iš liepos karnos, žievinių plūdžių), žuvų ašakų, žvėrių kaulų, medžioklės ginklų (iečių su titnaginiais ir kauliniais ietigaliais, lankų, strėlių su titnaginiais, rečiau mediniais antgaliais), medinių namų apyvokos daiktų (šaukštų, geldų, titnago gremžtukų, menturių, gramdukų), papuošalų (gintarinių kabučių, sagčių, karolių, grandžių, taip pat amuletų iš žvėrių dantų ir ilčių), apeiginių rykų (~2 m ilgio stulpinė figūra su žmogaus galva, 2 apeiginės lazdos iš briedžio rago, lingės galvutės pavidalo apeiginio samčio rankena). Atkasta gintaro dirbtuvė su žaliava ir ruošiniais. Joje gaminti kabučiai ir sagutės šiauriečiams, gyvenusiems dabartinėje Estijos, Suomijos, Novgorodo srities teritorijose. Narvos kultūros žmonės gintaro sakų gabalėlyje pragręžę skylutę, turėjo pakabuką, gamino sagutes, figūrėles, gintarinius vamzdelinius karolius, nors norint išgauti vamzdelio formą iš gintaro gabalėlio reikėjo įdėti nemažai pastangų. Tuo metu nebuvo vertinami margaspalviai gintarai, bet ypač patiko vienspalvis, lygus, medaus spalvos gintaras. Būdinga mažai ornamentuota keramika, molyje gausu sraigių priemaišų. Būstai stulpinės statybos, keturkampiai, su pėdžių eilute per vidurį.

Pamario kultūros radiniai:
Plokščiadugnė virvelių, eglučių ir gnaibytų įspaudėlių ornamentu puošta keramika (puodynės, įvairios taurės, amforos, pailgi bei apskriti dubenėliai), taip pat rasti akmens dirbiniai (įtveriamieji bei vienas laivinis kirviai, gremžtukai, peiliai, tinklo pasvarai, trikampiai ir širdiški titnaginiai strėlių antgaliai), mediniai rakandai (geldos, kūlės), papuošalai (gintariniai kabučiai, grandys, skridiniai, karoliai).

Kiek tolėliau aptikta užtvanka žuvims gaudyti – 32 m ilgio aptvaru, suręstu iš dviejų eilių poromis sukastų kuolų, apjuostų gulsčiomis kartimis. Taip pat rasti 3 žmonių žandikauliai (priskiriami europidų antropologinei rasei). Prie Šventosios upės rastas žalvario amžiaus pjautuvas.

## Tyrimai

1966–1972 m. Šventosios gyvenvietę tyrė istorijos instituto archeologai, vadovaujami Rimutės Rimantienės. Nuo 1982 m. vėl tęsti kasinėjimai. Radiniai saugomi Palangos gintaro muziejuje, Lietuvos nacionaliniame muziejuje.

## Šaltiniai
Paolo Meneguzzi

**Paolo Meneguzzi** (g. 1976 m. gruodžio 6 d. Mendrisio) – dainininkas ir dainų autorius, kilęs iš Šveicarijos. 2008 m. jis atstovavo Šveicarijai 2008 m. Eurovizijos konkurse.

## Biografija

1996 metais, kai Paolo Meneguzzi vardas dar buvo nežinomas Italijoje, su daina „Aria, Ariò“ laimėjo Viña del Mar tarptautinį dainų festivalį Čilėje. Dainos sėkmė paskatino debiutinio albumo „Por Amor“ išleidimą 1997 m., o po metų įrašė ir antrąjį albumą „Paolo“. Meneguzzi tapo populiarus Pietų Amerikoje, tačiau Europoje jis vis dar buvo mažai žinomas atlikėjas.

Ši situacija ėmė keistis, kai Paolo 2001 metais dalyvauja Sanremo muzikos festivalyje. Ten jis su daina „Ed io non ci sto più“ užėmė septintąją vietą. Tais pačiais metais atlikėjas išleido albumą „Un sogno nelle mani“. 2003 metais išleistas albumas „Lei è“ Italijoje iš karto tapo auksiniu.

2004 metais Paolo antrąkart dalyvavo Sanremo festivalyje, kur su daina „Guardami Negli Occhi (Prego)“ užėmė 4 vietą, po dalyvavimo atlikėjas iš naujo išleido ankstesnį albumą su šiame festivalyje dalyvavusia daina. Tais pačiais metais Paolo surengė koncertinį turą Italijoje ir Šveicarijoje.

2007 m. lapkričio mėn. buvo paskelbta, kad Paolo atstovaus Šveicarijai 2008 m. Eurovizijos dainų konkurse Belgrade, Serbijoje. Konkurse su balade „Era stupendo“ atlikėjas pusfinalyje su 47 taškais užėmė 13 vietą ir nepateko į finalą.

2008 m. Sanremo muzikos festivalyje su daina „Grande“ užėmė šeštą vietą.

## Nuorodos

* Oficiali svetainė

|-
Nemunaičių tiltas

**Nemunaičių tiltas** – automobilių transporto tiltas, kertantis Kirsnos upę ties Nemunaičiais, Kalvarijos savivaldybėje, kelyje , apie 5,5 km į pietryčius nuo Kalvarijos. Stovi vienoje vietoje skirtingu laiku per upę nutiesti du tiltai. Vienas iš jų – eismui nebenaudojamas dviejų angų arkinis tiltas su išgaubta važiuojamąja dalimi, stūksantis upės slėnyje, žemiau kito gelžbetoninio, sijinio tilto. Senasis tiltas pripažintas regioninės reikšmės inžineriniu ir architektūros paminklu, 1999 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Pritaikytas pažintiniam lankymui. 

Kelio Alytus-Simnas-Krosna-Kalvarija 51,5 km 1929 m. buvo pastatytas gelžbetoninis arkinis dviejų tarpatramių tiltas su važiuojamąja dalimi viršuje. Šio tilto projektą parengė inžinierius Pranas Markūnas.

2012 m. tiltas buvo suremontuotas: ant važiuojamosios dalies paklota nauja danga, sutvarkyti ir nudažyti apsauginiai aptvėrimai, statinio gelžbetonio konstrukcijos, sutvirtinti prietilčio pylimai su įrengtais betoniniais laiptais. Tiltas liko pravažiavimui uždarytas, tačiau patogus lankymui. Eismas vyksta tik ant gretimo šiuolaikinio tilto, pastatyto rekonstruojant kelią . Šioje atkarpoje nutiesta nauja krašto kelio atkarpa, pylimu ir iškasa išlyginant reljefo skirtumus.

2011 m. duomenimis, apie 100 m į aukštupio pusę kabojo apleistas kabamasis pėsčiųjų tiltas (išlikę įtempti lynai, atraminių kranto konstrukcijų, medinio pakloto fragmentai).

## Senojo tilto konstrukcija

Kartu su ramtais tilto ilgis 55 m, arkiniai tarpatramiai po 20,65 m. Danga iš asfaltbetonio, šalitilčiai neįrengti. Trišarnyrinių arkų aukštis nuo stygų lygus 4,0 m, šoninės arkų sienelės padarytos iš monolitinio gelžbetonio, jų storis 0,4 m. Nuo arkos skliautų vanduo nuleidžiamas per įrengtus šulinėlius, kurių yra po vieną kiekviename skliaute. Arkų (skliautų), ramtų bei taurų tuštumos užpildytos žvyro–grunto mišiniu, ant kurio įrengtas akmenų grindinys. Arkų šarnyrai sumontuoti iš 20 cm storio švino plokščių. Tilto paklotas įrengtas išgaubtoje kreivėje. Parapetinis bordiūras įrengtas apibetonuojant turėklą. Jo aukštis 0,4 m. Turėklai iš metalo. Tilto galuose ant ramtų įrengtos 6,17 m ilgio sienutės. Krantinės atramos – ramtai ir tarpinė atrama – tauras iš monolitinio gelžbetonio. Tilto atramoms įrengti poliai nebuvo kalami dėl pakankamai tvirto grunto.

Tilto duomenys:
* Tūrinė erdvinė kompozicija – dviejų angų, arkinis, su išgaubta važiuojamąja dalimi;
* Bendras ilgis – 55 m;
* Važiuojamosios dalies plotis – 6,5 m;
* Arkos aukštis – 4,0 m (nuo stygos);
* Konstrukcijos – arkų plokštės, šoninės sienelės iš monolitinio gelžbetonio;
* Turėklų tipas – metaliniai;
* Funkcinė įranga – nuo arkos skliautų nuvesti vandens nuleidimo šulinėliai, šlaituose kūgio formos latakai.

## Galerija


Nemunaičių tiltas 2.JPG|Dviejų, šalia vienas kito stovinčių  tiltų reginys
Nemunaičių tiltas.JPG|Išsaugotas buvusio kelio ruožas privažiavimui
Nemunaičių tiltas 3.JPG|Sienelėje eksponuojama tilto data „1929“
Nemunaičių tiltas 5.JPG|Viena iš arkų, praleidžianti upės tėkmę


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Kelio Lietuvoje istorija (tęsinys III). Tiltų statyba *dirst.lt*
F1 2014

**F1 2014** – „Codemasters“ žaidimas, paremtas Formulės 1 lenktynėmis (2014 m. sezonu). Tai yra šeštasis šio žanro „Codemasters“ žaidimas. Jis išleistas 2014 m. spalio 16 d.

Žaidime yra visi oficialūs 22 Formulės 1 lenktynininkai ir visos 2014 m. sezono trasos. Kitaip nei „F1 2013“ žaidime, čia nebus „Classic Edition“ funkcijos – čia žaidėjas galėjo valdyti dalį 80-ųjų – 90-ųjų metų Formulės 1 automobilių ir lenktyniauti keliose senosiose trasose. Viena naujovių bus tai, jog žaidėjas karjeros režime galės nuo pat pradžių rinktis bet kurią komandą.

## Nuorodos
* Oficiali žaidimo svetainė
Olivia Lewis

**Olivia Lewis** (g. 1978 m. spalio 18 d.) – Maltos dainininkė iš Kormio.

Olivia atlieka pop, džiazą, bet pirmenybę teikia soul muzikai. O. Lewis buvo pirmoji Maltos dainininkė, kuri sudalyvavo atnaujintame džiazo festivalyje „Malta Jazz festival“. Atlikėja dalyvavo ir daugelyje tarptautinių festivalių Didžiojoje Britanijoje, Italijoje, Rumunijoje, Bulgarijoje, Serbijoje ir Juodkalnijoje, Kazachstane bei Lietuvoje. Dainų festivaliuose Lietuvoje ir Bulgarijoje Olivia užėmė pirmą vietą.

Nuo 1997 m. dainininkė ne kartą dalyvavo šalies muzikos konkurse *Malta Song For Europe* (nugalėtojas gauna teisę atstovauti Maltai Eurovizijoje). Tik 2007 metais Olivia tapo konkurso nugalėtoja ir išrinkta atstovauti savo šaliai 2007 m. Eurovizijos konkurse, vykusiame Helsinkyje (Suomija). Su lyrine daina „Vertigo“ atlikėja pusfinalyje su 15 taškų užėmė 25 vietą ir į finalą nepateko. Vėliau ši daina tapo to paties pavadinimo filmo garso takeliu.

## Nuorodos

* Daina ''Vertigo''

|-
Juozapas Tiškevičius (1863)

**Juozapas Tiškevičius** (; 1863 m. – 1867 m. Lentvaryje, Vilniaus gub., Rusijos imperija) – Lietuvos bajoras, didikas, Leliva herbo grafaitis.
 
## Biografija

Kilęs iš Lietuvos didikų Tiškevičių giminės antrosios Biržų šakos Lentvario (Kretingos) atšakos. Tėvas Juozapas Tiškevičius. Motina Sofija Horvataitė. Broliai Aleksandras, Vladislovas, Antanas, Juozapas ir Feliksas Tiškevičiai.

Vyriausias Juozapo ir Sofijos Tiškevičių sūnus, tėvo garbei pakrikštytas Juozapo vardu. Augo tėvo statytoje šeimos rezidencijoje Lentvario dvare prižiūrimas guvernančių. Tėvams išvykus kelionėn į Paryžių, 1867 m. susirgo ir mirė nuo smegenų uždegimo.

## Literatūra
* Julius Kanarskas. Grafai Tiškevičiai. – Kretingos muziejus grafų Tiškevičių dvare. – Kretinga (Klaipėda: Druka), 2010
## Šaltiniai

## Nuorodos
Azerbaidžano karybos istorija

Moderniosios Azerbaidžano armijos istorija prasidėjo 1918 m. birželio 26 d., kuomet buvo įkurtos Azerbaidžano Demokratinės Respublikos ginkluotosios pajėgos. Pirmuoju krašto apsaugos ministru dar besikuriančioje ministerijoje tapo daktaras Chosrovbėjus Sultanovas. Kai ministerija buvo galutinai įkurta, jo vietą užėmė generolas Samadbėjus Mehmandarovas, o viceministru tapo generolas leitenantas Ali-Agha Šichlinskis. Generaliniam štabui nuo 1919 m. kovo iki gruodžio 10 d. vadovavo generolas leitenantas Mamedbėjus Sulkevičius. Iki 1920 m. balandžio vietoje jo dirbo Abduhalmidbėjus Gaitabašis.

1920 m. balandžio 28 d. į Azerbaidžaną įsiveržė Raudonoji armija. Tuo metu didžioji naujai suformuotos Azerbaidžano armijos dalis buvo išvesta į Kalnų Karabachą, kur malšino armėnų sukilimą. Visgi likę kariai nesiruošė sudėti ginklų ir narsiai kovojo su įsibrovėliais. Iš viso žuvo apie 20 000 - 30 000 besipriešinusių azerbaidžaniečių karių, tačiau karas buvo pralaimėtas. Bolševikai panaikino Azerbaidžano karines pajėgas, o 15 iš 21 generolo buvo sušaudyti.

1992 m. vasarą Azerbaidžano krašto apsaugos ministras vadovaudamasis prezidento rezoliucija pateikė Rusijai ultimatumą, kuriuo pareikalavo perduoti 135-ojo ir 139-ojo motorizuotųjų šaulių pulkų bei 295-osios motorizuotosios šaulių divizijos ginklus bei transporto priemones. Azerbaidžane sovietiniais metais buvo dislokuoti 4-osios sovietinės armijos 23-ioji, 60-oji, 75-oji bei 296-oji motorizuotosios šaulių divizijos bei daliniai, kuriems priklausė raketų bei oro gynybos brigados ir artileriniai bei raketiniai pulkai. Šalyje taip pat buvo 49-asis Rusijos ginklų sandėlis, kuriame gulėjo 7 000 vagonų amunicijos, įskaitant ir apie milijardą šovinių. Tad Rusijai buvo pasiūlyti mainai, kurie įvykdyti tais pačiais metais. Į Rusiją negrįžo tik 23-osios divizijos 366-ojo motorizuotųjų šaulių pulko nuosavybė, kurią Azerbaidžano armija perėmė pulkui traukiantis iš Stepanakerto. Metų pabaigoje azerbaidžaniečiai gavo ginklų bei karinės technikos, kurios užteko apginkluoti keturias motorizuotųjų šaulių divizijas. Armija taip pat gavo 50 karinių lėktuvų iš panaikintos 19-osios oro gynybos armijos bei karo laivų. 

1992 m. liepą Azerbaidžanas ratifikavo Įprastinių ginkluotųjų pajėgų Europoje sutartį, kuria apribojo savo karinės įrangos kiekį. Valstybė taip pat prisijungė prie Branduolinio ginklo neplatinimo sutarties kaip neturinti branduolinio ginklo šalis. Azerbaidžanas dalyvauja NATO programoje „Partnerystė taikos labui“. Šalis taip pat kartu su Gruzija, Ukraina ir Moldova dalyvauja organizacijos GUAM veikloje.

Irako karo metu Azerbaidžanas prisijungė prie Savanoriškosios koalicijos ir saugojo šiaurinę Irako dalį. 150 Azerbaidžano karių užtikrino vietinių turkų saugumą, saugojo maldininkų vietas bei lydėjo konvojus.

## Taip pat skaitykite
* Azerbaidžano ginkluotosios pajėgos

## Šaltiniai
Marie Line

**Marie Line Marolany**, taip pat žinoma kaip **Marie Line**, – Prancūzijos dainininkė, 1998 metais atstovavusi Prancūzijai 1998 m. Eurovizijos dainų konkurse.

## Biografija

Marie Line gimė Sent Rafaelyje, Varo departamente. Jos tėvai yra kilę iš Martinikos.

Pirmaisiais dainininkės karjeros metais koncertavo vietiniuose baruose, su grupe Raoul Petite išleido du albumus. 1998-aisiais atlikėja su daina „Où aller“ atstovavo Prancūzijai Eurovizijos dainų konkurse, vykusiame Birmingeme. „Où aller“ konkurse surinko tik 3 taškus (1 taškas iš Kipro ir 2 iš Makedonijos) ir užėmė priešpaskutinę vietą, aplenkdama tik nei vieno taško negavusią Šveicariją. Vėliau karjerą tęsė kaip pritariančioji vokalistė ir kompozitorė – yra parašiusi muziką prancūzų filmams „Les Caprices d’un fleuve“, „Cuisine américaine“ ir „Agathe Cléry“.

## Nuorodos
* Daina ''Où aller''

|-
Sofija Horvataitė-Tiškevičienė

**Sofija Horvataitė-Tiškevičienė** (; 1837 m. – 1919 m. lapkričio 24 d. Palangoje, Palangos vls.., Kretingos aps.) – Lietuvos bajorė, Horvato herbo (Pobogo herbo atmainos) didikė, grafienė, filantropė.

## Biografija

Kilusi iš vengrų kilmės LDK didikų Horvatų giminės. Tėvas Aleksandras Horvatas. Motina Klotilda Volodkavičiūtė. Brolis Aleksandras Horvatas, seserys Felicija Sofija Grabovska (g. ~ 1830 m.) ir Jadvyga Kienevičienė (1836–1916 m.). 

Užaugo Rečicos vėliavininko, ilgamečio Kijevo gubernijos bajorų maršalkos Aleksandro Horvato šeimos rezidencijoje Barbarovo dvare prie Pripetės upės Minsko gubernijoje, mokytis su seserimis ir motina buvo išvykusi į Vakarų Europą.
## Šeima
1860 m. birželio 29 d. Barbarove ištekėjo už Rusijos imperijos kariuomenės karininko, grafo, Vilniaus generalgubernatoriaus adjutanto Juozapo Tiškevičiaus. Gyveno Vilniuje, šeimos užmiesčio rezidencijoje Lentvario dvare, nuo 1875 m. – naujoje šeimos rezidencijoje Kretingos dvare. Rūpinosi šeimai priklausančių dvarų administravimu ir ūkine veikla. Pagimdė 12 vaikų, iš kurių užaugo aštuoni: 5 sūnūs ir 3 dukros. Taip pat įsivaikino ir užaugino trys nesantuokinius vyro vaikus – sūnų ir dvi dukras.

Sofijos vaikai:

* Sofija Tiškevičiūtė (1862–1862 m.)
* Juozapas Tiškevičius (1863–1867 m.)
* Aleksandras Tiškevičius (1864–1945 m.)
* Vladislovas Tiškevičius (1865–1936 m.)
* Antanas Tiškevičius (1866–1920 m.)
* Juozapas Tiškevičius (1868–1917 m.)
* Feliksas Tiškevičius (1869–1933 m.)
* Marija Tiškevičiūtė (1871–1943 m.)
* Sofija Tiškevičiūtė-Dembinska (1874–1958 m.)
* Elena Klotilda Tiškevičiūtė-Ostrovska (1876–1953 m.)
* Jonas Motiejus Tiškevičius (1877–1877 m.)
* Kazimieras Tiškevičius (apie 1878–1878 m.)

## Dvarai

Sofija Tiškevičienė valdė Dimitravo, Darbėnų ir Grūšlaukės dvarus. Vilniuje jai priklausė rūmai Trakų g. 10.

Kretingos dvaro ligoninėje įkūrė ir išlaikė našlaičių, senelių ir invalidų prieglaudą. 

## Literatūra

* Joanna Sokołowska-Gwizdka. Rody polskie. Tyszkiewiczowie. Landwarów. – Gazeta gazeta: Dziennik polonii w Kanadzie. – Apr. 13, 2005
* Julius Kanarskas. Kretingos dvaro savininkai. – Klaipėda: Druka, 2009
* Julius Kanarskas. Kretinga: praeities skraistę praskleidus. – Klaipėda: Druka, 2009
* Julius Kanarskas. Grafai Tiškevičiai. – Kretingos muziejus grafų Tiškevičių dvare. – Klaipėda: Druka, 2010

## Šaltiniai

## Nuorodos
Puskelnių hidroelektrinė

**Puskelnių hidroelektrinė** – mažoji hidroelektrinė Marijampolės savivaldybėje, Puskelnių kaime, apie 6,5 km į šiaurės rytus nuo Marijampolės. Hidroelektrinė pastatyta 2005 m. užtvenkus Šešupę ir susiformavus 19,8 ha tvenkiniui. 2010 m. duomenimis, elektros energijos
gamyba sudarė 1,11 GWh. Nuo 2006 m. veikianti Puskelnių hidroelektrinė priklauso UAB „Žaltytis“.

Hidromazgą sudaro žemių užtvanka, slenkstinė uždoriais reguliuojama betoninė užtvanka, perteklinio (potvynių) vandens pralaida su greta esančiu HE pastatu, ištekėjimo ir nutekėjimo dalimis.

## Techniniai duomenys

* Vidutinis debitas – 8,52 m3/s 
* Tvenkinio plotas – 19,8 ha
* Elektros energijos gamyba – 1,11 GWh (2010 m.)
* Slėgio aukštis – 3,2 m
* Įrengtoji galia – 250 kW
* Turbinų tipas – *Kaplan*

## Šaltiniai
Birgitta Haukdal

**Birgitta Haukdal Brynjarsdóttir** (g. 1979 m. liepos 28 d. Husavike), taip pat žinoma kaip **Birgitta**, – Islandijos dainininkė, pop grupės Írafár vokalistė. 2003 metais Birgitta atstovavo Islandijai 2003 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Open Your Heart“ ir užėmė aštuntą vietą.

## Biografija

Didžiąją savo gyvenimo dalį gyveno šiaurinėje Islandijoje. Nuo 1999 m. lapkričio mėn. Birgitta yra pop grupės Írafár vokalistė. 2000-ųjų vasarą grupė išleido debiutinį singlą „Hvar er ég?“, o po dar dviejų išleistų dainų 2001 metais grupė pasirašė sutartį su didžiausia Islandijos įrašų kompanija „Skífan“. 2002 m. lapkričio mėn. „Írafár“ išleido debiutinį albumą „Allt sem ég sé“. Šis albumas Islandijoje tapo greičiausiai parduodamu pop muzikos albumu per pastaruosius 25 metus ir tapo platininiu.

Nuo 2003 m. Birgitta yra viena iš populiariausių pop dainininkių Islandijoje. Tų pačių metų Islandijos muzikos apdovanojimuose pelnė geriausios metų pop žvaigždės ir metų atlikėjos apdovanojimus. 2003 metais atlikėja po pergalės nacionaliniame finale, išrinkta dalyvauti Eurovizijoje. Konkurse su daina „Open Your Heart“ Birgitta užėmė aštuntą vietą, surinkusi 81 tašką.

Vėliau dar du kartus dalyvavo Islandijos atrankoje į Eurovizijos dainų konkursą – 2006 m. su daina „Mynd Af Þér“ ir 2008 m. su „Núna veit ég“, atlikdama duetu su Magni Ásgeirsson. Abu kartus atlikėja pateko į finalą, tačiau nelaimėjo.

2013 metais atlikėja vėl bandė laimę šalies atrankoje *Söngvakeppnin* su kūriniu „Meðal Andanna“.

## Nuorodos
* Daina ''Open Your Heart''

|-
Bemitas

**Bemitas** () – aliuminio oksido hidroksido (aliuminio oksihidroksido, γ-AlO(OH)) mineralas. Įeina į aliuminio rūdos boksito sudėtį. 

## Savybės
Dimorfiškas diasporui. Kristalizuojasi ortorombiškai dipiramidiškai, habitas paprastai masyvus. Baltas, o nuo priemaišų priklauso atspalvis – geltonas, žalias, rudas ar raudonas. Blizgesys stikliškas ar perliškas. Plonos nuopjovos bespalvės. Nuo skaidraus iki pusskaidrio. 

Kietumas pagal Moso skalę nuo 3,0 iki 3,5. Savitasis tankis nuo 3,00 iki 3,07. Optiškai anizotropiškas, lūžio rodikliai nα = 1,644-1,648 nβ = 1,654-1,657 nγ = 1,661-1,668.

Retai būna beveik grynas (iki 98%) AlO(OH). Paprastai turi priemaišų:
* Fe2O3 (iki 3,2 %), 
* SiO2 (iki 5,3 %),
* TiO2 (iki 4,1 %),
kartais
* CaO (iki 1,8 %), 
* MgO (iki 1 %), 
* Na2O+K2O (iki 0,6 %),
Šio priemaišos būna mechaninės ar absorbuotos.
Gali turėti izomorfinių priemaišų Ga2O3 (iki 0,07 %) ir Sc.

## Kilmė ir radavietės
Bemitas aptinkamas tropiniuose laterituose ir boksituose, susidariuose iš aliumino-silikatinių pamatinių uolienų. Jis taip pat aptinkamas ir kaip korundo ir nefelino hidroterminės kaitos produktas. Aptinkamas:
* boksitų kloduose su kaolinitu, hidrargilitu bei diasporu,
* nefelino pegmatituose su nefelinu, hidrargilitu, diasporu, natrolitu ir analcimu.

## Atradimas ir pavadinimas
Mineralą 1927 m. pirmą kartą aprašė J. de Lapparent pagal pavyzdžius, aptiktus *Mas Rouge* (*Les Baux-de-Provence*, Prancūzija) boksituose. Pavadino Bohemijos vokiečių chemiko Johann Böhm (1895–1952), kuris 1925 m. rentgeno spinduliuote tyrė aliuminio oxihidroksidus. Kartais neteisingai teigiama, kad mineralas pavadintas vokiečių geologo Johannes Böhm (1857–1938) garbei.

## Nuorodos
Svoboda (politinė partija)

**Ukrainos Laisvės partija „Svoboda“** () – Ukrainos politinė partija, įkurta 1991 m. spalio 13 d. Savo veikloje vadovaujasi nacionalizmo ir populizmo ideologijomis. Iki 2014 m. buvo viena iš penkių pagrindinių Ukrainos Aukščiausiosios Rados partijų.


Svoboda 2012.png|2012 m. rinkimų rezultatai
Svoboda banner.jpg|Masiniai proeuropietiški protestai Kijeve 2013 m.
Šiaurės Atėnai (regioninis vienetas)

**Šiaurės Atėnai** () – vienas iš Graikijos regioninių vienetų, apimantis šiaurės rytinę ir centrinę Atėnų aglomeracijos dalį. Priklauso Atikos periferijai. Įkurtas 2011 m. sausio 1 d.

## Savivaldybės
Šiaurės Atėnai padalinti į 12-ą savivaldybių:

* Agia Paraskevi (3)
* Amarousio (8)
* Chalandri (35)
* Filothei-Psychiko (33)
* Irakleio (17)
* Kifisia (21)
* Lykovrysi-Pefki (22)
* Metamorfosi (23)
* Nea Ionia (25)
* Papagou-Cholargos (28)
* Penteli (29)
* Vrilissia (9)
Izhar Cohen

**Izhar Cohen** (; g. 1951 m. kovo 13 d. Givatajime, Izraelis) – Izraelio dainininkas, 1978 metais su grupe Alphabeta laimėjo 1978 m. Eurovizijos konkursą.

## Biografija

Gimęs jemeniečių kilmės dainininkų šeimoje. Atstovaudamas Izraeliui, su grupe Alphabeta laimėjo 1978 m. Euroviziją atlikdami dainą „A-Ba-Ni-Bi“. 1985 m. Izhar vėl atstovavo Izraeliui 1985 m. Eurovizijoje, šį kartą su daina „Olé, Olé“, kuri užėmė penktą vietą. Vėliau atlikėjas bandė atstovauti Izraeliui 1987 ir 1996 metais, tačiau nacionaliniame finale užėmė žemesnes vietas ir dalyvauti negalėjo.

Izhar buvo Haifos teatro aktorius, o šiandien jis yra juvelyrikos parduotuvės savininkas.

## Nuorodos
* Izhar Cohen IMDB svetainėje

|-
Patnamas

**Patnamas** arba ***Putnamas*** () – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, Konektikuto valstijoje, Vindamo apygardoje, prie Kinibougo (*Quinebaug*) upelio. Geležinkelio stotis (pastatyta 1907 m.). Yra 1874 m. įkurta aukštoji mokykla, 1745 m. pastatas (*Cady-Copp House*).

2010 m. 94,1 % Patnamo gyventojų buvo baltieji, 2,9 % – lotynoamerikiečiai, 2,3 % – mišrios kilmės, 1,3 % – afroamerikiečiai.

## Istorija

Patnamas įkurtas 1855 m. kaip Kilinglio dalis. Pavadintas generolo Izraelio Patnamo garbei. Buvo svarbus tekstilės pramonės centras. 1955 m. miestelį nusiaubė potvynis. XX a. pab. apleistose gamyklose įsikūrė sendaikčių krautuvėlės.

## Lietuviai

Patname gyveno daug lietuvių. Miestelio *Gate Of Heaven* kapinėse jų daug palaidota. Įsikūrusi lietuvių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo Vargdienių seserų kongregacijos bendruomenė. Nuo 1963 m. veikia Amerikos lietuvių kultūros archyvas (ALKA).

## Šaltiniai
Hola Prystanė

**Hola Prystanė** (, ) – miestas Ukrainoje, Chersono srityje, 15 km į pietryčius nuo Chersono. Per miestą teka Dniepro deltos kairioji atšaka – Konka. Yra prieplauka, vystoma aliejaus pramonė. Šalia miesto yra balneologinis kurortas Gopris.

## Istorija

Miestas įkurtas 1709 m. Zaporožės kazokų, kaip *Holyi Pereviz*. Nuo 1785 m. vadinama Hola Prystanė. 1958 m. suteiktas miesto statusas.
Snudas

**Snudas** () – ežeras šiaurės vakarų Baltarusijoje, Vitebsko srityje, Breslaujos rajone, 10 km į šiaurę nuo Breslaujos, 5 km nuo Latvijos sienos. Tai antras pagal dydį Breslaujos ežeryno ežeras (po Druveto). Telkšo 130 m aukštyje virš jūros lygio. Ilgis 8,8 km, plotis iki 4,9 km. Kranto linija smarkiai raižyta, gausu įlankų, ragų. Išilgai tęsiasi moreniniai gūbriai, iškylantys iki 30 m. Vandens skaidrumas 6,6 m.

Ežere yra 11 salų, kurių bendras plotas 1,6 km². Giliausia Snudų vieta (16,5 m) yra pietryčiuose. Į Snudą suteka 14 upokšnių, iš kurių dauguma vasarą išdžiūsta, išteka prataka į Strusto ežerą.

Snude gyvena šios žuvys – lydekos, ešeriai, lynai, kuojos, seliavos, unguriai.

Breslaujos ežerų nacionalinio parko dalis. 1985 m. paskelbtas ornitologiniu draustiniu.

## Šaltiniai
Leon Schiller

**Leonas Šileris** (, tikrasis vardas *Leon Schiller de Schildenfeld*; 1887 m. kovo 14 d. Krokuva – 1954 m. kovo 25 d. Varšuva) – austrų kilmės lenkų režisierius, teatro kritikas ir teoretikas, teatro ir radijo scenaristas, kompozitorius ir dainininkas. Lenkijos darbininkų partijos narys, Seimo narys.

## Biografija
Kilo iš Austrijos katalikų aristokratų šeimos, atsikėlusios į Lenkiją XIX a., giminiavosi su Marija Terese.

Garsėjo A. Mickevičiaus kūrybos interpretacijomis, o labiausiai *[[Vėlinės (poema)|Vėlinių]]*, kurias statė 1934 m. Varšuvos Lenkijos teatre () ir dar anksčiau Lvove (1932 m.), Pohuliankos teatre Vilniuje (1933 m.) ir vėliau Sofijoje (1937 m.).

Baigė polonistiką ir filosofiją Jogailos universitete Krokuvoje, vėliau studijavo Sorbonoje. Bendradarbiavo su Varšuvos teatrais (tarp jų ir su „Reduta“), Lodzėje, Lvove.

## Šaltiniai
Juliusz Osterwa

**Julijus Osterva** (, tikras vardas Julian Andrzej Maluszek; 1885 m. birželio 23 d. Krokuva – 1947 m. gegužės 10 d. Varšuva) – lenkų aktorius, režisierius, pedagogas ir masonas Kurį laiką gyveno ir dirbo Vilniuje. Lenkų teatro reformatorius, vienas iš garsiausių lenkų scenos meistrų, garsėjęs poetine dikcija ir „absoliučia režisieriaus klausa“.

## Biografija
Anksti tapęs našlaičiu nepabaigė mokslų šv. Annos gimnazijoje Krokuvoje.

1904 m. rugsėjį pradėjo dirbti Krokuvos Liaudies teatre (), kur debiutavo jau po mėnesio.
Mokyklos draugo Leono Šilerio paskatintas, pasirinko sceninį vardą pagal Slovakijos Aukštųjų Tatrų Osterwa viršukalnę.. 1905 m. Liudviko Solskio priimtas į Krokuvos Julijaus Slovackio teatrą (), kūrė parodijas. Vėliau išvyko į Poznanę, kur išpopuliarėjo ir debiutavo kaip režisierius.

1907–1909 m. turėjo pasirodymų Vilniuje pas Nuną Mlodžiejovską. Daug gastroliavo (Vokietijoje, Šveicarijoje, Italijoje, Prancūzijoje, Graikijoje.

Nuo 1910 m. dirbo keliuose Varšuvos teatruose.

Pirmojo pasaulinio karo pradžioje, kaip Austrijos tarnautojas buvo internuotas ir perkeltas į Samarą. Iš ten 1916 m. Arnoldo Šyfmano pakviestas, Pirmojo pasaulinio karo metais dirbo režisieriumi lenkų Maskvos ir Kijevo teatruose. Bendravo su K. Stanislavskiu, A. Tairovu]].

1918 m. sugrįžo į Varšuvą, kur dirbo dviejuose teatruose.

1919 m. kartu su geologu Mečislavu Limanovskiu įkūrė eksperimentinį teatrą „Reduta“. Pradžioje jis veikė kaip Varjetė teatro () dalis, o nuo 1921 m. tapo savarankišku. Šiam teatrui jis vadovavo 1919–1924 m. ir 1931–1939 m. Varšuvoje, o 1925–1929 m. Vilniuje (Pohuliankos teatre) ir Gardine. Vilnius tapo šio teatro būstine iš kur jis gausiai keliavo po įvairias Lenkijos ir to meto Vilniaus krašto vietoves (50 miestų). Stepono Batoro universiteto kieme pastatė P. Kalderono „Tvirtą princą“. Daug statė spektaklių pagal J. Slovackio kūrybą.

Tuo pačiu metu direktoriavo Varšuvos Varjetė teatre (1923–1925 m.) ir Krokuvos Julijaus Slovackio teatrui (1932–1935 m.)

Po Antrojo pasaulinio karo bendradarbiavo Varšuvos Lenkijoe teatre () ir Krokuvos Julijaus Slovackio teatre. Buvo Krokuvos valstybinės Dramos mokyklos rektoriumi (). Paskutinį kartą turėjo pasirodymą 1946 m.

Kine filmavosi tik vieną kartą 1921 m. filme „Už brolio kaltes“ ().

Lenkijos okupacijos metais bendradarbiavo politinėje karinėje organizacijoje „Unija“ (). 

## Šeima
Turėjo žmoną, Vilniuje gimusią aktorę, V. Osterviną su kuria turėjo dukrą, taip pat aktorę, E. Ostervą. Jo antroji žmona – Matylda Sapiegaitė iš Siedliskos, Krokuvos arkivyskupo Adomo Stepono Sapiegos dukterėčia, su kuria turėjo dukrą – Mariją.

## Atminimas
Teatras Liubline pavadintas J. Ostervos vardu.

## Literatūra
* Venclova, T., Osterwa Juliusz. *Vilniaus vardai*. Vilnius, R. Paknio leidykla, 2006. p. 249.

## Šaltiniai
Słowo

**Słowo** () – konservatyvus lenkų dienraštis, leistas 1922–1939 m. Vilniuje. Dienraščio bendraturčiais buvo grafas M. Broel-Plater ir grafas J. Tiškevičius. Vyriausiuoju redaktoriumi buvo S. Mackievičius (vyresnysis J. Mackievičius brolis. 1926 m. palaikė J. Pilsudskio Bendradarbiavimo su vyriausybe bloką (). Po J. Pilsudskio mirties, buvo Sanacijos valdžios opozicijoje.

„Žodis“ kelis kartus keitė pavadinimą: *„Naugarduko kurjeris“* () (Baranovičiai), *„Slonimo kurjeris“* (), *„Gardino kurjeris“* (), *„Polesės žodis“* () (Pińsk) taip pat priedai: *„Žagarai“* () (literatūrinis), *„Vilko dantys“* () ir *„Žodelis“* (). Nuo 1940 m. sausio iki birželio leistas Paryžiuje.

Būtent šio laikraščio lapais (1939 m. rugsėjo 9 d. datos)  buvo uždengtas katedros požemių nišoje paslėptas Vilniaus katedros lobynas.

## Šaltiniai
Vakarų Atėnai (regioninis vienetas)

**Vakarų Atėnai** () – vienas iš Graikijos regioninių vienetų, apimantis vakarų centrinę Atėnų aglomeracijos dalį. Priklauso Atikos periferijai. Įkurtas 2011 m. sausio 1 d.

## Savivaldybės
Vakarų Atėnai padalinti į 7-ias savivaldybes:
* Agia Varvara (2)
* Agioi Anargyroi-Kamatero (5)
* Egalėjas (6)
* Chaidari (34)
* Ilion (18)
* Peristerijas (30)
* Petroupoli (31)
Nuna Młodziejowska-Szczurkiewiczowa

**Nuna Mlodziejovska** (, tikrasis vardas *Maria Antonina Młodziejowska–Szczurkiewicz*; 1884 m. lapkričio 11 d. Žitomiras – 1958 m. sausio 23 d, Poznanė) – lenkų teatro aktorė, režisierė, teatrų direktorė. Kurį laiką gyveno ir dirbo Vilniuje.

## Biografija
Gimė dvarininko Leon Młodziejowski ir Walentyna Niedzielski šeimoje. Mokėsi Aukštuosiuose moterų kursuose Krokuvoje. Vėliau vaidybos mokėsi pas V. Siemaškovą. Vėliau Varšuvoje mokėsi Dramos klasėje () prie Varšuvos Muzikos draugijos (). Žinias gilino pas Mariją Potocką ().

Debiutavo 1903 m. spalio 1 d. Krokuvos miesto teatre *Nunos Olchowskos* vardu. Išvyko į turą po Europą, aplankė Vokietiją, Šveicariją ir Prancūziją. Grįžusi į Lenkiją 1904–1905 m. vaidino Poznanės scenose. Kitą sezoną praleido kilnojamajame teatre pas V. Siemaškovą, kuris 1906 m. spalio 17 d. po pertraukos, besitęsusios nuo 1864 m., Vilniuje. Ten ji keturiems sezonams užėmė direktorės pareigas.

Tuo metu (1907–1909 m.) į Nunos Mlodžiejovskos teatrą dirbti buvo atvykęs J. Osterva.

1908 m. ištekėjo už B. Šurkievičiaus ().

1910 m. pabaigė darbą Vilniuje ir sugrįžo į Krokuvą, kur du sezonus dirbo tuometiniame Miesto teatre (). Nuo 1912 m. dar du sezonus kartu su vyru dirbo Poznanės Lenkijos teatre ().

1915 m. Jos vyras pradėjo vadovauti Lenkų teatrui Maskvoje, kur N. Modžiejovska vaidino to teatro scenoje. Vėliau persikėlė į Kijevą. Lenkijai atgavus nepriklausomybę, sugrįžo į Poznanę. Nuo 1920 m. vedė tuometinėje Muzikos konservatorijoje () dramos pamokas, o nuo 1927 m. vadovavo Dramos mokyklai.

1932 m. Zakopanėje mirė B. Šurkievičius. N. Mlodžiejovska kaip svečias turėjo pasirodymų Poznanės teatruose. Tuo pačiu metu režisavo teatrinius pasirodymus Vilniuje ir Turunėje. 1939 m. apsigyveno Varšuvoje. 1945 m. sugrįžo į Poznanę. Ten vaidino ir dėstė Dramos mokykloje. Trumpam buvo tapusi Gniezno teatro meno vedėja. 1947–1948 m. sezoną praleido Ščecino teatre (). Kitam sezonui grįžo į Poznanę. 1954 m. kovo 7 d. atšventė darbo scenoje penkiasdešimtmetį.

## Šaltiniai
Prace Muzeum Ziemi

**Žemės Muziejaus Darbai** () kasmetinis mokslinis žurnalas pradėtas leisti 1958 m. Varšuvoje Žemės muziejuje prie Lenkijos Mokslų akademijos. Pagrindiniai jo leidėjai (Stanislavas Malkovskis, Antanina Halicka ir kt.) prieš tai dirbo Stepono Batoro universitete Vilniuje, iš kur po Antrojo pasaulinio karo išvyko į Varšuvą.

## Literatūra
* Žemės muziejaus bibliotekos internetinė svetainė
Buktos ąžuolas

**Buktos ąžuolas** – išskirtinio amžiaus ąžuolas, esantis Marijampolės savivaldybėje, Liudvinavo seniūnijoje, Marijampolės miškų urėdijos Buktos g-jos (23 kv., 11 skl.) teritorijoje. Teritorija priklauso Žuvinto biosferos rezervatui. Valstybės saugomu gamtos paveldo objektu paskelbtas 2005 m. aplinkos ministro įsakymu Nr. D1-255.

Medį supa tankus mišrus miškas. Pasiekiamas iš kelio , nuo Želsvos kaimo apie 3,5 km važiuojant geru miško keliu, netoli Buktos miško gamtinio pažinimo tako (priešingoje kelio pusėje, paėjus mišku apie 300 m). Prie medžio pastatyta informacinė lentelė. Kelių nuorodomis nepažymėtas. 

Apie 3,7 km į pietryčius tame pačiame miške auga Grįstakelio ąžuolas.

## Duomenys

* Medžio rūšis: paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Aukštis: 28,0 m
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje: 4,48 m
* Lajos aukštis: 15,5 m
* Lajos plotis – 25 m
* Amžius: neskelbiama

## Galerija

Buktos ąžuolas, kamienas.JPG|Ąžuolo kamienas 2014 m.
Buktos ąžuolas, 2025.jpg|Sausuolis 2025 m. vasarą
Buktos ąžuolas, lenta.JPG|Išlikusi informacinė lentelė


## Šaltiniai
Žemės muziejus (Varšuva)

**Žemės muziejus** () – Lenkijos Mokslų akademijos Varšuvoje geologijos ir paleontologijos muziejus. Be pagrindinės užduoties – kaupti kolekcijas, taip pat vykdo geologinių paminklų apsaugą, organizuoja mokslinius tyrimus, populiarina visuomenėje žinias apie Žemės mokslus. Turi biblioteką.

## Istorija
1932 m. Varšuvoje atsirado „Žemės muziejaus draugija“, kurios tikslas buvo „Žemės muziejaus“ įkūrimas. Draugija pradėjo kaupti rinkinius, organizavo mokslinius tyrimus ir publikavo straipsnius. Tačiau muziejus įsikūrė tik 1948 m., o patalpas muziejui gavo tik 1950 m. 1951 m. duris atvėrė pirmoji muziejaus ekspozicija. 1966 m. muziejus išsiplėtė įsikurdamas naujame pastate, kuriam yra ir šiandien. Pirmasis muziejaus direktorius buvo S. Malkovskis, prieš tai dirbęs Vilniuje ir ten siekęs įkurti tokį muziejų. Jį 1950 m. pakeitė Antonina Halicka, taip pat dirbusi Vilniuje, vėliau, 1973 m., Krzysztof Jakubowski, vadovavęs iki 2008 m.
Nuo 1959 m. muziejus yra Lenkijos Mokslų akademijos dalis.

## Rinkiniai

„Žemės muziejaus“ rinkiniai sudaro apie 170 tūkstančių objektų, surinktų iš visos Lenkijos ir daugelio skirtingų pasaulio regionų. Dalis rinkinių perkelta iš Vilniuje Stepono Batoro universitete dirbusių mokslininkų rinkinių.
Vertingiausi mineralų ir uolienų rinkiniai, pusbrangiai akmenys, bei meteoritai. Ypatingi augalų ir gyvūnų fosilijų rinkiniai. Turtinga gintaro kolekcija, savo unikaliais pavyzdžiais užima svarbią vietą pasaulyje. Atskirą kategoriją muziejuje sudaro mokslo istorijos apie Žemę archyvinės kolekcijos.

Biblioteka turi apie 51 tūkstantį inventorinių vienetų, tuo sudarydama vieną iš didžiausių Lenkijoje Žemės mokslų specialiųjų rinkinių.

## Leidyba
„Žemės muziejus“ leidžia kasmentinį mokslinį žurnalą „Žemės muziejaus darbai“ ()

## Literatūra
* Jakubowski, K., 1982. Muzeum Ziemi – tradycje i współczesność. *Przegląd Geologiczny*, nr. 12.

## Išnašos
Jan Wojciechowski

**Janas Voiciechovskis** (; g. ? – po 1989 m.) – lenkų geologas, kurį laiką gyvenęs ir dirbęs Vilniuje.

## Biografija
Apie Janą Voiciechovskį yra mažai išlikę žinių. Jis studijavo Stepono Batoro universitete ir Mineralogijos katedroje klausė paskaitų. Dalyvavo Vilniaus krašto petrografiniuose kartografavimo tyrimuose, kuriuos organizavo S. Malkovskis.

Vėliau dirbo Mineralogijos ir petrografijos katedroje. Tyrinėjo Volynės granitus, ieškojo vario apraiškų. Universitete pradėti mineralų rentgenometriniai tyrimai ir J. Voiciechovskis, jau būdamas asistentu, katedros buvo pasiųstas į Varšuvą išmokti rentgenoskopinio metodo. Katedra nupirko rentgeno aparatūra, bet kadangi prasidėjo Antrasis pasaulinis karas, ji liko nesukomplektuota.

Atliko Nalibokų girios geležies rūdų analizę. Suregistravo pagrindines geležies rūdos radimvietes.

Dalyvavo karo veiksmuose įvairiose operacijose ties Vilniumi, Rūdininkų girioje Armijos Krajovos daliniuose. Turėjo slapyvardį „Dviratininkas“ (). Įvairių privačių sabotažinių diversinių iniciatyvų dalyvis 1944 m. liepą.

Greičiausiai apsigynė daktaro laipsnį Lenkijoje, buvo docentas. Dirbo Geologijos Institute Varšuvoje. Kurį laiką dirbo ir Lodzėję. Paskui išvažiavo į Kongo universitetą.

## Nuorodos
* Gaigalas, A., 2003. Geologija Stepono Batoro universitete (1919–1939). „Geologija Vilniaus universitete, Tarptautinės konferencijos medžiaga“. Vilniaus universiteto leidykla, Vilnius, 43–70.
* Jano Voiciechovskio karo metų nuotrauka Lietuvoje 

## Šaltiniai
Brukų tvenkinys

**Brukų tvenkinys** – tvenkinys, plytintis Kalvarijos savivaldybėje, 5,5 km į pietryčius nuo Kalvarijos, ties Brukų kaimu. Priklauso Šešupės baseinui, telkšo upelyje netoli Kirsnos upės (0,36 km iki žiočių), dešiniajame krante, jo hidrologinis nr. 15050077.

Vandens telkinys užima 7,5 ha plotą, yra ištįsęs šiaurės–pietų kryptimi, jo ilgis apie 0,7 km, plotis apie 0,14 km. Altitudė 106,8 m. Krantai žemi. Pakrantes supa atviri laukai, ganyklos. Užtvanka šachtinės atmainos. Pasiekiamas vykstant keliu .

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Brukų tvenkinys ''Gamtos kataloge''
* Sąrašas:Lietuvos tvenkiniai
Irena Kardymowiczowa

**Irena Kardymovič** (; 1899 m. gegužės 29 d. Rėzeknė – 1980 m. rugpjūčio 8 d.) – lenkų chemikė ir geologė. Kurį laiką gyveno ir dirbo Vilniuje.

## Biografija
Tėvai – Aleksandr Spryngiewicz ir Maria Nowicka.

Vidurinę mokyklą baigė 1922 m. Nuo 1920 m. iki 1922 m. dirbo mokytoja ir vadove lenkų pradinėje mokykloje.

## Vilniuje
1922 m. pradėjo studijas Stepono Batoro universitete Vilniuje, vadovaujant P. Radziševskiui, kur 1930 m. jai suteiktas chemijos magistro laipsnis. 1926–1939 m. dirbo asistente Mineralogijos ir petrografijos katedroje, tyrinėjo kristalines uolienas Volynėje ir užsiėmė mokslų apie Žemę populiarinimu. Apršaė Bielčako apylinkių piritą, įdomiausius Volynės mineralus. 1938–1939 m. dalyvavo vulkanologinėje ekskursijose Italijoje (aplankė Etną, Vezuvijų). S. Malkovksiui vadovaujant 1939 m. parašė daktarinę disertaciją apie Volynės kristalines uolienas.

Antrasis pasaulinis karas 1943 m. sutrukdė tiriamąją ir pedagoginę veiklą, tačiau I. Kardymovič tęsė paskaitų skaitymą universiteto jaunimui pogrindyje.

## Pokariu
1945 m. persikėlė į Torunę, kur ėjo vyresniojo asistento pareigas universitete. Čia 1947 m. įgijo daktaro laipsnį už darbą parašytą dar Vilniuje. 

1949 susituokė ir išvyko į Varšuvą dirbti S. Malkovskio kuriamame „Žemės muziejuje“. Čia tyrė Peninų ir Žemutinės Silezijos uolienas. 1951 m. A. Halicka, tuometinė muziejaus direktorė, suteikia jai sąlygas dirbti kaip savarankiškai mokslininkei.

1953 m. be muziejaus pradeda dirbti dar ir Varšuvos Geologijos Institute. 1954 m. gauna docentės vardą. Pradėjus institute dirbti A. Laškievičiui, pradeda organizuoti Petrografijos ir geochemijos skyrių.

Institute dirbo iki 1965 m. Vėliau buvo emerite. Buvo klasikinė petrografė, puikiai naudojo chemijos metodus. Tyrinėjo dar ir Šventojo Kryžiaus kalnus Lenkijoje. Toliau dirbo su A. Laškievičiumi Petrografijos, Mineralogijos ir Geochemijos skyriuose, bei „Žemės muziejuje“, kur visada jautėsi reikalingiausia.

Mokslo istorijos srityje aprašė iki tol nežinotų faktų apie S. Malkovskio ir Juozo Lukoševičiaus darbus. O S. Malkovskis apie ją pačią yra parašęs monografiją, tačiau 153 psl. rankraštis taip ir liko neišspausdintas.

Mirė po sunkios ligos.

## Literatūra
* Radlicz, K., 1981. Irena Kardymowiczowa (1899–1980). Rocznik Polskiego Towarzystwa Geologiczniego. Krakow, 51–3/4: p. 611–615.
* Gaigalas, A., 2003. Geologija Stepono Batoro universitete (1919–1939). „Geologija Vilniaus universitete, Tarptautinės konferencijos medžiaga“. Vilniaus universiteto leidykla, Vilnius, 43–70.
Ludmiła Roszko

**Liudmila Roško** (, 1913 m. birželio 15 d. Novosvitliwce, Ukraina – 2000 m. gruodžio 19 d. Torunė) – lenkų geologė ir geomorfologė. Kurį laiką gyveno ir dirbo Vilniuje.

## Tėvai
Tėvas – Vasilijus Porfirovičius Rožkovas (), g. 1877 m., kilęs iš Lugansko apylinkių, stačiatikis, žemakilmis, dvasinės seminarijos absolventas, o vėliau baigė Jurjevo universiteto fizikos skyrių. Dirbdamas Smolensko moterų gimnazijoje matematiko mokytoju, mokė Jadvygą Domanską, kilusios iš patriotiškai nusiteikusios lenkų giminės, turinčios aristokratiškų šaknų, katalikę. Kleis metus gyveno Murome, Rusijoje, kur tėvas dirbo mokytoju.

## Biografija
1917 m. kilo revoliucija ir tėvui, vienam iš jų gyvenamo miesto baltagvardiečių lyderių, teko bėgti, o motina neteko turto. Kartu su dviem dukterimis, Liudmila ir Valerija, atvyko į Vilnių, kur apsigyveno pas brolį.

Vilniuje 1933 m. baigė seserų nazaretiečių gimnaziją ir pradėjo studijuoti Stepono Batoro universitete Geografijos skyriuje ir 1939 m. vadovaujant Mečislavui Limanovskiui studijas pabaigė.

Antrojo pasaulinio karo metu dirbo mokytoja VI Vilniaus mergaičių gimnazijoje, o 1941–1944 m. pasiraukė į pogrindinę pedagoginę veiklą. Tuo metu ji buvo viena iš šešių studenčių, vadinamojo „Vilniaus šešetuko“ (), kurios globojamos kunigo M. Sopočko, rengdavo religinį mokymą. Nuo 1944 iki 1945 m. dirbo Geologijos institute.

## Po karo
Po karo su Stepono Batoro universiteto darbuotojų grupe persikėlė į Torunę, kur 1945 m. spalio 1 d. buvo priimta asistente universiteto Fizinės geografijos skyriuje. 1951 m. gavo geografijo sdaktarės laipsnį už darbą apie Mozūrijos ežeryno morenų sudėtį. 1955 m. tapo docente.

Toliau buvo atsidavusi religinei veiklai. Už tai buvo nuteista (1962 m.) dvejiems metams kalėjimo, tačiau bausmė sustabdyta.

Liudmilai Roško buvo uždrausta toliau dėstyti, atimtas tarnybinis butas, įšaldyta karjera, draudžiama išvykti į užsienį, asistentų neskyrimas, siekta sumažinti mokslinį laipsnį. Trys kreipimai suteikti profesoriaus vardą dėl politinių priežasčių liko nepatenkinti.

## Mokslo istorijos Vilniuje darbai
* *[[Mieczysław Limanowski]] (1876-1948)* (1975)
* *Zakład Geografii Fizycznej Uniwersytetu Stefana Batorego w Wilnie* (1984)
* *Rozwój badań z zakresu geografii osadnictwa i ludności w ośrodku wileńskim w okresie międzywojennym* (1993)

## Literatūra
*  Gaigalas, A., 2003. Geologija Stepono Batoro universitete (1919–1939). „Geologija Vilniaus universitete, Tarptautinės konferencijos medžiaga“. Vilniaus universiteto leidykla, Vilnius, 43–70.

## Šaltiniai