open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Domenico Naldini

**Domenikas (Nikas) Naldinis** (, 1929 m. gegužės 1 d. – 2020 m. rugsėjo 9 d.) – friulų romanų rašytojas, poetas ir kino režisierius. Kai kurie darbai išversti į anglų kalbą.

D. Naldinis gimė Kazarsa dela Delicijoje, Pordenonės provincijoje, Friulyje Antonijo Naldinio ir Enriketos Kolusi šeimoje. Jo motina buvo Suzanos Kolusi sesuo, Suzana buvo P. P. Pazolinio motina, taigi D. Naldinis ir P. P. Pazolinis buvo pusbroliai. D. Naldinis buvo savo pusbrolio biografas. Trento universitete D. Naldinis dirbo dėstytoju ir profesoriumi, Tuniso universitete ėjo italų literatūros profesoriaus pareigas. D. Naldinis visame pasaulyje populiarino italų literatūrą ir kultūrą.

Damenikas Naldinis mirė Trevize 2020 m. rugsėjo 9 d., sulaukęs 91 m.

## Išnašos

## Bibliografija
* D. Naldinio bibliografija
Pavandenės dvaras

**Pavandenės dvaras** (*Sakelių dvaras*) – buvusio dvaro sodyba Kelmės rajono savivaldybėje, Užvenčio seniūnijoje, šiauriniame Gludo ežero krante, 2 km į šiaurės rytus nuo Pavandenės miestelio (veda Dvaro gatvė). Išlikę rūmų griuvėsių, parko fragmentai. Netoli buvusių rūmų, Pavandenės alkakalnyje atkurtas dvarininkų Sakelių giminės mauzoliejus-kolumbariumas.

## Istorija

Dvaro istorija siekia 1596 m., kuomet buvo sudarytas dvaro inventorius, čia šeimininkavo Jonas Burba Gervydas.

Vaizdingoje vietoje raudonų plytų rūmai statyti švedų meistro apie 1860–1890 m. Statyboms buvo degamos plytos nuosavoje plytinėje, įrengta kalkinė ant Rudelio kalnelio.

XX a. tarpukariu dvaras buvo pavyzdinis ūkis. Po Antrojo pasaulinio karo jame neliko šeimininkų, buvo nusiaubtas. Sovietmečiu dvaro rūmuose buvo įsikūrusi kino salė, kultūros namai. Apgyvendintos kelios kolūkiečių šeimos. Vienu metu šie gyventojai buvo iškelti, ūkio valdžiai užsimojus remontuoti buvusio dvaro stogą. Tačiau skardą išvogė, taip pastatas liko be stogo, ėmė griūti. Taip pat sugriuvo sovietmečiu naudoti dvaro sviesto sandėliai-šaldytuvai. Tvartus, suirus ūkiui, išsidalijo pajininkai. Iš dvaro pastatų liko tik kumetyno pastatas, kur gyvena kelios šeimos, ir sūrinė. Be šeimininko likusiuose statiniuose dingo ar sudegė lenkiškos knygos, dokumentai.

Sakelių šeimos mauzoliejus įrengtas 1904 m. mirus šeimininkui Leonardui Sakeliui, įrengtas sūnaus Zigmanto rūpesčiu. Čia buvo įkurdintos ir ankstesnių Pavandenės dvaro savininkų Danilavičių kapavietės. Paskutinis dvaro paveldėtojas Zigmantas Sakelis buvo nukankintas Rainių žudynėse. Mauzoliejus išplėštas tuoj po karo. Šiuo metu atstatytas. Sakelių giminė gyvena Lenkijoje. Jie nepanoro susigrąžinti dar likusių dvaro pastatų ar žemės kaip nuosavybės.

## Šaltiniai

* 

## Nuorodos

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
Dakūdava

**Dakū́dava**  (, ) – kaimas Baltarusijoje, 25 km nuo Lydos. Skirstoma į dvi gyvenvietes (Dakūdava I ir Dakūdava II). Yra Dievo Motinos gimimo cerkvė.

## Istorija

Žinoma nuo XVIII a. XIX–XX a. buvo Dakūdavos valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Tonuti Spagnol

**Tonutis (Antonijas) Spanjolas** (, 1930 m. Kazarsa, Italijos karalystė – 2017 m. Verona, Italija) – friulų poetas, literatas.

Gimė valstiečių dalininkų šeimoje. T. Spanjolo šeima ir P. P. Pazolinio motina buvo kilę iš to paties krašto. P. P. Pazolinis skatino palaikyti friulų kalbą, friuliškai rašyti, ir T. Spanjolas laikomas vienu paskutinių P. P. Pazolinio mokinių, juodu visą gyvenimą palaikė ryšį. T. Spanjolo brolis Dantė buvo misionierius Afrikoje. Tonutis Spanjolas kūrė friulų ir italų kalbomis. Sulaukęs 87–erių metų 2017 m. lapkričio 5 d. mirė Veronoje, palaidotas San Džovanio kapinėse.

## Išnašos

## Bibliografija
* T. Spanjolo bibliografija
Cesare Bortotto

**Čezarė Bortotas** (, 1923 m. Kazarsa dela Delicija, Italijos karalystė – 1996 m. kovo 7 d. Udinė, Italija) – geležinkelininkas, friulų poetas.

## Biografija
Su P. P. Pazoliniu susipažino dar 1938 m., kai šis vasarą buvo atvykęs į motinos namus, o 1941 m. juodu tapo draugais. 1942 m. Č. Bortotas baigė vidurinę mokyklą ir Zopoloje dirbo pradinių klasių mokytoju. Vėliau pasirinko kitą kelią ir kaip tarnautojas dirbo Venecijos ir Trevizo geležinkelyje, galiausiai apsigyveno Udinėje. Č. Bortotas priklausė P. P. Pazolinio politinių, istorinių-kalbinių ir literatūrinių diskusijų būreliui. Č. Bortotas atidžiai sekė friulų politinio ir kultūrinio gyvenimo įvykius, jo poezija buvo spausdinama friulų leidiniuose.

Į Č. Bortoto kūrybą, kaip nuorodos ir užuominos, meistriškai įpinti P. P. Pazolinio žodžiai ir idėjos, Č. Bortotas kūrė originalius tekstus žaisdamas vakarų friulų kalbos garsinėmis ypatybėmis, jo kūryboje gausu nostalgiškų apmąstymų ir prisiminimų. Č. Bortotas rašė Friulų filologijos draugijos žurnalams.

## Išnašos

## Bibliografija
* Č. Bortoto bibliografija
Riccardo Castellani

**Rikardas Kastelanis** (, 1910 m. vasario 26 d. Bodensdorfas, Austrija-Vengrija – 1977 m. balandžio 21 d. Barčisas, Italija) – friulų poetas.

## Biografija
R. Kastelanio vaikystė ir jaunystė glaudžiai susijusi su Karnija. Pirmojo pasaulinio karo metais jo tėvas, prekiavęs mediena Austrijoje, Vila Santinoje, Karnijoje, atidarė smuklę, o Inviline lentpjūvę. 1921 m. potvyniai tėvo verslui pridarė nuostolių ir šeima buvo priversta išvykti į San Floreano di Kazarsą, o 1924 m. apsigyveno Kazarsoje. Paauglystėje R. Kastelanis buvo dailidės mokinys ir dirbo įvairius darbus, kol įsidarbino įmonėje, kurioje dirbo ir tėvas. R. Kastelanio mokslai buvo fragmentiški, tačiau, kaip savamokslis, R. Kastelanis ugdymuisi skyrė daug pastangų ir 1935 m. Katerinos Perkoto institute Udinėje išlaikė magistrantūros egzaminus. Tapo pradinių klasių mokytoju. 1948 m., jau vedęs ir turėdamas tris vaikus, Urbino universitete įstojo į kalbų fakultetą. Mokslinį laipsnį gavo 1956 m., o nuo 1962 m. vidurinėse mokyklose dėstė vokiečių kalbą.

R. Kastelanio poezijos šaknys susijusios su Č. Bortoto kūryba. Drauge su šiuo poetu R. Kastelanis dalyvavo friulų pedagoginiuose renginiuose, poetiniuose ir lingvistiniuose debatuose, jis tyrė ir rinko friulų tautosaką, moksliškai nagrinėjo friulų tarmes. R. Kastelanis oponavo P. P. Pazolinio, įtakingos to meto friulų kultūrinio ir visuomeninio gyvenimo figūros, poetikai ir jo friulų kalbos vartojimui, tai jam atrodė atėję iš pašalės ir iš esmės svetima friulų kalbos vertybėms. Pirmosios R. Kastelanio eilės pasirodė 1943 m. žurnale „Ce fastu?“, jis laikomas vienu žymiausių friulų pokario poetų. R. Kastelanis rašė ir prozą. Siekė išsaugoti friulų kalbą. R. Kastelanis ir Dž. D’Aronkas buvo draugai.

## Išnašos

## Bibliografija
* R. Kastelanio bibliografija
Alan Brusini

**Alanas Bruzinis** (, 1923 m. balandis, Tričezimas, Udinės provincija, Italijos karalystė – 2014 m. rugpjūčio 15 d. Udinė, Italija) – friulų literatas.

## Biografija
A. Bruzinio tėvas Domenikas ir motina Atilija Tričezime turėjo užeigą-konditeriją, tėvas buvo geriausias šios vietovės konditeris. A. Bruzinis mokėsi Tomadinio muzikos institute, du kursus studijavo Venecijos konservatorijoje ir vieną Padujoje, todėl galėjo dėstyti. A. Bruzinis padėjo tėvui konditerijoje ir įnešė savo indėlį į šeimos verslą, Bruzinių baras Tričezime dirbo ir jo mirties dieną. 1960 m. vedė Mariją Luizą Sormani, su ja susilaukė dukterų Karlos ir Atilijos.

Kūryboje didelį dėmesį skyrė Friulio istorijai, rašė poeziją, apsakymus ir romanus, aprašė gimtojo Tričezimo gyvenimą. Tekstuose kolektyvinė atmintis papildyta veržlumu ir literatūrine patirtimi, kurią jis kaupė daugiau kaip penkiasdešimt metų. A. Bruzinis buvo tapęs aplinkos, kurioje gyveno ir dirbo, etalonu.

Sulaukęs 91 metų mirė Udinėje.

## Išnašos

## Bibliografija
* A. Bruzinio bibliografija
Novella Cantarutti

**Novela Aurora Kantaruti** (, 1920 m. rugpjūčio 26 d. Spilimbergas, Italijos karalystė – 2009 m. rugsėjo 20 d. Udinė, Italija) – friulų poetė, rašytoja ir pedagogė, žinoma dėl savo kūrybos friulų kalba.

## Biografija
Gimė 1920 m. Spilimberge, Pordenonės provincijos mieste, Romos universitete baigė literatūrą ir Udinės mokyklose dėstė italų kalbą.

Pirmuosius literatūrinius kūrinius friulų kalba parašė 1941 m., tačiau tik pasibaigus karui, nuo 1946–ųjų, savo veikalus pradėjo publikuoti, taip pat ir parašytus friuliškai. N. Kantaruti darbus spausdino friulų žurnalai „Il strolic furlan“, „Ce fastu?“ ir P. P. Pazolinio leidinys „Quaderno romanzo“. N. Kantaruti redaguotas friulų žodinės tradicijos istorijų rinkinys pasirodė tome „Oh, ce gran biela vintura!“ (1986). Didžioji jos poezijos dalis paskelbta tomuose „In polvara e rosa“ (1989) ir „Clusa“ (2004). Ji aktyviai bendradarbiavo su Friulio autonomijos šalininkų periodiniu leidiniu „La patrie dal Friûl“.

Sulaukusi 89 m. 2009 m. mirė Udinėje.

## Išnašos

## Bibliografija
* N. Kantaruti bibliografija
Montanos vėliava

**Montanos vėliava** – vienas oficialių Montanos simbolių. Vėliava – tamsiai mėlynas stačiakampis su Montanos herbu centre. Virš herbo auksine spalva įterptas valstijos pavadinimas „Helvetica bold“ šriftu.

## Istorija
Pirmoji Montanos vėliava buvo įteisinta 1905 m. Šią vėliavą sudarė tik valstijos herbas ir tamsiai mėlynas fonas. 1981 m. virš herbo įterptas Montanos pavadinimas, kad vėliava iš tolo būtų atskiriama nuo kitų valstijų vėliavų. Taip pat patikslintos vėliavos spalvos. 1985 m. patvirtintas pavadinimo šriftas.

## Išnašos
Kriaunų koplyčia

**Kriaunų koplyčia**, dar vadinama *Malakausko koplyčia* – koplyčia, stovinti Skuodo rajone, Ylakių seniūnijoje, buvusiame Kriaunų kaime, 0,5 km į pietus nuo kelio Ylakiai–Gonaičiai (iš Ylakių veda Lauko g.), 2 km į vakarus nuo Ylakių. Kaime nelikę sodybų, aplink koplyčią plyti lygūs dirbami laukai, nėra privažiavimo kelio. Kriaunai panaikinti sovietmečiu, 1977 m. 

Koplyčia vertinga kaip Žemaičių kraštui būdingas mūrinės memorialinės smulkiosios architektūros statinys. Patenka į Ylakių Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai parapijos teritoriją. 

## Istorija

Koplyčia iškilo 1924 m. Ji pastatyta išnykusio Kriaunų kaimo teritorijoje, buvusioje meistro Domininko Malakausko (1861 ar 1862-1938) sodybvietėje. D. Malakauskas mūrinėje koplyčioje pastatė altorių su pramonine Švč. Mergelės Marijos Maloningosios skulptūra. Meistras nebuvo profesionalus skulptorius ir altorių papuošė ne savo rankų darbo, o masinės produkcijos gaminiu, tačiau tuo laikotarpiu tai buvo normali praktika.

Daugiau D. Malakausko medžio darbų yra Ylakių ir Vaičaičių bažnyčiose (altoriai, sakyklos). 


Kriaunų koplyčia 3.JPG|Koplyčia stovi aptvertame žemės lopinėlyje su 2 kryžiais šalia
Kriaunų koplyčia, pro langą.JPG|Lubas remiantis puošnus altorius (vaizdas pro durų švieslangį)


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Ylakiai. Domininkas Malakauskas *facebook.com*
Rauginti kopūstai

**Rauginti kopūstai** () – plonai pjaustyti kopūstai, išrūgę fermentavimo būdu, veikiant pieno rūgimo bakterijoms. Tai vienas iš Vokietijos nacionalinių valgių, taip pat plačiai paplitęs Vidurio ir Rytų Europoje, Nyderlanduose, Suomijoje.

Rauginimui ruošiami kopūstai smulkiai supjaustomi, į juos įmaišoma tarkuotų morkų, taip pat neretai spanguolių, pjaustytų obuolių, kmynų sėklų, viskas pasūdoma. Vokietijoje į raugintus kopūstus neretai dedama kadagių uogių Viskas sudedama į indą ir sumušuma, kad išsiskirtų sultys. Savaime išsiskyrusios rūgimo bakterijos užkonservuoja gaminį. Vėliau kopūstai sudedami į stiklainius ar kitas sandarias talpas ir gali būti laikomi vėsioje temperatūroje keletą mėnesių.

Rauginti kopūstai valgomi šalti kaip užkanda prie įvairių šiltų valgių, Rytų Europoje jais įdaromos bandelės, virtiniai, iš jų verdama kopūstų sriuba, bigosas. Pakepti rauginti kopūstai, paprastai drauge su virtomis bulvėmis, patiekiami prie dešrelių ir sardelių, maltinių (ypač populiaru Vokietijoje). Pensilvanijoje populiaru valgyti raugintus kopūstus su spirgais, Merilande – su Padėkos dienos keptu kalakutu. JAV raugintų kopūstų taip pat dedama ant dešrainių, sumuštinių.

Raugintuose kopūstuose gausu vitaminų C ir K, kurie dėl fermentacijos procesų įsisavinami lengviau, nei iš šviežių kopūstų. Termiškai neapdorotuose raugintuose kopūstuose yra gyvų pieno rūgimo bakterijų ir kitų, fermentavimo ir virškinimo procesą lengvinančių mikroorganizmų.

## Šaltiniai
Vaičaičių kapinių koplyčia

**Vaičaičių kapinių koplyčia**, dar vadinama *koplytėle* – koplyčia, stovinti Skuodo rajone, Ylakių seniūnijoje, Vaičaičių kaimo kapinėse, įsikūrusiose apie 1,5 km į pietvakarius no kelio , 150 m į pietus nuo Vaičaičių Šv. Onos bažnyčios. Kapinės veikiančios, užima 0,6395 ha plotą. 

## Istorija
 
Koplyčia medinė, pastatyta 1867 m.  Registrinis kultūros paveldo objektas (DV2518, u. k. 13664), vadinamas koplytėle su ornamentuotu kryželiu ir Šv. Domininko skulptūra . Į Kultūros vertybių registrą įrašyta 1993 m. Stovinčio šventojo pamokslininko Domininko skulptūra, buvusi įtaisyta virš įėjimo durų ant priekinio frontono, neišlikusi – vandalų pavogta 2009 m. rugpjūčio 8 d. Patirtas nuostolis įvertintas 2 tūkst. litų. Šioje vietoje pakabintas nedidelis kryželis su Nukryžiuotoju. 

Šimtametę istoriją skaičiuojanti koplyčia stūkso vidury kapinių, prie pagrindinio tako, įkalnėje, priekiu orientuota į šiaurę (bažnyčios link). Ji prižiūrėta, suremontuota: pakeista stogo danga, perdažytas pastatas, atnaujintas ant kraigo stovintis ornamentuotas kryžius, sutvarkyti vidaus patalpa, altorius, Kryžiaus kelio stočių paveikslai.


Vaičaičiai, koplyčia 2.JPG|Koplyčia antkapių apsuptyje
Vaičaičiai, koplyčia.JPG|Koplyčios viduje


## Šaltiniai
Tupai (Podgornojė)

**Tupai**, **Tupiai** (, nuo 1946 m. ***Podgornojė***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 8 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 16 km į pietvakarius nuo Smalininkų, Šešupės kairiajame krante, prie Balupės.

## Istorija

Minimi nuo 1625 m. Kaimo pavadinimas (*Tuppen*), kaip manoma, pavardinės kilmės pagal pirmąjį gyventoją *Duppatis*, minimą 1580 m. 1785 m. Tupai buvo kulmiškių kaimas su 11 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1823 m. – kulmiškių kaimas su 38 gyventojais. 1854 m. Tupuose buvo 13 gyvenamųjų pastatų ir 95 gyventojai.

Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Tupų valsčiaus centras. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Tupuose buvo 44 gyvenamieji pastatai, 281 gyventojas, iš jų – 29 lietuviai (10 %). XX a. pr. kaime buvo mokykla, svečių namai, valsčiaus įstaigos, plytinė, kalvė, gaisrinė.

Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Aleksejevkos kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Tupų valsčius

**Tupų valsčius** () – Rytų Prūsijos administracinis teritorinis vienetas, gyvavęs 1874–1945 m. dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje. Priklausė Pilkalnio apskričiai. Valsčiaus centras buvo Tupuose.

## Istorija
Suformuotas 1874 m. pagal 1872 m. priimtus „Apskričių nuostatus Prūsijos, Brandenburgo, Pomeranijos, Poznanės, Silezijos ir Saksonijos provincijoms“. Valsčių sudarė 10 kaimo bendruomenių: Balupėnų, Didžiųjų Rudminų, Dikšių, Ermonaičių, Galvožių, Pabalio, Rudminėlių, Šakių, Tupų ir Užbalių.

Valsčius buvo šiaurinėje apskrities dalyje, Ragainės, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskrities paribyje. Valsčiumi tekėjo Šešupė ir jos intakai Balupė, Liepupė. Į šiaurę nuo valsčiaus plytėjo Trapėnų, į pietryčius – Užbalių giria, pietuose telkšojo Kakšių bala.

1905 m. valsčiuje buvo 1689 gyventojai, iš jų 435 lietuviai (25,8 %). Daugiausia lietuvių gyveno Galvožiuose (59 %), Šakiuose ir Balupėnuose (po 46 %). Didžiausios gyvenvietės 1939 m. buvo Ermonaičiai (248 gyv.), Tupai (206 gyv.) ir Dikšiai (176 gyv.).

## Šaltiniai
Ylakaičių koplyčia

**Ylakaičių koplyčia** – koplyčia, stovinti Skuodo rajone, Ylakių seniūnijoje, Ylakaičių kaime, šalia kelio , pusiaukelėje tarp Ylakių ir Pašilės, senuosiuose Ylakaičių kapeliuose. Kapeliai sunykę, juos žymi atnaujintas kryžius.

## Istorija

Ylakaičių kapinės veikė iki XVIII a. pabaigos. Čia atgulė daugiausia vietinės maro aukos. Kapeliuose XIX a. – XX a. pradžioje retsykiais taip pat buvo laidojama, bet čia buvo atvežami savižudžiai, nespėti pakrikštyti mirę kūdikiai, mirtinų epidemijų aukos. Mirusiųjų atminimui stovėjo koplytėlė ir kryžiai, prie koplytėlės rinkdavosi gegužinių pamaldų giedotojai. Senąją koplytėlę XX a. pabaigoje pakeitė pastatyta didesnė koplyčia, atnaujintas didelis kryžius.

Koplyčią 1999 m. pastatė tautodailininkas iš Vaičaičių Kazimieras Krapauskas. Taip buvo pagerbtas kraštiečio kompozitoriaus Broniaus Jonušo (1899–1976) atminimas 100-ųjų gimimo metinių proga. Jo palaikai buvo parvežti iš JAV ir 2009 m. birželio 6 d.  perlaidoti Ylakių kapinėse.

## Koplyčios pastatas

Koplyčios priekyje, virš įėjimo durų pakabinta lenta su įrašu: „*Kompozitoriaus Broniaus Jonušo vaikystės dienų prisiminimui skiria žmona Emilija Jonušienė ir koplytėlės autorius Kazimieras Krapauskas. 1999.*“ Koplyčios pastatas stačiakampio plano, su iškylančiu keturkampiu bokšteliu. Jo piramidės formos stogo viršūnę vainikuoja geležinis ornamentuotas kryžius. Viduje yra altorėlis. Pastatas suręstas iš metalinio karkaso, apdėto suleistomis metalinėmis profiliuotomis juostomis, primenančiomis apdailines lentas. Koplyčiai iš kairės stovi aukštas medinis kryžius.

## Šaltiniai
Pašilės šv. Kazimiero koplyčia

**Pašilės šv. Kazimiero koplyčia** – koplyčia, stovinti Skuodo rajone, Ylakių seniūnijoje, Pašilės kaime, šalia kelio , priešingoje pusėje nuo gyvenvietės. Priklauso Ylakių Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai parapijai. Pavadinta šventojo Kazimiero vardu.

Pastatyta Pašilės senosiose kapinėse. Jos neveikiančios, užima 0,01 ha plotą, apjuosta statinių tvora su metaliniais vartais nuo kelio pusės. Aplink koplyčią išlikę keletas medinių ir geležinių kryžių.

## Istorija

Koplyčia iškilo 2002 m. Ją pastatė tautodailininkas Kazimieras Krapauskas, gyvenęs gretimuose Vaičaičiuose, dedikavęs broliams, medžio meistrams Kostui ir Antanui Beržanskams (įrašas lentoje koplyčios priekyje). Koplyčią pašventino Šv. Pijaus X brolijos (katalikų tradicionalistų) kunigas Naujokaitis. „Bažnyčios žinios“ (nr. 13, 2004-02) rašė:

Į Ylakius paskyrus parapijos kleboną Vytautą Petrauską (2010-2018), koplyčioje buvo pradėtos aukoti šv. mišios. Pastaraisiais metais ji dar buvo lankoma gegužinių pamaldų giedotojų, vėliau tapo mažai naudojama.

## Architektūra

Koplyčios pastatas stačiakampio plano, su pusapskrite apside, su iškylančiu keturkampiu bokšteliu. Jo priekyje įtaisyta šv. Kazimiero skulptūra, medinis kryžius, dedikacinė lenta. Ant galinio kraigo iškyla geležinis kryžius. Viduje pastatytas altorėlis, iškabinti šventųjų paveikslai, yra sėdimos vietos. Pastatas suręstas iš metalinio karkaso, apkalto apdailinėmis lentomis.

## Šaltiniai
Balupė (Šešupė)

**Balupė** (, nuo 1938 m. *Moorgraben*) arba ***Čiornaja*** () – upelis Rusijoje, Kaliningrado srityje, (Krasnoznamensko rajone), Šešupės kairysis intakas.

Prasideda Kakšių balos pietrytiniame pakraštyje, apie 7 km į pietvakarius nuo Lazdynų, teka šiaurės kryptimi pro Užbalių girią, Užbalius, Balupėnus, apie 2 km nuo žiočių pasuka į šiaurės vakarus, ties buvusiu Tupų kaimu įteka į Šešupę 32 km nuo jos žiočių. Baseinas melioruotas, visa vaga reguliuota. Slėnio plotis 150 m, gylis 6–7 m. Vagos plotis iki 5 m, gylis 0,3 m. Vidutinis nuolydis 2,34 m/km.

## Šaltiniai
Aurelio Cantoni

**Aurelijas Kantonis** (, , 1922 m. gruodžio 12 d. San Lazaras, Udinės provincija, Italijos karalystė – 2009 m. gegužės 18 d. Udinė, Italija) – friulų žurnalistas, poetas, teatro rašytojas.

## Biografija
Gimė San Lazaro kaime Udinės provincijoje. Buvo savamokslis. 1946 m. pradėjo publikuoti eiles italų ir friulų kalbomis, daugiausia jo darbus spausdino Friulų filologijos draugijos žurnalai. Pokario metais buvo aktyvus ir užsiėmė įvairiapuse veikla: buvo Friulio autonomijos aktyvistas, poetas, populiarintojas, teatro rašytojas. 1946 m. Džuzepė Marketis ir Feliksas Markis įkūrė žurnalą „La Patrie dal Friûl“ („Tėvynė Friulis“), o A. Kantonis 1948–1953 m. dirbo jo direktoriumi. Pasisakė už friulų poezijos atnaujinimą, skatino išsivaduoti iš P. Coručio įtakos. Buvo vienas iš friulų kultūros draugijos „Risultive – Cortesele di Furlan“ steigėjų. A. Kantonis kūrė friulų kultūros centrus, kurie savo veiklą atspindėdavo friulų periodiniuose leidiniuose, stengėsi pritraukti kuo daugiau jaunimo. 1972 m. įkūrė kas ketvirtį leidžiamą žurnalą „Arc“, jis buvo leidžiamas iki 1978 m. A. Kantonis palaikė ladynų bendruomenę, vertė iš ladynų į friulų kalbą. Jis dirbo friulų žurnaluose redaktoriumi.

Be poezijos ir žurnalistikos, A. Kantonis pasižymėjo ir kaip teatro rašytojas, jis daugybę kartų už savo veiklą ir literatūrinius darbus buvo apdovanotas įvairiomis premijomis (1947, 1948, 1951 ir kitais metais), apdovanojimai jam skirti ir už regiono ribų. Buvo aktyvus friulų kultūros ir kalbos gynėjas, palaikė Friulų filologijos draugijos rašybos normas. Nuo 1985 m. A. Kantonis organizavo Friulų filologijos draugijos praktinius friulų kalbos kursus.

Sulaukęs 86 m. mirė Udinėje. Palaidotas Senjake greta friulų rašytojo Čino Ermakoros, kaip visada to norėjo.

## Išnašos

## Bibliografija
* A. Kantonio bibliografija
Giuseppe Marchetti (1902)

**Džuzepė Marketis** (, 1902 m. liepos 23 d. Džemona del Friulis, Italijos karalystė – 1966 m. gegužės 8 d. Udinė, Italija) – friulistas, friulų dvasininkas, istorikas, kalbininkas, literatas, menotyrininkas, dėstytojas.

## Biografija
Gimė akmentašio Antonijo ir Anos Morandini šeimoje, buvo pirmasis iš dvylikos vaikų. 1913 m. įstojo į Čividale del Friulio vyskupijos seminariją tam, kad 1922 m., atlikęs karinę tarnybą Fiumėje, Udinėje, pereitų į dvasinę seminariją. 1925 m. buvo įšventintas į kunigus. Derindamas ganytojišką veiklą studijavo Milano vyskupijos teologijos seminarijoje, ją baigė 1929 m. Lygia greta mokėsi Katalikų universiteto Literatūros ir filosofijos fakultete, ypač daug dėmesio skirdamas filologijos studijoms. Tyrė XIV a. Džemona del Friulio kodeksų tekstus, vėliau šie tyrimai virto jo disertacijos tema, disertaciją apgynė 1935 m. Jau 1932 m. Friulų filologijos draugijos žurnale „Ce fastu?“ publikavo seriją straipsnių apie friulų senuosius raštus, nagrinėjo senųjų raštų meilės lyriką. Dž. Marketis su Friulų filologijos draugija bendradarbiavo ilgus metus ir 1965 m. „už vertingą pasiaukojamą mokslinį darbą“ kasmetiniame Džemona del Friulio draugijos kongrese jam buvo įteiktas aukso medalis. Leidinyje „Filologica“ publikavo apie 80 originalių darbų, friulų kalbos kultūros studentams yra parašęs friulų kalbos apybraižų. Nuo 1961 m. iki mirties vadovavo periodiniam leidiniui „Sot la nape“. 1929–1936 m. Dž. Marketis dirbo privačiose ir valstybinėse Friulio mokyklose, o tada, 1936 m. sausį, išvyko į Etiopiją eiti kapeliono pareigų. Iš misijos grįžo 1937 m. birželį. Tolmedze atnaujino pedagogo darbą, vėliau ėmė dirbti dėstytoju Udinėje Katerinos Perkoto pedagogikos instituto Lotynų literatūros ir istorijos katedroje. Tačiau 1944 m. tuometinis režimas už laisvės ir pilietinės moralės idėjas jį nušalino nuo pareigų ir, kaip politinį kalinį, įkalino.

Kiti 20 metų Dž. Markečiui buvo našiausi. Dž. Markečio prozos ir poezijos darbai išsibarstę periodiniuose leidiniuose, prozos kūriniai laikomi stipresniais. Jis ypač aktyviai reiškėsi kaip friulų tapatybės skleidėjas ir Friulio autonomijos aktyvistas, parašė daugybę straipsnių, kurie, beje, turi ir literatūrinę vertę; daugiausia rašė friuliškai. Be to, Dž. Marketis 1952 m. knygoje „Friulų kalbos gramatikos pagrindai“ kodifikavo friulų kalbą, ši kalbos forma vartojama žiniasklaidoje ir švietime. Jis parašė menotyros veikalų, tyrė įvairias meno šakas ir rūšis. Buvo istorikas, daugiausia dėmesio skyrė Friuliui. Neretai Dž. Markečio istorinės įžvalgos nesutapdavo su tradicine istoriografija. Dž. Marketis laikomas viena įvairiapusiškiausių ir reikšmingiausių XX a. Friulio asmenybių.

## Išnašos

## Bibliografija
* Dž. Markečio bibliografija
Dubraunia

**Dubraunia** (, ) – kaimas šiaurės vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, 5 km į rytus nuo Lydos.

## Istorija

XIX a. buvo palivarkas, katalikų parapijos centras. 1913 m. buvo Lydos valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Liadskas

**Liadskas** (, ) – kaimas vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Ščiutino. Stovi Šv. Stanislovo bažnyčia.

## Istorija

1866 m. buvo kaimas ir 2 palivarkai. XIX a. buvo Liadsko valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Gedrimų šaltinis

**Gedrimų šaltinis**, taip pat *Vindašių šaltinis* – šaltinis, trykštanis Skuodo rajone, Ylakių seniūnijoje, Gedrimų kaime, 0,9 km į pietryčius nuo Ylakių centro, 100 m į pietvakarius nuo kelio , priešingoje pusėje nuo Ylakių kapinių. Į pietus nuo šaltinio driekiasi pelkėta Ylakių tvenkinio pakrantė. Šaltinio link per pievą veda keliukas, netoli stovi drožto medžio skulptūra atminti Gedrimų kaimui. Prie šaltinio pastatyta informacinė lentelė. Požeminio vandens iškrovos vietą supa medžiai, krūmokšniai. Prie srūvančio vandens įrengtas priėjimas.

 
Šaltinis yra hidrogeologinis gamtos paveldo objektas, paskelbtas saugomu Skuodo rajono savivaldybės tarybos 2019 m. lapkričio 28 d. sprendimu Nr. T9-182. Jame pateiktas objekto adresas ir tikslios koordinatės vietovėje.
 
## Šaltinio charakteristika

Šaltinio vanduo išteka iš smėlio lęšių, slūgsančių prieledyninio ežero aleuritingose nuogulose, kurios, savo ruožtu, dengia kelių dešimčių metrų storio glacialinio priemolio sluoksnius. Šaltinis formuojasi dėl ribotos gruntinio vandens iškrovos žemiau tekančiame upelyje. Ištekančio vandens mineralizacija siekia 675 mg/l.

Šaltinis trykšta seniai, šimtmečius. Tą mena gretimoje sodyboje gyvenę Vindašių šeimos kelių kartų žmonės. Šaltinį ir jo teritoriją globoja ir prižiūri sodybos palikuonys Vindašiai. Vietiniai gyventojai šaltinį dar vadina  Vindašių šaltiniu.

## Pastabos

## Šaltiniai
Margininkų ąžuolas

**Margininkų ąžuolas** – ąžuolas, augantis Skuodo rajono savivaldybėje, Ylakių seniūnijoje, Margininkų kaime, Ąžuolų g. 14, vienos iš sodybų kieme. Pasiekiamas iš kelio , kryžkelėje 4 km į vakarus nuo Židikų pasukus į Margininkus (pietryčių kryptimi), pagrindine gatve pavažiavus 350 m. Sodyba įsikūrusi kairėje gatvės pusėje, paskutinė, už jos dirbami laukai.

Nuo 1985 m. savivaldybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Paminklinio medžio aukštis 21,6 m, kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje 4,30 m. 

## Šaltiniai
NGC 6744

**NGC 6744** (arba ***Caldwell 101***) – spiralinė galaktika, esanti Povo žvaigždyne. Nuo Žemės nutolusi apie 30 mln. šviesmečių. Objekto regimasis ryškis – 8,6.

Ši galaktika daugeliu atžvilgių labai panaši į Paukščių Taką, tačiau už jį didesnė (skersmuo siekia daugiau nei 200 000 šviesmečių). NGC 6744 galaktikos branduolys gelsvas, vyrauja senų, vėsių žvaigždžių skleidžiama šviesa. Galaktikos spiralinės vijos nusėtos dulkėmis, kas liudija apie vykstančią žvaigždėdarą. Kaip parodė tyrimai, prieš apytikriai 1 milijardą metų NGC 6744 veikiausiai susijungė su kita galaktika.

2005 m. NGC 6744 galaktikoje užfiksuota Ic tipo supernova – SN 2005at.

Šią galaktiką būdamas Australijoje 1826 m. birželio 30 d. atrado škotų astronomas James Dunlop.

NGC 6744 priklauso Mergelės galaktikų superspiečiui.

## Išnašos
Hančarai

**Hančarai** (, ) – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 20 km į šiaurės rytus nuo Lydos.

## Istorija

1784 m. priklausė Bielyčios parapijai. XIX–XX a. buvo Hančarų valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Lebeda (Lyda)

**Lebedà**  (arba ***Didžioji Lebeda***; , ) – kaimas vakarų Baltarusijoje, apie 20 km į šiaurės rytus nuo Ščiutino, 2 km į rytus nuo Mažeikavos, prie Lebedos upelio. Stovi Šv. Mykolo cerkvė.

## Istorija

Buvęs Oginskių palivarkas. XIX a. pabaigoje buvo medinė cerkvė. XIX–XX a. buvo Lebedos valsčius.

## Šaltiniai
Visgaudžių akmuo Karstas

**Visgaudžių (Vizgaudžių) akmuo „Karstas“**, dar vadinamas *Velnio karstu* – stambus riedulys, esantis Skuodo rajono savivaldybėje, Ylakių seniūnijoje, Dilbikių kaimo miške, paribyje su Visgaudžiais. „Karstas“ slūgso atokioje vietoje, link jo neveda kelio rodyklės. Šalia jo pastatytas informacinis ženklas.

Objektas pasiekiamas iš kelio , maždaug pusiaukelėje tarp Ylakių ir Židikų, taške  pasukus į šiaurę. Pavažiavus 1,4 km, T formos kryžkelėje, kur dešinėje stovi stambaus ūkio statiniai, toliau pasukti į kairę (vakarus), už 300 m pasiekiamas vienkiemis. Nuo sodybos toliau per ganyklas atviru lauku nueinama tiesiai į šiaurę 0,5 km iki miško pakraščio. Orientyras šioje vietoje – melioracijos šulinio betoninis rentinys įduboje. Šalia, miške, už 100 m glūdi paminklinis riedulys. Link jo veda vos pastebima užželianti proskyna, kurią padarė pravažiavęs ekskavatorius, atkasęs akmenį.

Akmuo „Karstas“ paskelbtas saugomu gamtos paveldo objektu Skuodo rajono savivaldybės tarybos 2019 m. lapkričio 28 d. sprendimu Nr. T9-182.

## Duomenys

Riedulys 4,2 m ilgio, 1,7 m pločio, 1,8 m aukščio. Jį sudaranti uoliena – smulkaus grūdėtumo rusvas granitas. Anksčiau, iki atkasant, virš žemės tekyšojo  apie pusmetrio aukščio akmens viršutinė dvišlaitė dalis (tai buvo į karstą panaši dalis). Žmonės patikėję, kad po akmeniu gali būti paslėptas lobis, sumanė akmenį atkasti ekskavatoriaus kaušu. Jis atkastas jau seniai, smarkiai apsamanojęs, iškasta žemė apaugusi velėna.

## Padavimai

Visgaudžių akmuo „Karstas“ dar vadinamas Velnio karstu. Apie jį pasakojamos įvairios istorijos:
* Sakoma, kad tai karstą pagal savo formą primenantis akmuo, o po akmeniu esąs palaidotas velnias.
* Po akmeniu buvo užkasta statinė, pilna aukso. Ją paslėpusi kariuomenė ir po to užvertusi tą vietą akmeniu.
* Kartą žmogus lauke prie šio miško arė lauką ir pamatė iš miško ateinančią gaują velnių. Žmogus labai išsigando, todėl metė arklius ir žagrę, parlėkė namo. 
* Po eglyną vaikščiojo Velnio dvasia ir visus gąsdino, o žmonės bijoję pro tą mišką ir praeiti.

## Šaltiniai
Didžioji Mažeikava

**Didžioji Mažeikava** (, ) – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, 16 km į šiaurės rytus nuo Ščiutino. Išlikusi XVIII–XIX a. Chodkevičių dvaro sodyba ir parkas.

## Istorija

Vietovė žinoma nuo XVI a., svarbi Chodkevičių giminės dvarvietė. 1795 m. atiteko Rusijos imperijai, XIX a. buvo Didžiosios Mažeikavos valsčius. 1921 m. atiteko Lenkijai, 1945 m. – Baltarusijos TSR.

## Šaltiniai
Zabrojaucai

**Zabrojaucai** (, ) – kaimas vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, apie 20 km į rytus nuo Ščiutino.

## Istorija

XIX a. kaime buvo Didžiosios Mažeikavos valsčiaus būstinė.

## Šaltiniai
Skribonys

**Skribónys**  – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 25 km į šiaurės rytus nuo Ščiutino. Geležinkelio stotis. Yra vidurinė mokykla, biblioteka, ligoninė, ambulatorija, vaistinė. Stovi Skribonių koplyčia, pašventinta 1994 m.

## Istorija

1407 m. įkurta katalikų parapija. XIX a. buvo palivarkas. XX a. tarpukariu buvo Lebedos valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Paleckiškės

**Paleckiškės** (, ) – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, prie pat sienos su Lietuva, 10 km į šiaurės vakarus nuo Varanavo, 13 km į rytus nuo Eišiškių, prie Šalčykščios aukštupio. Kitapus sienos – Gudakampis. Keliai į Varanavą, Kuodžius, Paaradnę.

## Istorija

XIX–XX a. buvo Aleksandravo valsčiaus centras. 1959 m. Paleckiškių kaimas ar jo dalis buvo Lietuvos TSR teritorijoje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kakšių bala

**Kakšių bala** (, nuo 1938 m. *Torfmoor Königshuld*, ) – pelkė Rusijos Federacijoje, Kaliningrado srityje, Krasnoznamensko municipalinio rajono vakarinėje dalyje, 7 km į vakarus nuo Lazdynų, į šiaurę nuo Įsruties aukštupio. Plotas apie 22 km².

Iki 1945 m. buvo Tilžės-Ragainės ir Pilkalnio apskrityse, priklausė Užbalių girininkijai. Aplink pelkę buvo įsikūrę Kluonių, Paplynių, Mažųjų Puskepalių, Didžiųjų Kakšių, Kakšbalio, Pabalio kaimai, rytuose plytėjo Užbalių giria. Pelkė sausinta kanalais. Nuo 1981 m. kasamos durpės.

Apie pelkę surinkta sakmių ir padavimų. Pasak vieno, Kakšių bala atsiradusi, vėtrai miške medžius išvertus. Žmonių tuomet buvę mažai, ir medžiai likę gulėti, samanomis apaugę. Kakšių bala minima XIX a. vokiečių rašytojo J. Temės (*Jodokus Donatus Hubertus Temme*) romane „Juodoji Marė“ (*Die schwarze Mare*, 1854 m.).

## Šaltiniai
Pašlynis

**Pašlynis** (arba ***Poišlynis***) – buvęs kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 2 km į pietvakarius nuo Raseinių, prie Šlynos upės ir magistralės .

## Istorija

1950–1954 m. kaimas buvo Pašlynio apylinkės centras.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Manosfera

**Manosfera** () – svetainių ir internetinių forumų visuma, kurie propaguoja vyriškumą, aršią opoziciją feminizmui, ginocentrizmui, kartais ir mizoginiją. Manosferai tradiciškai priklauso judėjimai už vyrų bei tėvų teises, inceliai, MGTOW ir pikaperiai (PUA). Neretai manosfera siejama su radikaliąja politine dešine, kai kurios bendruomenės propaguoja prievartą prieš moteris.

## Istorija
Manosfera susiformavo socialinių judėjimų dėka XX a. 8–9 deš. Kai kurios grupės, laikančios save manosferos dalimi, kaip judėjimas už vyrų teises, egzistavo dar prieš atsirandant manosferos sampratai. Manoma, kad terminas „manosfera“ pirmąkart panaudotas 2009 m. tinklaraščių kūrimo platformoje „Blogger“. Šį žodį išpopuliarino pornografijos kūrėjas bei knygų autorius Aijanas Aironvudas (*Ian Ironwood*). Terminas tapo geriau žinomas, kuomet populiarioji žiniasklaida pradėjo informuoti visuomenę apie vyrus, įvykdžiusius smurto aktus prieš moteris, pasitelkusius seksualinę prievartą ar priekabiavusius internete.

Tyrinėtojos Emos Džein (*Emma A. Jane*) tvirtinimu, XXI a. 1–2 deš. tapo lemtingu laikotarpiu, kuomet manosferos bendruomenės pradėjo reikštis ne tik internete, bet ir realiame gyvenime.

## Išnašos
Tirkšlių kapinių koplyčia

**Tirkšlių kapinių koplyčia** – atnaujinta katalikų koplyčia Mažeikių rajone, Tirkšlių seniūnijoje, Tirkšlių miestelio kapinėse. Jos įsteigtos XVIII a. pabaigoje, užima 1,6 ha plotą. Lankytinas objektas sutvarkytas ir duris atvėrė lankytojams 2019 m. Koplyčioje atnaujinta šv. Mišių aukojimo tradicija, tikintieji susirenka per atmintinas Motinos ir Tėvo dienas,  lapkričio 1-ąją.

## Istorija

Medinė koplyčia Tirkšlių kapinėse pastatyta 1862 m.

1935 m. miestelyje sudegus Kristaus Karaliaus bažnyčiai, naujos bažnyčios statymo metu pamaldos keletą metų buvo laikomos kapinių koplyčioje.

## Architektūra

Pastaraisiais metais restauruotas skiedromis klotas stogas, atkurti mediniai lietvamzdžiai, įrengtas vidaus ir lauko apšvietimas, vaizdo kameros, pakeisti langai, altoriaus dalis, įrengta metalinių kryžių ekspozicija, kuri nuolat pildoma. Išlikusi dalis Tirkšlių bažnyčioje iki 1935 m. gaisro buvusių meninių sakralinių vertybių (altoriaus dalys), kurias parapijiečiams pavyko išsaugoti.

Koplyčioje yra Žemaitijos regionui būdingų medinės architektūros detalių. Ji bene vienintelė Mažeikių rajone, išlaikiusi medinius lietvamzdžius. Yra vertingų šimtamečių skulptūrų: barokinių (XVIII a.), Nukryžiuotasis ornamentuotame rėme (XIX a.), Nukryžiuotasis po baldakimu (1863 m.), Rūpintojėlis (XIX a.). Ant stogo įtaisytas XIX a. ornamentuotas kryžius su vėtrunge.

2023 m. koplyčioje įrengtos Kryžiaus kelio stotys, kurias sukūrė iš Sedos kilęs skulptorius Mykolas Gediminas Pačkauskas. Keturiolikos stočių Kristaus kančios kelią vaizduoja ant sienų pakabintos nedidelės meninės figūros. Apie šį kelią išleista knyga „Stacėjės. Krīžiaus i mūsa kēls Tirkšliū kapū koplīčiuo" žemaičių kalba.
## Galerija


Tirkšlių koplyčia 2.JPG|Atnaujinta koplyčia
Tirkšliai, koplyčios balkonas.JPG|Vaizdas į balkoną
Tirkšliai, koplyčios kryžius.JPG|Kryžius su vėtrunge


## Literatūra

* Stacėjės. Krīžiaus i mūsa kēls Tirkšliū kapū koplīčiuo / Mažeikių Henriko Nagio viešoji biblioteka. Vilnius: Petro ofsetas, 2026.

## Šaltiniai

## Nuorodos

*
Halavičpolė

**Halavičpolė** (, ) – agromiestelis Gudijoje, Gardino srityje, Ščiutino rajone, Vosyliškių apylinkėje, 8 km į pietvakarius nuo Vosyliškių, prie Lebedos upės. Plentai į Astryną, Pliantus, Hurnofelį. Yra 1909 m. statyti neogotikiniai Ivanauskų Liabiodkos dvaro rūmai su parku ir 1935 m. neobarokinis medinis Vadeikių namas.

## Istorija

1973–2013 m. buvo Halavičpolės apylinkės centras.

## Žymūs žmonės

Liabiodkos dvaras priklausė didikams Ivanauskams. Čia gimė Lietuvos gamtininkas Tadas Ivanauskas, Baltarusijos politikas Vaclavas Ivanauskas, vaikystę leido Lenkijos politikas Ježis Ivanovskis.

## Šaltiniai
Vovera

**Vovera** (, ) – upelis Gudijoje, Gardino srities Lydos rajone; Lebedos kairysis intakas (Nemuno baseinas). Prasideda laukuose prie Nausėdų kaimo, 5 km nuo Zabalatės. Teka į pietryčius, pietus, žemupyje pasuka į pietvakarius. Įteka į Lebedą netoli Papiernios.

Pagrindinis intakas – Krynica (kairysis).

Visa vaga kanalizuota. Ties Voverio miesteliu sudarytas tvenkinys (plotas 0,33 km²).

## Šaltiniai
Riedo Puppo

**Riedas Pupas** (, 1920 m. rugpjūčio 11 d. Čerezeto di Martinjakas, Italijos karalystė – 2002 m. kovo 13 d., Udinė, Italija) – friulų mokytojas, eseistas.

## Biografija
Gimė kukliai gyvenančioje šeimoje. Mokėsi San Pjetro di Natizonės mokykloje, ją baigęs įstojo į Florencijos universitetą. Tapo mokytoju, vėliau ėmė dirbti profsąjungoje ir dėl to daug keliavo. Tikrąja R. Pupo mokykla vadinamas literatų sambūris, kurį vienijo Džuzepė Marketis. Šioje „Resultive“ vadinamoje grupėje jis tobulino savo friulų kalbą ir sustiprino savo friulišką tapatybę. Tokiu būdu pradėjo rašytojo, žurnalisto, teatro kūrėjo ir prozininko veiklą.

Visą gyvenimą kūrė tik friuliškai. Publikavo straipsnius įvairiuose žurnaluose: „La Patrie dal Friûl“, „Strolic furlan“, „Sot la nape“, „Resultive“, „Friuli nel Mondo“, „Quaderni della FACE“, bet visų pirma jo straipsniai sutinkami Friulio dienraštyje „La Vita Cattolica“, jis per daugiau nei 30 darbo metų šiame dienraštyje friulų kalba redagavo keletą skilčių. R. Pupas išleido ne vieną knygą, jo kūrinių įtraukta į friulų antologijas. Jo šedevru laikomas įkvepiančių, meistriškų apsakymų rinkinys „Par un pêl“. R. Pupas nesiliovė tobulinęs kūrybinės kalbos, jo veikaluose juntama subtili, neįžeidi ironija.

Sulaukęs 81 m. Riedas Pupas mirė 2002 m. Udinėje, palaidotas Santa Margerita del Gruanjo () kapinėse.

## Išnašos

## Bibliografija
* R. Pupo bibliografija
Otmar Muzzolini

**Otmaras Mucolinis**, slapyvardis **Menis Učelas** (, 1908 m. Manjano in Rivjera, Udinės provincija, Italijos karalystė – 1987 m. Tričezimas, Udinės provincija, Italija) – friulų rašytojas, poetas, dailininkas.

## Biografija
O. Mucolinis priklausė friulų „Risultive“ literatūrinei grupei, kuri nuo 1949 m. drauge su Dž. D’Aronko žurnalu „Il Tesaur“ siekė savomis pajėgomis atnaujinti friulų literatūrą ir, laikantis Džuzepės Markečio principų, pasipriešinti P. Coručio įsigalėjimui. O. Mucolinis palaikė friulų kalbą tiek kasdieniame bendravime, tiek, kaip rašytojas, kūryboje. Menio Učelo slapyvardžiu sulaukė didelės rašytojo bei poeto sėkmės.

O. Mucolinis dalyvavo Antrajame pasauliniame kare, tačiau pateko į britų nelaisvę, 7–erius metus buvo įkalintas Kenijoje, ir būtent tuo metu išryškėjo jo polinkis į skulptūrą ir dailę. Pasak jo draugo A. Kantonio, kartais egocentriškas ir perfekcionistiškas jis poetinę kūrybą siejo su satyra. Pirmą kartą savo kūrinius publikavo jau brandaus amžiaus leidinyje „Strolic furlan pal 1949“, tai buvo trys sonetai, o pirmasis O. Mucolinio poezijos rinkinys „Dolceamara“ pasirodė 1956 m. Po keliolikos metų (1973) pradėtos leisti ir prozos knygos, prozos ir poezijos vertimai į friulų kalbą. Be satyros ir humoro, O. Mucolinio kūryboje matomi kaimo gyvenimo vaizdai, idilė, meilės lyrika, istoriniai Friulio faktai. Jis rašė ne gimtąja tarme, o friulų koinė, ją populiarino.

## Išnašos

## Bibliografija
* O. Mucolinio bibliografija
Trento Aquila Basket

**Trento „Aquila Basket“** (pagal remėjus ***Trento „Dolomiti Energia“***) – Italijos krepšinio klubas iš Trento miesto (Trentinas-Alto Adidžė). Įkurtas 1995 m.

## Istorija
„Aquila Basket“ įkurtas sujungus du septintojo Italijos diviziono klubus. Klubas du dešimtmečius rungtyniavo žemesniuose Italijos divizionuose, kol 2014 m. iškovojo patekimą į *[[Italijos krepšinio lyga|Serie A]]*. 2015–2016 m. sezone klubas debiutavo Europos taurėje, o 2016–2017 ir 2017–2018 m. laimėjo Italijos aukščiausios lygos sidabrą.

Dėl rėmėjų komanda keitė pavadinimus:
* *Sosi Trento* (1995–2005 m.)
* *Bitumcalor Trento* (2005–2013 m.)
* *Aquila Basket Trento* (2013–2014 m.)
* *Dolomiti Energia Trento* (2014– m.)

## Laimėjimai
* Italijos krepšinio taurė: 2025 m.
* 2-oji Italijos krepšinio lyga (*Serie A2*): 2014 m.
* *Serie A2* taurė: 2013 m.
* 3-oji Italijos krepšinio lyga (*Serie B*): 2012 m.

## Lietuviai
* Eigirdas Žukauskas (2024–2025 m.)

## Šaltiniai
Pilaitė (Tauragė)

**Pilaitė** – buvęs kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, 3 km nuo Tauragės.

## Istorija

XX a. viduryje minima Pilaitės apylinkė, buvusi už 3 km nuo Tauragės. 1949 m. nurodytas jos centras Pilaitė, tačiau nėra visiškai aišku, ar tai buvo atskiras kaimas, ar apylinkės centras, buvęs kuriame nors iš dabartinių kaimų, pavyzdžiui, Norkaičiuose, kurie yra nurodomi kaip Pilaitės apylinkės centras 1954 m.

## Šaltiniai
Dino Virgili

**Dinas Virdžilis** (, 1925 m. Čerezeto di Martinjakas, Udinės provincija, Italijos karalystė – 1983 m. birželio 16 d. Udinė, Italija) – friulų rašytojas, friulistas, mokytojas, administratorius.

## Biografija
1937–1941 m. mokėsi Antonijo Zanono technikos institute, tačiau baigė Katerinos Perkoto institutą, kuriame susipažino su čia dėsčiusiu Džuzepe Markečiu. D. Virdžilis bendradarbiavo su leidiniais „La vôs di Martignà“, „Strapaese“, bet ypač intennsyviai rašė į žurnalą „La Patrie dal Friûl“, dirbo kituose Friulų filologijos draugijos žurnaluose, 1967–1974 m. vadovavo friulų žurnalui „Sot la nape“. Enriko Fruko mokykloje Udinės pakraštyje dirbo mokytoju, vedė Friulų filologijos draugijos organizuojamus friulų kultūros kursus.

D. Virdžilio gyvenime lemtingais tapo 1949 m., kai įsikūrė friulų literatų draugija „Risultive“. Ši draugija pasisakė už Friulio autonomiją ir savo kūriniuose siekė stiprinti friulų tautinį sąmoningumą. Pokario friulų kūrėjai norėjo atsinaujinti, išsivaduoti iš P. Coručio kūrybinės įtakos, tačiau D. Virdžilis nepritarė ir P. P. Pazolinio poetikai, nes ji, D. Virdžilio nuomone, yra nevietinė ir todėl iškreipia friulų charakterį. D. Virdžilis pasisakė už kūrybą, kylančią iš pačios friulų tautos, iš jos tradicijų. Be to, P. P. Pazolinis friulų kalbą matė kaip poetinę, o „Risultive“ grupės nariai, taigi ir D. Virdžilis, ją norėjo išplatinti visose gyvenimo srityse. D. Virdžilis rašė ir romanus, jiems būdinga veikėjų gausa ir šakotas siužetas. Rašytojas pasižymėjo plačia kalbine kompetencija. Tyrė Friulio ladynų kūrybą.

## Išnašos

## Bibliografija
* D. Virdžilio bibliografija
Prancūzijos nacionalinė biblioteka

**Prancūzijos nacionalinė biblioteka** () – nacionalinė Prancūzijos biblioteka esanti Paryžiuje. Ji yra didžiausia Prancūzijos ir viena didžiausių bei seniausių bibliotekų pasaulyje.

Prancūzijos nacionalinė biblioteka leidžia einamosios bibliografijos leidinį *Bibliographie de la France* (nuo 1811), autorinę seriją *Bibliothèque nationale de France* (nuo 1878), katalogus *Catalogue général des manuscrits français* (nuo 1863), *Catalogue des manuscrits grecs* (nuo 1960), žurnalą *Catalogue général des manuscrits latins* (nuo 1965), žurnalą *Le Magasin littéraire, Chroniques*. Organizuojamos parodos, konferencijos, teikiama literatūros premija.

## Išnašos
Satka

**Satka** () – miestas Rusijoje, Čeliabinsko srityje, 60 km į pietvakarius nuo Zlatousto, Uralo kalnų vakariniuose šlaituose, prie Ajaus upės. Rajono centras. Geležinkelio stotis prie prie Čeliabinsko–Ufos geležinkelio. Plėtojama juodoji metalurgija (ketaus lydymas), ugniai atsparių medžiagų gamyba, statybinių medžiagų (gelžbetonio, langų konstrukcijų), medienos apdirbimo, maisto (duonos, pieno) pramonė. Satkos apylinkėse išgaunamas boksitas.

Veikia Čeliabinsko, Pietų Uralo universitetų filialai, medicinos, pedagoginės aukštosios mokyklos, krašto muziejus. Už 30 km nuo miesto plyti Ziuratkulio nacionalinis parkas.

## Istorija
Gyvenvietė ėmė steigtis 1756 m. pastačius ketaus lydymo gamyklą, kurią įkūrė grafas Aleksandras Stroganovas. Darbininkai maištavo, 1760 m. dalyvavo Jemeljano Pugačiovo sukilime. 1774 m. prie Satkos įvyko mūšis tarp sukilėlių ir valdžios. Ketaus gamyba palaipsniui sunyko, bet 1808 m. pradėtas kasti magnezitas, Satka tapo vienu svarbiausių šalyje ugniai atsparių medžiagų gamybos centrų. Į gyvenvietę kėlėsi sentikiai. Nuo 1928 m. – miesto tipo gyvenvietė, nuo 1937 m. – miestas.

## Šaltiniai
Zabrodės meteoritas

**Zabrodės meteoritas** – meteoritas, nukritęs 1893 m. rugsėjo 22 d. dabartinės Baltarusijos teritorijoje (dabar vietovė priklauso Minsko sričiai, Dzeržinsko rajonui).

Meteorito svoris – 3,8 kg, tai vientisas gabalas, jo pavidalas aptakus (dėl skriejimo atmosferoje), apdegusiame paviršiuje esama regmogliptų (degimo įdubėlių). Zabrodės meteoritas yra hipersteninis chondritas, jo pagrindinę masę sudaro olivinas, hiperstenas ir grynuolė geležis, chondrules – olivinas.

Zabrodės meteoritas buvo saugomas Vilniuje, tačiau per įvairius XX a. neramumus apie jo saugojimo vietą pamiršta. Praėjus 72 metams paaiškėjo, kad šis meteoritas yra Vilniaus universiteto Geologijos muziejuje (čia pagrindinė meteorito dalis tebesaugoma iki šių dienų). Nuo Zabrodės meteorito atpjautų mažesnės masės gabalų turi kiti muziejai: Odesos universiteto mineralogijos muziejus (~300 g), Britų (~3 g) ir Vienos (~5 g) gamtos muziejai.

## Išnašos
Žalėnai

**Žalėnai** (, nuo 1938 m. *Sallen*) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 3 km į pietryčius nuo Lazdynų, Šorelių girios šiauriniame pakraštyje.

## Istorija

Įkurti 1693 m. pagal valstybės vykdytą šatulinės kolonizacijos programą valstybinio miško (Šorelių girios) žemėse. 1785 m. buvo šatulinių kulmiškių kaimas su 6 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 7 sodybų šatulinių kulmiškių kaimas su 26 gyventojais. 1854 m. Žalėnuose buvo 10 gyvenamųjų pastatų ir 95 gyventojai.

1714–1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Lazdynų valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1901 m. pro kaimą nutiestas siaurasis geležinkelis, įrengta stotelė. 1905 m. Žalėnuose buvo 5 gyvenamieji pastatai, 64 gyventojai, iš jų – tik 1 lietuvis.

Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Karklotės ąžuolas

**Karklotės ąžuolas** – botaninis gamtos paveldo objektas, nuo 1999 m. valstybės saugomas išskirtinis ąžuolas, augantis Tauragės rajone, Batakių seniūnijoje, buvusiame Karklotės kaime (dabar Ožnugariai), 0,6 km į pietus nuo kelio , 3,4 km į pietvakarius nuo kelio  (ties Lybiškiais). Pasiekiamas nuo Ožnugarių žvyrkelio pereinant lygų dirbamą lauką (0,6 km) iki pamiškės. Atskiro kelio ar praėjimo nėra, informacine rodykle nepažymėtas. Toliau už ąžuolo teka Šešuvis.

Medis patenka į Tauragės miškų urėdijos Batakių girininkijos (638 kv., 30 skl.) teritoriją. 

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 5,4 m
* Aukštis – 24 m

## Šaltiniai
Jukono vėliava

**Jukono vėliava** – vienas oficialių Jukono simbolių. Vėliavą sudaro trys vertikalios juostos – žalia, balta ir mėlyna. Balta juosta, kaip ir Kanados vėliavoje, truputį platesnė už kitas. Vėliavos centre Jukono herbas, po kuriuo yra Jukono gėlė – siauralapis gaurometis. Įteisinta 1968 m.

## Istorija
Dabartinę vėliavą sukūrė Linas Lambertas, studentas iš Heins Džankšeno, 1967 m. paskelbtam konkursui. Jo vėliava laimėjo ir 1968 m. buvo įteisinta.

## Simbolika
Žalia spalva simbolizuoja teritorijos miškus, balta simbolizuoja sniegą, o mėlyna – upes ir ežerus.

## Šaltiniai
Skaudvilės ąžuolas

**Skaudvilės ąžuolas** – išskirtinis ąžuolas, augantis Tauragės rajone, Skaudvilės miestelyje, ties Mechanizatorių g. 20, Ančios upės slėnio šlaite, už sodybinių namų eilės. Atskiro praėjimo nėra, informacine rodykle nepažymėtas. Pasiekiamas šiaurės rytiniame miestelio pakraštyje, išvažiuojant Kelmės gatve link Kryžkalnio (kelias ).

 
Ąžuolas stovi įsitvirtinęs stačiame, medžiais ir krūmais apaugusiame šlaite. Toliau už jo, žemai, driekiasi atviras upės vingio slėnis. Medis patenka į Tauragės miškų urėdijos Batakių girininkijos (606 kv., 17 skl.) teritoriją. 

Valstybės saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu Skaudvilės ąžuolas paskelbtas 2015 m. 

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 4,45 m
* Aukštis – 30,5 m

## Šaltiniai
Vaidilai (Skaudvilė)

**Vaidilai** (arba ***Vaideliai***) – buvęs kaimas Tauragės rajono savivaldybėje, dabar Pilsūdų kaimo dalis.

## Istorija

Kaimas minimas 1949 m. kaip Vaidilų apylinkės centras.

## Šaltiniai