open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Dmitrijus Torbinskis

**Dmitrijus Torbinskis** (g. 1984 m. balandžio 28 d.) – futbolininkas, Rusijos rinktinės ir FC Lokomotiv Moscow klubo saugas.

 žaidžia nuo 2007 m. Su rinktine dalyvavo 2008 m. Europos futbolo čempionate, kur ketvirtfinalio varžybose, per pratęsimą, įmušė įvartį į Nyderlandų rinktinės vartus.

## Dalyvavimas čempionatuose

|}

## Išnašos

## Nuorodos
*
Joniškėlio rajonas

**Joniškėlio rajonas** – 1950–1959 m. LTSR administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos šiaurėje. Centras – Joniškėlis.

## Istorija

Rajonas sudarytas 1950 m. birželio 20 d. iš buvusios Pasvalio apskrities 31 apylinkės ir Panevėžio apskrities 1 apylinkės. 1950–1953 m. priklausė Šiaulių sričiai.  1959 m. kovo 18 d. rajonas panaikintas:
* Adomavos apylinkė, Skaisgirio apylinkė ir Vilkiškių apylinkė perduotos Panevėžio rajonui;
* Joniškėlis, Gružių apylinkė, Jociūnų apylinkė, Jurgėnų apylinkė, Kriklėnių apylinkė, Meškalaukio apylinkė, Pumpėnų apylinkė, Pušaloto apylinkė, Švobiškio apylinkė, Valdeikių apylinkė ir Vildūnų apylinkė perduotos Pasvalio rajonui.

Rajone buvo leidžiamas laikraštis „Komunizmo pergalė“.

|-
| 1950 m.  || || || 32 apylinkės || 1 miestas (Joniškėlis)
|-
| 1954 m.  || || || 14 apylinkių ||
|-
| 1959 m.  || 670 || || 14 apylinkių || 1 miestas, 3 miesteliai (Krikliniai, Pumpėnai, Pušalotas)
|}

## Šaltiniai
Dniepro-Dauguvos kultūra

**Dniepro-Dauguvos kultūra** – ankstyvojo geležies amžiaus (nuo VIII a.–VII a. pr. m. e. iki IV a.) archeologinė kultūra, paplitusi dabartinės Baltarusijos teritorijoje prie Dniepro ir Dauguvos aukštupių bei vidurupių.

## Arealas
Rytuose Dniepro-Dauguvos kultūros arealas siekė Ugros ir Desnos aukštupius, ribojosi su Juchnovo kultūra ir Okos aukštupio kultūra, šiaurėje siekė Velikajos aukštupį, ribojosi su Djakovo kultūra, vakaruose beveik siekė dabartinės Lietuvos ir Latvijos teritorijas, ribojosi su brūkšniuotosios keramikos kultūra.

## Charakteristika
Dniepro-Dauguvos kultūrai būdingos gyvenvietės – nedideli įtvirtinti piliakalniai. Ankstyvuoju laikotarpiu piliakalniai buvo įtvirtinti medinėmis užtvaromis, statyti stulpinės konstrukcijos ilgieji pastatai, padalyti pertvaromis į nedideles patalpas su atviru židiniu. I a. – II a. piliakalniai buvo tvirtinami keliais žemais pylimais, ant jų statyti nedideli (10–15 m²) keturkampiai stulpinės konstrukcijos pastatai.

Dniepro-Dauguvos kultūros gyventojų pagrindiniai verslai buvo gyvulininkystė ir žemdirbystė. 1 tūkstantmtyje iki m. e. jie daugiausia naudojo akmeninius ir kaulinius, nuo I–II a. – geležinius įrankius. Lipdė aukštus, šiek tiek profiliuotais šonų ir angos kraštais, puodus. Kartais prie angos puodai puošti skylutėmis ar zigzagine linija. Papuošalai žalvariniai, rasta smeigtukų, auskarų. Gyventojai prekiavo su finougrų gentimis. Dniepro-Dauguvos kultūros kapai nežinomi. Priskiriama baltams.

## Šaltiniai
Joniškio apskritis

**Joniškio apskritis** buvo Lietuvos šiaurėje. Centras – Joniškis.

## Istorija

Apskritį 1915 m. sudarė vokiečių okupacinė valdžia. 1915–1917 m. priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1917 m. vasarį prijungta prie Šiaulių apskrities.

Vėl sudaryta 1945 m. birželio 14 d. iš Šiaulių apskrities 7 valsčių, Joniškio ir Žagarės miestų. 1950 m. birželio 20 d. pertvarkyta į Joniškio rajoną (23 apylinkės), dalis perduota Linkuvos (23 apylinkės), Pakruojo (2 apylinkės) ir Žagarės (15 apylinkių) rajonams.

|-
| 1945 m. || || || 6 valsčiai: Joniškio valsčius, Kriukų valsčius, Linkuvos valsčius, Pašvitinio valsčius, Skaistgirio valsčius, Žagarės valsčius, Žeimelio valsčius ||
* 2 miestai: Joniškis, Žagarė
|-
| 1949-01-01  || 1556 || || 8 valsčiai (64 apylinkės)  ||
* 2 miestai
* 4 miesteliai: Kriukai, Linkuva, Pašvitinys, Žeimelis
|-
| 1950-01-19 || || || 61 apylinkė  ||
|}

## Literatūra
* 
* 
* 

## Šaltiniai
Kamianskė

**Kamjanskė** (, iki 1936 m. **Kamenskojė**, 1936–2016 m. **Dnieprodzeržinskas** ) – miestas Ukrainoje, Dniepropetrovsko srityje, Dniepro dešiniajame krante. Apie 240 000 gyv. (2015 m.); priklauso Dnipro aglomeracijai.

Upių uostas. Geležinkelis į Dniprą, Kryvyj Rihą, Oleksandriją. Išplėtota juodoji metalurgija, vagonų gamyba, chemijos (kokso chemijos, azoto trąšų), statybinių medžiagų, baldų, maisto pramonė. Yra Pramonės institutas, Miesto istorijos muziejus.

## Geografija
Miestas yra prie Kamianskės tvenkinio, Dniepro vidurupyje, 35 km nuo Dnipro.

Iš rytų į vakarus miestas išsitęsęs 22 km, iš šiaurės į pietus - 18 km. Miestas skirtomas į tris miesto rajonus: Dnipro, Zavodo ir Pivdeno, miesto tipo gyenvietę Karnauchivką (Карнаухівка) ir gyvenvietę Svitlę (Світле).

## Istorija
Vietovė susijusi su kazokų gyvenviete Zadneprjanska Kamenka, įkurta XVII a. pradžioje. Kamenskojės kaimas pirmą kartą paminėtas 1750 m. 1887 m. pastačius Dniepro metalurgijos kombinatą prasidėjo sparti gyvenvieės plėtra, 1889 m. į miestą atvyko nemažai katalikų iš Lietuvos (surašymo metu užrašyti kaip ir kaip lenkai). 1897 m. pastatyta Šv. Mykolo Romos katalikų bažnyčia.

Pirmojo pasulinio karo metais Kamjanskėje dirbo ir gyveno apie 3000 pabėgėlių iš Lietuvos, dauguma kurių 1918 m. grįžo į Lietuvą. Pilietinio karo 1918-1920 m. metu miestas priklausė įvairioms jėgoms (vokiečiams, raudoniesiems, baltiesiems). 

Po pilietinio karo miesto pramonė greitai atkurta. 1920 m. įsteigtas Technikos universitetas. Miesto teisės suteiktos 1926 m. 1935 m. pradėjo veikti iki šiol funkcionuojantis tramvajus. 1936 m. vasario 1 d. pavadintas revoliucionieriaus F. Dzeržinskio vardu. 

Nuo 1941 iki 1943 m. Dnieprodzeržinskas buvo užimtas vokiečių kariuomenės ir didžioji jo dalis buvo sugriauta. Tuo metu miestas vėl vadintas Kamenskoje ir buvo Kamenskojės miesto apskrities centras Ukrainos Reicho komisariate. Pokaryje mieste buvo vokiečių karo belaisvių lageris Nr. 315. Sunkiai sužeistieji buvo gydomi karo belaisvių ligoninėje Nr. 5807. Miestas greitai atstatytas ir vėl tapo svarbiu pramonės centru.

Po Sovietų Sąjungos žlugimo ir su tuo susijusios ekonominė krizės nuo 2000 m. miestas vėl sparčiai vystosi, daugiausia dėl augančios metalo perdirbimo ir chemijos pramonės. 2016 m.  gegužės 19 d. Aukščiausiosios Rados sprendimu miestui grąžintas Kamjanskės vardas.

## Sportas

FC Stal Kamianske - futbolo klubas, žaidžiantis elito divizione.

## Šaltiniai
Mičoakanas

**Mičoakanas**, pilnas pavadinimas **Mičoakanas de Okampas**, (; nah. *Michhuacān*, „žvejų vieta“) – valstija vidurio pietų Meksikoje. Sostinė – Morelija.

Mičoakano valstijos plotas yra 59 864 km², ji ribojasi su Kalima ir Chalisku vakaruose, Guanachuatu ir Keretaru šiaurėje, Meksiko valstija rytuose, Gereru pietryčiuose bei Ramiuoju vandenynu pietuose.

## Didžiausi miestai
* Morelija – 743,2 (tūkst. gyv., 2020 m.)
* Uruapanas – 299,5
* Samora de Hidalgas – 154,5
* Apacinganas – 102,3
* La Piedad de Kabadasas – 87,0
* Sitakvaras – 86,9
* Lasaro Kardenasas – 83,6
* Siudad Hidalgas – 71,5
* Sahuajas – 70,0
* Chakona – 61,5
* Pacukvaras – 60,8
* Sakapu – 55,2
* Los Rejes de Salgadas – 49,9

## Šaltiniai
Hitlerjugendas

**Hitlerjugendas** (, sutr. **HJ**) – jaunimo organizacija, priklausiusi Vokietijos nacionalsocialistinei darbininkų partijai (NSDAP).

Hitlerjugendas Trečiojo Reicho laikais (nuo 1933 m.) tapo vienintele oficialia valstybine jaunimo organizacija, turėjusia 8,7 mln. narių (98 proc. visų vokiečių tautybės jaunuolių).

1939 m. įstatymu buvo įvesta tarnybos Hitlerjugende prievolė. Jaunimas organizacijose buvo mokomas disciplinos pagal *fiurerio principus*, buvo auklėjamas pagal rasistines, socialdarvinizmo idėjas, turėjo daug marširuoti ir atlikti fizinius pratimus gamtoje.

Hitlerjugendui turėjo priklausyti visi vaikinai ir berniukai nuo 14 metų. Dešimties-keturiolikos metų berniukai turėjo priklausyti Jungfolkui (). Abi šios organizacijos jaunimą auklėjo NSDAP dvasia ir ruošė karinei tarnybai.

1945 m. spalio 10 d. Hitlerjugendas kartu su kitomis NSDAP priklaususiomis organizacijomis buvo uždraustas, o jo turtas konfiskuotas. Ši organizacija Vokietijoje yra uždrausta, jos idėjų ir simbolikos skelbimas užtraukia baudžiamąją atsakomybę.
Agvaskaljentesas (valstija)

**Agvaskaljentesas** () – valstija Meksikos centrinėje dalyje. Sostinė – Agvaskaljentesas. Ją nuo šalies sostinės Meksiko skiria 483 km.

Agvaskaljenteso valstija užima 5618 km² ir turi šiek tiek daugiau nei 1,4 mln. gyventojų. Regionas nėra tankiai apgyvendintas, dauguma valstijos gyventojų susikoncentravę sostinėje ir aplinkiniuose jos rajonuose.

Agvaskaljentesas įsikūrė 1875 m. spalio 27 d., kai atsiskyrė nuo gretimos valstijos Sakateko ir gavo didžiausio to regiono miesto pavadinimą.

## Didžiausi miestai
Didžiausi valstijos miestai (2020 m., tūkst. gyventojų):
* Agvaskaljentesas (863,8)
* Chesus Marija (68,0)
* Pabeljon de Arteaga (32,0)
* Rinkon de Romosas (31,9)
* Kalviljas (21,0)
* San Fransisko de los Romas (18,7)


Vista desde el Picacho, Cerro del Muerto (Aguascalientes) 01.JPG|Valstijos kraštovaizdis nuo Pikačo kalno
Carretera Aguascalientes-Calvillo 04.jpg|Agvaskaljenteso–Kalviljo plentas
Sierra Fría, Aguascalientes.jpg|Siera Frijos kalnai
Iluminación Nocturna.jpg|Agvaskaljenteso miestas


## Šaltiniai
Arisaro druskožemis

**Arisaro druskožemis** () – druskožemis Argentinos šiaurės vakaruose, Saltos provincijoje, netoli sienos su Čile, plokščiakalnyje, 3600 m aukštyje. Plotas ~1600 km². Iš vakarų druskožemį supa Andų viršukalnės: Ljuljailjakas, Sokompa, Arisaras, Arakaras. Šiaurinį pakraštį kerta Saltos-Antofagastos geležinkelis. Kasama valgomoji druska ir boraksas.

## Išnašos
Dniepro vidurupio kultūra

**Dniepro vidurupio kultūra** arba **Vidurio Padnieprės kultūra** – ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, XXII a. – XVI a. iki m. e. paplitusi abipus Dniepro vidurupio ir pietinėje aukštupio dalyje.

## Charakteristika
Dniepro vidurupio kultūra – viena iš virvelinės keramikos kultūrų. Ją 1927 m. išskyrė V. Gorodcovas.

Gyvenvietės kurtos upių ir ežerų pakrantėse, jos aptinkamos siaura juosta palei terasos kraštą. Žmonės gyveno antžeminiuose stulpinės konstrukcijos dviejų patalpų pastatuose su židiniu viduryje. Vertėsi gyvulininkystės, iš dalies žemdirbystės verslais. Iš titnago gaminosi trikampius retušuotu paviršiumi antgalius ir durklus, peilius, gremžtukus, kirvius, iš akmens – laivinius kovos kirvius, buožes, kaplius, trintuvus, iš kaulo ir gintaro – įvairius papuošalus.

Lipdė įvairių rūšių ir paskirties indus: plokščiadugnes išpūstais šonais ir aukštu šiek tiek išlenktu kakleliu puodynes, dvigubo nupjauto kūgio ir ištempto ovalo formos žemu kakleliu amforas, plokščiadugnes ir apvaliadugnes aukštu kakleliu taures bei įvairius dubenėlius. Jų viršutinė dalis, kartais ir visas paviršius, puoštas virvutės, linijinio įspaudo, įrėžtų linijų, duobučių ornamentais, sudarančiais horizontalias eiles, eglutes, trikampius ir kt. kompozicijas. Šiek tiek naudojo metalo dirbinių: rasta ylų, peilių, kirvių, ietigalių, žiedų, diademų, apyrankių.

Mirusiuosius laidojo sudegintus ir nedegintus pilkapiuose bei kapinynuose, su įkapėmis, pastebima turtinė diferenciacija. Dniepro vidurupio kultūrą pakeitė Sosnicos kultūra. Dniepro vidurupio kultūra turėjo įtakos Fatjanovo kultūrai. Marija Gimbutienė manė, kad Dniepro vidurupio kultūra yra tiesioginis indoeuropiečių įsiskverbimo į Šiaurės ir Centrinę Europą liudijimo šaltinis.

## Šaltiniai
Dniepro-Doneco kultūra

**Dniepro-Doneco kultūra** – neolito ir eneolito laikotarpio archeologinė kultūra, VI tūkstantmečio viduryje – III tūkstantmečio iki m. e. pabaigoje paplitusi Padnieprėje, Kairiakrantėje Ukrainoje, Polesės žemumoje.

Pavadinimą 1956 m. pasiūlė Valentinas Danilenko, vėliau jis buvo priimtas Dmitrijaus Telegino ir kitų archeologų. Vėlyvoji kultūros fazė yra vadinama Srednestogo kultūra. Iš jos III tūkst. pr. m. e. pradžioje išsivystė Duobinių kapų kultūra.

## Charakteristika
Dniepro-Doneco mažos gyvenvietės, kurių žinoma apie 200, kurtos prie upių ir ežerų. Žmonės gyveno antžeminiuose pastatuose su židiniu viduryje ir žeminėse. Pagrindiniais šios kultūros žmonių užsiėmimais buvo medžioklė ir žvejyba. Nors stovyklose randami šunų, kiaulų ir stambiųjų raguočių kaulai, tačiau laukinių žvėrių kaulai vyrauja.

Pagal keramiką panaši į vakarines subneolitines kultūras, taip pat kaimynines kultūras Dniepro ir Volgos baseinuose, pvz., Samaros kultūrą (vidurio Volgoje). Žinomas pirmykštės archeologijos specialistas D.Teleginas manė, kad Dniepro-Doneco kultūra apėmė arealą nuo Vyslos iki Dniepro.

Pagal dirbinius skiriami 3 Dniepro-Doneco kultūros laikotarpiai: ankstyvasis, vidurinis ir vėlyvasis.

**Ankstyvuoju laikotarpiu** Dniepro-Doneco kultūra buvo vienalytė: iš titnago gaminti įvairūs mikrolitiniai dirbiniai (trapecijos, ašmenėliai), kirviai, gremžtukai, peiliai, iš kaulo – ietigaliai, žeberklai, adatos su asele, ylos, kapliai. Keramika mažai degta, su augalinėmis priemaišomis. Lipdyti storasieniai, šiek tiek profiliuoti, puošti sukiniais įspaudais, įkartėlėmis bei įrėžtų linijų ir gilių duobučių (pakraščiuose) eilėmis puodai.

**Viduriniu ir vėlyvuoju laikotarpiu** išsiskyrė kelios kultūrinės grupės – Rogačiovo, Rytų Polesės, Voluinės, Kijevo-Čerkasų, Doneco, Nadporožės, Strumelio-Gastiatino kultūros.

Gaminti retušuotu paviršiumi trikampiai strėlių ir iečių antgaliai. Paplito storaašmeniai kirviai, akmeniniai kapliai, buožės, diskai, plokščiadugniai profiliuotais pakraščiais puodai. Keramika su mineralinėmis priemaišomis, puošta virvučių įspaudais bei voleliu. Dniepro-Doneco kultūros pietinėse srityse naudoti papuošalai iš vario ir aukso. Žmonės vertėsi žvejyba ir medžiokle, rinko maistą, augino gyvulius. Vėlyvuoju laikotarpiu gyvulininkystė tapo svarbiausiu verslu, atsirado žemdirbystės pradmenų.

## Laidojimas
Mirusiuosius laidojo kapinynuose, ištiestus, gausiai apibertus ochra. Žinoma apie 20 kapinynų, kai kuriuose rasta iki 100 kapų. Aptikta kolektyviniu kapų, kuriuose rasta tik kaukolių. Ankstyvuoju laikotarpiu į kapus dėta primityvių kabučių iš žvėrių ir žuvų dantų, vėliau – kirvių, peilių, buožių, įvairių papuošalų iš akmens, kaulo, kriauklių geldelių.

## Šaltiniai
Viensėdis

**Viensėdis** (arba ***viensėdija***) – kaimo tipo gyvenvietė, paprastai susidedanti arba kilusi iš vienos sodybos. Nuo vienkiemių, atsiradusių per kaimų skirstymą, skiriasi tuo, kad turi tikrinį vardą (pavadinimą) ir savarankiškos gyvenvietės statusą. Kartais būna ne viena, bet kelios sodybos, nors paprastai viensėdžiais laikomos gyvenvietės, kuriose yra mažiau nei 3 sodybos.

2025 m. Lietuvoje daugiausia gyventojų turintys viensėdžiai buvo Klevinė (1,1 tūkst.), Raisteniškės (0,6 tūkst.), Klausmyliai (335), Žemieji Rusokai (beveik 300) ir Dvariškės (beveik 300). Didžiausi viensėdžiai Vilniaus rajone 2025 m. gruodį įgijo kaimų statusą, todėl 2026 m. duomenimis didžiausias viensėdis – Klausmyliai Klaipėdos rajone.

## Istorija

Lietuvoje, ypač Žemaitijoje, viensėdžių būta nuo seno. Nemažai jų kilo iš smulkiųjų bajorų (vieno kiemo) ūkių, užusienių (valstiečių ūkių, nepatekusių į kaimus per Valakų reformą, arba susikūrusių už kaimo ribų). Gali būti, kad istoriniuose šaltiniuose minimi sėdėjimai yra dabartinių viensėdžių pirmtakai.

Iki XX a. vidurio Lietuvoje viensėdžiams priklausė jų šeimininkų žemės valdos, bet sovietmečiu per kolektyvizaciją nusavinta viensėdžių žemė atiteko kolūkiams ir tarybiniams ūkiams. XX a. 7–9 dešimtmetyje viensėdžiai sparčiai nyko, jų gyventojai buvo perkeliami į gyvenvietes, daug jų buvo prijungta prie gretimų kaimų. 1976 m. buvo apie 2500 viensėdžių, 1986 m. – 1860, 2001 m. – 1731, 2011 m. - 1727.

## Šaltiniai

*
Dniestro-Bugo kultūra

**Dniestro-Bugo kultūra** arba **Bugo-Dniestro kultūra** – neolito archeologinė kultūra, 6500–5000 m. iki m. e. paplitusi Moldovos ir Ukrainos juodžemio srityje tarp Dniestro ir Pietų Bugo baseinų. Pavadinta pagal Dniestro baseine tirtą Sorokų gyvenvietę.
## Arealas ir chronologija
Susiformavo apie 6500 m. pr. m. e. po mezolitinės Kukreko kultūros ir buvo viena pirmųjų neolitinių kultūrų Ukrainos teritorijoje. Skiriami 3-6 Dniestro-Bugo kultūros periodai. 

Ankstyvuoju laikotarpiu kultūros atstovai prekiavo su Kerešo kultūra toliau pietvakariuose, iš kurios atėjo pažangesnės neolito technologijos. Apie 5500 Kerešo įtaką pakeitė vakarų juostinės keramikos kultūros įtaka iš dab. Vengrijos teritorijos, kuri išsilaikė iki pat kultūros pabaigos, t. y. apie 5000 m. pr. m. e. Tuo metu Dniestro-Bugo kultūros gyventojai sukūrė labai pažangią Tripolės kultūrą. Dalis jų migravo į šiaurę, t. y. į Dniepro-Doneco kultūros arealą, kur prisidėjo kuriantis Srednestogo kultūrą.

## Bruožai
Mažos gyvenvietės kurtos prie upių. Ankstyvuoju laikotarpiu žmonės gyveno pusiau žeminėse ir antžeminiuose pastatuose. Vertėsi žvejyba, medžiokle, rinko maistą, iš dalies plito žemdirbystė ir gyvulininkystė. Naudojo titnaginius įrankius: trapecijas, ašmenėlius, gremžtukus, ylas, peilius ir raginius įrankius: antgalius, žeberklus, ylas, kirvius, kaplius. Keramika silpnai degta, su augalinėmis priemaišomis. Puodai šiek tiek profiliuoti, pūstais šonais, smailiadugniai, puošti įvairiais geometriniais ornamentais.

Vėlyvuoju laikotarpiu gyveno keturkampiuose pastatuose. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, iš dalies žvejyba, medžiokle ir maisto rinkimu. Naudojo trinamąsias girnas, raginius ir akmeninius kaplius, kaltus. Keramika su mineralinėmis priemaišomis. Indai įvairių tipų, dažniausiai plokščiadugniai, profiliuoti, puošti įvairiais ornamentais ir prilipdytomis formomis. Paplitęs ornamentų stilius vadinamas "muzikinių natų keramika" () dėl panašumo į natų galvutes.

Mirusiuosius, suriestus, paguldytus ant šono, dažniausiai be įkapių, laidojo gyvenvietės teritorijoje ar pastatuose.

## Šaltiniai
Vienkiemis

**Vienkiemis** – atskira sodyba su žemės sklypu, įeinanti į kurią nors gyvenvietę (kaimą, miestelį, viensėdį), bet esanti atokiau nuo kitų jos sodybų.

## Istorija

Lietuvoje kaimai pradėti skirstyti į vienkiemius XIX amžiuje. Jų daugiau atsirado Stolypino reforomos metu, o ypač daug į vienkiemius kaimų išskirstyta 1919–1939 m. Lietuvoje vienkiemių kaip gyvenamųjų vietovių 1923 m. buvo 7352. Iki 1944 m. iš viso jų sudaryta apie 300 tūkstančių, t. y. apie 80 proc. valstiečių gyveno vienkiemiuose. Vienkiemiui dažniausiai priklausė ne tik sodyba, bet ir jo šeimininko žemė, valda. Sovietmečiu valda išnyko, liko tik sklypas. Vienkiemių buvo sunaikinta per II pasaulinį karą, po jo mažėjo dėl urbanizacijos, gyventojų persikėlimo į stambesnes gyvenvietes.

1950 m. buvo 280 tūkst., 1967 m. vienkiemių inventorizacijos metu 263.560, 1970 m. – 250 tūkst., 1980 m. – 145 tūkst., 1985 m. – 118,2 tūkst. vienkiemių, 1990 m. – apie 100 tūkst. Toks sumažėjimas buvo sovietinės kolektyvizacijos ir urbanizacijos politikos pasekmė, siekiant vienkiemių gyventojus persikelti į kolūkių gyvenvietes.

## Šaltiniai

## Nuorodos

*
Jurbarko apskritis

**Jurbarko apskritis** – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Lietuvos vakarinėje dalyje, dešiniajame Nemuno krante. Centras – Jurbarkas.

## Istorija

Apskritį 1915 m. rugsėjį sudarė vokiečių valdžia. Iki 1917 m. ji priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. Nors dalis šaltinių nurodo, kad Jurbarko apskritis 1917 m. vasario 1 d. prijungta prie Raseinių apskrities, bet 1918 m. Oberosto žemėlapyje žymima, kad apskrities centras yra Jurbarkas, o ne Raseiniai, tad jungtinis darinys irgi vadinosi Jurbarko apskritimi.

Jurbarko apskritis atkurta 1947 m. spalio 21 d.: į ją įėjo Raseinių apskrities 2 valsčiai, Pagėgių apskrities 2 valsčiai, Tauragės apskrities 1 valsčius, Kauno apskrities 1 valsčius. 1950 m. birželio 20 d. apskritis pertvarkyta į Jurbarko rajoną (30 apylinkių), dalis perduota Vilkijos rajonui (8 apylinkės) ir Skaudvilės rajonui (7 apylinkės).

|-
| 1947 m. || || || 6 valsčiai ||
|-
| 1949-01-01  || 903 || || 5 valsčiai (45 apylinkės)  ||
* 2 miestai: Jurbarkas, Smalininkai
* 4 miesteliai: Eržvilkas, Raudonė, Veliuona, Viešvilė
|-
| 1950-01-19 || || || 45 apylinkės  ||
|}

## Literatūra
* 
* 
* 

## Šaltiniai
Atapaskai

**Atapaskai, [[atabaskai]], nadene** – Šiaurės Amerikos indėnų genčių grupė, kalbanti atapaskų kalbomis. populiacija – apie 220 tūkst. žmonių (1995 m.), didžioji atapaskų dalis gyvena JAV (~210 000 žm.), kiti – Kanadoje.

Keletui genčių migravus į pietus, XII a. susidarė dvi atapaskų grupės:
* pietų (apačiai, lipanai, navachai ir kt.), populiacija 1963 m. duomenimis ~150 000 žmonių;
* šiaurės (čipevainai, kučinai, nakaniai, sekaniai ir kt.), populiacija ~85 000 (1963 m.).

Pietų atapaskai gyvena rezervacijose Arizonoje ir Naujojoje Meksikoje; verčiasi žemdirbyste ir gyvulininkyste. Šiaurės atapaskai gyvena šiaurinėje Kanadoje ir Aliaskoje (Makenzio ir Jukono upių baseinuose, Uolinių kalnų papėdėje). Su šiomis gentimis Kanados vyriausybė 1899 m. ir 1921 m. (su šiauriausiomis) sudarė sutartis. Iki XX a. vidurio šiaurės atapaskai dažniausiai vertėsi brangiakailių žvėrelių medžiokle; šių sumažėjus užsiima žvejyba, miško darbais. Paplitę juvelyrikos amatai.

Pagal išpažįstamas religijas atapaskai – įvairių krypčių protestantai, yra katalikų, dalis išpažįsta senuosius tradicinius tikėjimus.

## Šaltiniai
Alfonsas Dobkevičius

**Alfonsas Dobkevičius** (1919 m. gegužės 19 d. Sintautai – 1978 m. balandžio 17 d. Šiauliai) – Lietuvos aktorius.

## Biografija
1945–1947 m. mokėsi Kauno dramos teatro vaidybos studijoje. 1944–1951 m. vaidino Kauno jaunojo žiūrovo, nuo 1954 m. Šiaulių dramos teatre. Teatre sukūrė daugiau, kaip 90 vaidmenų.

Palaidotas Donelaičio kapinėse (Šiauliai).

## Vaidmenys teatre
* Respoleženskis – Aleksandras Ostrovskis. Savi žmonės – susitarsime, 1950 m.,
* Olegas – Viktoras Rozovas. Džiaugsmo beieškant, 1958 m.,
* Vabalas – Kazys Saja. Jo ekscelencija Vabalas, 1965 m.,
* Gžegožas – Aleksandras Fredras, Damos ir husarai, 1968 m.,
* Karlsonas – Mažylis ir Karlsonas, kuris gyvena ant stogo, pagal Astrida Lindgren, 1968 m.,
* Tėvas – Žanas Anujis. Euridikė, 1972 m.,
* Fortūnatas – Karlas Goldonis. Kivirčai Chioggioje, 1974 m.,
* Francas – Balys Sruoga. Pajūrio kurortas, 1975 m.

## Vaidmenys kine
* Kalakutai. 1958 m., rež. Vytautas Mikalauskas
* Akmuo ant akmens. 1971 m., rež. Raimondas Vabalas
* Ties riba. 1972 m., rež. Raimondas Vabalas
* Naktibalda. 1973 m., rež. Arūnas Žebriūnas
* Virto ąžuolai. 1976 m., rež. Gytis Lukšas
* Riešutų duona. 1978 m., rež. Arūnas Žebriūnas.

## Šaltiniai
Jūžintų apskritis

**Jūžintų apskritis** buvo į pietus nuo Rokiškio. Centras – Jūžintai.

## Istorija

Apskritį sudarė vokiečių okupacinė valdžia 1916 m., ji priklausė Oberosto Lietuvos sričiai. 1917 m. balandžio 18 d. prijungta prie Rokiškio apskrities.

## Literatūra
* 
* 
*
Najaritas

**Najaritas** () – valstija vidurio Meksikoje, vakarinėje šalies pakrantėje ties Ramiuoju vandenynu. Sostinė – Tepikas.

Najarito valstijos plotas yra 27 815 km², ji ribojasi su Sinaloa šiaurės vakaruose, Durangu šiaurėje, Sakateku šiaurės rytuose ir Chalisku pietuose.

## Didžiausi miestai
* Tepikas – 371,3 (tūkst. gyv., 2020 m.)
* Chaliskas – 48,1
* San Visentė – 38,6
* Ikstlan del Rijas – 25,4
* Tukspanas – 22,0
* Kompostela – 20,3

## Šaltiniai
Justinas Antanas Dobilas

**Justinas Antanas Dobilas** (g. 1936 m. gruodžio 6 d. Šarabūdė, Mykališkio valsčius, Marijampolės apskr.) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
1960 m. baigė Lietuvos veterinarijos akademiją, nuo 1972 m. joje dirba, nuo 1993 m. Bakteriologijos ir parazitologijos skyriaus vedėjas. 1992 m. veterinarijos mokslų daktaras.

Mokslinio darbo sritys: mikrobiologija, vet. sanitarija, imunologija, biologiniai ir diagnostiniai preparatai naminių gyvulių ir paukščių užkrečiamosioms ligoms gydyti.

12 išradimų autorius.

## Bibliografija
* Patalpų dezinfekcija aerozoliais ir elektroaerozoliais (su kt., 1989 m.)
* Veterinarijos gydytojo vadovas (su kt., 1991 m.)

## Šaltiniai
Dobrynės ordinas

**Dobrynės ordinas**, arba **Dobrynės broliai** (oficialus lot. ordino pavadinimas greičiausiai buvo *Fratres militiae Christi Prussiae* – **Prūsijos Kristaus kariuomenės broliai** , ) − nuo 1223(?) iki 1238 m. Prūsijoje, Kujavijoje (daugiausia jos šiaurės rytų dalyje, t. y., būsimoje Dobrynės žemėje) ir Palenkėje veikęs katalikiškas vienuolių riterių ordinas.

## Istorija

Spėjama, kad Dobrynės ordiną kaip savotišką Prūsijos vyskupo kariuomenę tarp 1218 m. ir 1228 m. (R. Batūros manymu – galbūt 1223 m.) įsteigė pirmasis Prūsijos vyskupas (nuo 1215 m.) Kristijonas kartu su jį rėmusiu Mazovijos ir Kujavijos kunigaikščiu Konradu Mazoviečiu (rašytiniuose šaltiniuose Dobrynės ordinas minimas nuo 1228 m., kuomet jis buvo patvirtintas popiežiaus Grigaliaus IX). Šio ordino uždaviniai buvo prūsų christianizacija ir ginkluota kova su pagonimis prūsais, tiksliau, Mazovijos bei Kujavijos šiaurinių pakraščių apsauga nuo prūsų kariuomenės siaubiamųjų puolimų bei vėlesnis Prūsijos užkariavimas. Ordinas priėmė Tamplierių ordino statutą, jo nariai vilkėjo baltą apsiaustą su raudonais kalaviju ir Dovydo žvaigžde. Iš pradžių ordinui priklausė 15 vokiečių riterių, atvykusių iš Žemutinės Saksonijos ir Meklenburgo; apie 1234 m. ordino riterių skaičius buvo išaugęs iki 35 (dauguma tų riterių buvo kilę iš minėtų Vokietijos kraštų).

1228 m. liepos pr. Konradas Mazovietis Dobrynės ordinui perleido prūsų bent nuo 1224–1225 m. kontroliuotos Kulmo žemės kaimynystėje, Vyslos dešiniajame krante stovėjusią Dobrynės pilį su Dobrynės kaštelionija (pastarosios teritorija apėmė kiek vėliau susiformavusios Dobrynės žemės pietryčių dalį), tačiau netrukus po ordino riterių įsikūrimo Dobrynės pilyje prūsų kariuomenė šią pilį užblokavo, – todėl nuo 1228 m. ar 1229 m. Prūsijos teritorijoje ordino veikla apsiribojo vien vienuolių cistersų misijinių kelionių apsauga.

1229–1230 m. Kujavijos šiauriniame pakraštyje, o 1231–1232 m. – ir Kulmo žemėje įsikūrus Konrado Mazoviečio atsikviestam kariniu atžvilgiu daug pajėgesniam Kryžiuočių ordinui, 1233–1235 m. didžioji Dobrynės ordino brolių dalis prisijungė prie kryžiuočių ordino. Sumažėjusį Dobrynės ordiną Konradas 1237 m. kovo pr. įkurdino Drohičino pilyje, kurią mazoviečiai tada bandė paversti svarbia Jotvos užkariavimo baze.

1238 m. Voluinės kunigaikštystės kunigaikščiui Danilai Haličiečiui užėmus Drohičiną ir paėmus į nelaisvę Dobrynės ordino magistrą Brunoną, ordinas faktiškai nustojo gyvuoti, o likę gyvi jo nariai prisijungė prie Joanitų ordino. Po to Drohičine kurį laiką veikė tik Dobrynės ordino įsteigta bažnyčia (sudegė 1241 m., Drohičiną puolant chano Batu kariuomenės daliniui).


Vaizdas:Rekonstrukcja stroju Brata Rycerza.jpg|Riterių apranga
Vaizdas:Knight of the Order of Dobrzyń.jpg|Ordino raitelis
Vaizdas:Fratres Milites Christi de Dobrzyn standing knight.jpg|Kareivio apranga


## Išnašos
Algis Dobravolskas

**Algis Dobravolskas** (g. 1951 m. spalio 21 d. Vabalninkas, Biržų raj.) – Lietuvos ekonomistas, socialinių mokslų daktaras.

## Biografija
1974 m. baigė Vilniaus universiteto Pramonės fakultetą. 1979 m. ekonomikos mokslų kandidatas,

1974–1976 m. dirbo Aukštojo ir specialiojo vidurinio mokslo ministerijoje. 1979–1982 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1987 m. docentas. 1982–1990 m. Lietuvos mokslų akademijos Ekonomikos instituto tyrėjas, Socialinės infrastruktūros skyriaus vadovas. 1990–1992 m. socialinės apsaugos ministras, nuo 1991 m. ir vicepremjeras. 1992–1994 m. Lietuvos komercinių bankų asociacijos vykdomasis direktorius. Nuo 1994 m. bendrovės „Magnus Holding“ direktorius. Nuo 2003 m. Mykolo Romerio universiteto Ekonomikos katedros vedėjas, docentas.

Dalyvavo rengiant Atviros Lietuvos fondo, Darbo rinkos mokymo tarnybos, Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos, Norvegijos vyriausybės, PHARE ir kt. institucijų projektus Lietuvos gyvenimo sąlygų, saugos ir sveikatos darbe, privalomojo sveikatos draudimo, socialinės globos ir kitomis temomis.

## Svarbiausi veikalai
* Ekonominis misticizmas (1989 m.);
* Socialinės apsaugos terminų žodynas (su kt., 1999 m.);
* Pirmasis reformų dešimtmetis (su kt., 2000 m.);
* Lietuva 1999. Gyvenimo sąlygos (su kt., 2001 m.);
* Skurdo būklės Lietuvoje 2001 m. ataskaita (2002 m.);
* Socialinės apsaugos sistemų 13 šalių-kandidačių tyrimas (su kt., 2002 m., anglų kalba);
* Sprendimų priėmimo procesas vyriausybės lygmenyje (vadovėlis, su kt., 2002 m.).

|-

## Šaltiniai
Hande Yener

**Hande Yener** (g. 1973 m. sausio 12 d.) – Turkijos pop ir elektroninės muzikos atlikėja. Viena pagrindinių pastarojo dešimtmečio Turkijos muzikos žvagždžių. Karjerą pradėjo kaip Sezen Aksu pritariančioji vokalistė. Vėliau pradėjo solinę karjerą ir 2000 m. išleido pirmąjį savo albumą *Senden İbaret*. Albumo dainos labai išpopuliarėjo šalyje ir Hande tapo žymia dainininke.

## Diskografija
* *Senden İbaret* (2000 m.)
* *Ekstra* (2001 m.)
* *Sen Yoluna, Ben Yoluma* (2002 m.)
* *Aşk Kadın Ruhundan Anlamıyor* (2004 m.)
* *Apayrı* (2006 m.)
* *Hande Maksi* (2006 m.)
* *Nasıl Delirdim* (2007 m.)
* *Hipnoz* (2008 m.)
* *Hayrola* (2009 m.)
* *Hande’ye Neler Oluyor ?* (2010 m.)
* *Hande’yle Yaz Bitmez* (2010 m.)
Gardžio stipriklis

**[[Gardis|Gardžio]] stipriklis** (*aromatą ir skonį stiprinanti medžiaga*, aromato ir skonio stipriklis, skonį gerinanti medžiaga, skaniklis) – maisto pramonėje naudojamas maisto priedas, kuris sustiprina maisto produkto ar gėrimo skonį ir kvapą, paryškina jo turimus kvapą ir/ar skonį. Gardžio stiprikliai dažnai suteikia umaminį skonį.

Gardžio stiprikliai yra įprasti „greito maisto“ komponentai. Jie dažnai dedami į pusfabrikačius, greito paruošimo sriubas, mėsos konservus, vakuuminėse pakuotėse parduodamus pjaustytus mėsos gaminius, padažų koncentratus, bulvių traškučius, netgi į prieskonių mišinius.

Etiketėje šios kategorijos medžiagos paprastai žymimos naudojant E numerį ir yra intervale E600-699, tačiau yra šiomis savybėmis pasižyminčių medžiagų su kitokiu numeriu.

Kai kurios gardžio medžiagos žadina alkio jausmą ir sutrikdo natūralią apetito reguliaciją. Be to žmonės gali tapti priklausomais nuo šių medžiagų skonio. Todėl mitybos specialistai su jomis, pvz., umaminį skonį suteikiančiais glutamatais (E621, E622, E623, E624, E625) sieja vaikų ir suaugusiųjų nutukimo plitimą.

Gardžio stiprikliai:
* E620 Glutamo rūgštis
* E621 Mononatrio glutamatas
* E622 Monokalio glutamatas
* E623 Kalcio diglutamatas
* E624 Monoamonio glutamatas
* E625 Magnio diglutamatas
* E626 Guanilo rūgštis
* E627 Dinatrio guanilatas, natrio guanilatas
* E628 Dikalio guanilatas
* E629 Kalcio guanilatas
* E630 Inozino rūgštis
* E631 Dinatrio inozinatas
* E632 Dikalio inozinatas
* E633 Kalcio inozinatas
* E634 Kalcio 5'-ribonukleotidai
* E635 Dinatrio 5'-ribonukleotidai
* E636 Maltolis
* E637 Etilmaltolis
* E640 Glicinas ir jo natrio druska
* E641 L-leucinas
* E642 Lizino hidrochloridas
* E650 Cinko acetatas
* E906 Benzoinė derva
* E1101 Proteazė
Nikolajus Dobroliubovas

**Nikolajus Dobroliubovas** (, 1836 m. vasario 5 d. Žemutinis Naugardas – 1861 m. lapkričio 29 Sankt Peterburgas) – rusų literatūros kritikas, publicistas, revoliucinio judėjimo šalininkas, revoliucinis demokratas.

## Biografija
Nuo 1856 m. bendradarbiavo žurnale „Современник“ , nuo 1858 m. vadovavo jo literatūros kritikos skyriui „Свисток“. Susirgęs tuberkulioze 1860-1861 m. gydėsi Italijoje ir Prancūzijoje.

Bendradarbiavo su N. Nekrasovu, V. Belinskiu, N. Černyševskiu. Propagavo antropologinį materializmą, valstiečių sukilimo idėjas. Literatūros kritikos straipsniuose kėlė socialines problemas, teigė, kad grožinė kūryba turi formuoti naują visuomenės sąmonę, pabrėžė jos liaudiškumą. Sukūrė eilėraščių.

**Svarbiausi literatūros kritikos straipsniai:**
* Kas yra oblomoviškumas? (Что такое обломовщина?, 1859 m.)
* Tamsos karalystė (Темное царство, 1859 m.)
* Šviesos spindulys tamsos karalystėje (Луч света в темном царстве, 1860 m.)
* Kada gi ateis tikroji diena? (Когда же придет настоящий день?, 1860 m.)
* Užguiti žmonės (Забитые люди, 1861 m.).

**Lietuvių kalba išleista:**
* Rinktiniai raštai (1948 m.)
* Literatūros kritika (1963 m.).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Добролюбов Николай Александрович: Собрание сочинений
Jonas Dobrovolskas

**Jonas Dobrovolskas** (1935 m. liepos 25 d. Užukalniuose, Daugų valsčius – 1982 m. gegužės 8 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, istorijos mokslų kandidatas.

## Biografija
1959 m. baigė Vilniaus universitetą. 1959–1966 m. dirbo Istorijos institute. 1965 m. istorijos mokslų kandidatas. 1966–1982 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1970–1976 m. Lietuvos SSR istorijos katedros vedėjas, nuo 1971 m. docentas. Įvedė ir dėstė Lietuvos istoriografijos specialybės kursą.

## Bibliografija
* Lietuviai kariai Didžiojo Tėvynės karo frontuose. – Vilnius: Mintis, 1967. – 186 p.
* Vilniaus miesto istorija nuo Spalio revoliucijos iki dabartinių dienų (vienas autorių). – Vilnius: Mintis, 1972. – 331 p.: iliustr.
* Tarybų Lietuva Didžiajame Tėvynės kare (vienas pagrindinių autorių ir ats. redaktorius). – Vilnius: Mintis, 1975. – 232 p.: iliustr.
* Lietuvos TSR istorija: 1940–1958 metai, t. 4 (vienas autorių ir sudarytojų). – Vilnius: Mokslas, 1975. – 366 p.: iliustr.
* Pergalės karių gretose: lietuviai Didžiojo Tėvynės karo frontuose. – Vilnius: Mokslas, 1985. – 117 p.

## Šaltiniai
Jonas Dobkevičius

**Jonas Dobkevičius** (iki 1885 m. **Daukus**, 1866 m. gruodžio 6 d. Mieliūnuose, Svėdasų valsčius – 1934 m. liepos 23 d. Medemrodės dvaras, Akmenės valsčius) – Lietuvos ekonomistas, politinis ir visuomenės veikėjas.

## Biografija
Baigė Šiaulių gimnaziją, 1888–1893 m. studijavo Sankt Peterburgo universiteto Gamtos ir matematikos fakultete.

Nuo 1894 m. Sankt Peterburge dirbo Valstybiniame banke, 1900–1914 m. caro rūmų raštinėje, 1914–1918 m. vadovavo prancūzų automobilių ir lėktuvų gamybos ir prekybos bendrovei, bolševikams ją nacionalizavus, 1918 m. grįžo į Lietuvą ir nuo 1919 m. birželio dirbo Finansų, prekybos ir pramonės ministerijoje. Nuo 1920 m. kovo mėn. viceministras, 1922 m. vasario – rugpjūčio mėn. finansų ministras. Prisidėjo prie Lietuvos banko įkūrimo. Vėliau Finansų ministerijos patarėjas, prekybos departamento direktorius, Susisiekimo tarifų komisijos pirmininkas. 1925–1934 m. Prekybos ir pramonės rūmų direktorius.

1933–1934 m. Vengrijos generalinis konsulas Lietuvoje. Vadovavo Lietuvos delegacijoms per prekybos derybas su TSRS, Latvija, Estija, Vokietija, Didžiąja Britanija. Daugelio ekonominių organizacijų veikėjas, kurį laiką Lietuvos šachmatininkų sąjungos pirmininkas.

Sūnus – pirmasis Lietuvos karo lakūnas Jurgis Dobkevičius.

## Šaltiniai
Bronius Dobrovolskis

**Bronius Dobrovolskis** (g. 1930 m. gruodžio 18 d. Butkuose, Žarėnų valsčiuje) – Lietuvos pedagogas, kalbininkas, lietuvių kalbos vadovėlių autorius.

## Biografija
1951 m. baigė Telšių mokytojų seminariją, 1953 m. Klaipėdos mokytojų institutą, 1956 m. Vilniaus pedagoginį institutą, 1965 m. Vilniaus universitetą. 1968 m. pedagogikos mokslų kandidatas.

1951–1953 m. mokytojavo Klaipėdos, 1953–1956 m. Klaipėdos rajono mokyklose. 1956–1958 m. Klaipėdos rajono Plikių vidurinės mokyklos direktorius. 1958–1962 m. dirbo Pedagogikos mokslinio tyrimo institute, 1965–1993 m. šio instituto sektoriaus vedėjas, 1980–1987 m. direktorius. 1973–1980 m. LSSR Švietimo ministerijos Mokyklų valdybos viršininkas. 1987–1993 m. Lietuvos pedagogų kvalifikacijos instituto lietuvių kalbos ir literatūros katedros vedėjas, 1984 m. docentas. 1993–2000 m. dėstė Vilniaus universitete.

Parašė lietuvių kalbos vadovėlių šeštai (su kt., 1973–1983 m.), septintai ir devintai (1988 m.), devintai (su kt., 1999 m.), dešimtai (su kt., 2000 m.) klasei, metodinių ir mokomųjų priemonių.

## Įvertinimas
* 1971 m. LTSR nusipelnęs mokytojas
* 1980 m. LSSR valstybinė premija (su kitais) 

## Šaltiniai
Kazys Jurgis Bėkšta

**Kazimieras Jurgis Bėkšta** (, g. 1924 m. gegužės 22 d. Klaipėdoje – m. 2015 m. liepos 21 d.) – kunigas salezietis, misionierius, etnografas. Vadintas pačiu ryškiausiu XX a. taikomosios kultūrinės antropologijos mokslininku, žymus Amazonijos indėnų tyrinėtojas.

## Biografija
1944 m. per karą pasitraukė į Vokietiją. 1946 m. įstojo į Lietuvių kunigų seminariją Aichštete. Studijavo filosofiją Aichšteto aukštojoje teologijos mokykloje. 1950 m. atvyko į Braziliją, kur dirbo Rio Negro prelatūroje. 1956 m. baigė Pijaus XI popiežiškąjį teologijos institutą ir įšventintas kunigu. 1957–1968 m. misionierius Amazonės valstijos indėnų gentyse (dirbo San Gabriel da Kašoeiros regione). 1968–1972 m. dirbo Amazonės vyskupų konferencijoje, rūpinosi indėnų sielovada. Išvertė Evangeliją į tukanų kalbą. 1972–1999 m. Manauso arkivyskupijos dvasinėje seminarijoje dėstė kultūros antropologiją ir lingvistiką. Rinko tukanų genties folklorą, parengė jų mitų ir legendų rinkinį (1976 m.). 1957 m. Įkūrė Manauso indėnų kultūros muziejų. Prisidėjo prie Erlan Souza ir Fernanda Bizarria dokumentinio filmo *Remições do Rio Negro* (2011 m.), kuriame pasakojama apie katalikų misijų Negro baseine kontroversišką veiklą, kūrimo.

Kazio Bėkštos paveldą į lietuvių kalbą ėmėsi versti kun. Antanas Saulaitis (paskelbė indėnų tukanų mitų vertimų).

## Bibliografija
* *1 Cartilha Tukano* (1984 m.)
* *Primeiras Letras para o Povo Kohoroxitariyanonami* (1985 m.)
* *A Maloca Tukano-Dessana e seu Simbolismo* (1988 m., „Tukano-Dessano pastogė ir jos simbolika“ – indėnų kalbų elementorius, antropologijos vadovėlis)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Filmo ''Remições do Rio Negro'' anonsas su K. Bėkštos intarpu
Viduramžių muzika

Terminas **viduramžių muzika** naudojamas viduramžiais Europoje kuriamai muzikai nusakyti.
 
Viduramžių muzikai būdingos dvi muzikos kryptys: bažnytinė ir pasaulietinė.

## Bažnytinė muzika
Bažnytinė muzika užėmė ypatingą dalį viduramžių kultūroje, ji buvo puoselėjama bažnyčiose ir vienuolynuose. Katalikų bažnytines apeigas visada lydėdavo giesmės, vadinamos grigališkuoju choralu, kuriuos giedojo vienbalsis vyrų choras. Ankstyvaisiais krikščionybės amžiais naudotas žydų giedojimo būdas. Buvo giedamos psalmės, jų tekstai pradėti versti į graikų, lotynų kalbas. Pradėtos kurti ir naujos giesmės pagal Naujojo Testamento tekstus. Pastarųjų psalmių melodijos t. p. buvo paimtos iš žydų giedojimo būdo.

Kiek vėliau pradėtos kurti naujomis melodijomis ir naujais tekstais pasižyminčios garbinimo giesmės – himnai (Nemaišyti su dabartiniais šalių ir sąjungų himnais).

Žinoma, jog IV a. gyvenęs vyskupas Ambraziejus kūrė bažnytinius himnus. Muzikos istorijoje jis laikomas pirmuoju žinomu kompozitoriumi – Šv. Ambraziejumi. Manoma, kad jis yra dabar tebegiedamo himno „Te Deum Laudamus“ autorius. Ambraziejus taip pirmasis bandė sisteminti kelių tradicijų bažnytinę muziką – atrinko dalį iš Rytų bažnyčios, dalį sudarė psalmės, himnai, antifonos.

Bažnytinės muzikos reformatoriumi laikomas popiežius Grigalius I. Jis surinko krikščioniškų bendruomenių giesmes į vieną rinkinį – „Antifonarius“. Vėliau jį papildė naujomis giesmėmis ir melodijomis. Įdomus faktas, kad leidinys buvo grandine pritvirtintas prie Šv. Petro altoriaus Romoje, o jo turinio griežtai turėjo laikytis visas krikščioniškas pasaulis. Buvo nustatyta netgi tai, jog priklausomai nuo turinio, giesmės turėjo būti atliekamos atitinkamų bažnytinių įvykių metu.
Kadangi šias giesmes visada atlikdavo griežtai tik vyrų choras, giedojimo būdas vadintas choraliniu. Jam taip pat buvo būdinga homofonija – vienbalsė muzika (giedojimas). Vėliau pagal popiežiaus vardą prigijo grigališkojo choralo pavadinimas.

## Pasaulietinė muzika
Pasaulietinę muzika atliko klajojantys muzikantai rūmuose, pilyse arba miestuose. Joje vyravo dainos apie meilę, politinės satyros, šokiai. Čia buvo naudojami būgnai, arfos, išilginė fleita, dūdmaišiai ir kiti instrumentai, patogūs klajojantiems muzikantams keliaujant iš vienos vietos į kitą.

Viduramžiais atsiradus daugiabalsei muzikai, reikėjo tiksliai užfiksuoti natų aukštį, trukmę. Natų aukščio užrašymą XI a. patobulino italų muzikos teoretikas, vienuolis *Guido de Arezzo* (Gvidas Arecietis). Jis nubrėžė 4 linijas, ant ir tarp jų išdėstė neumas ir tokiu būdu įvertino jų aukštį. Jis palengvino natų skaitymą: šalia raidinių (a, b, c, d, e, f, g) jis pirmas pateikė skiemeninius natų pavadinimus: ut, re, mi, fa, sol, la. Tai 6 pirmieji kiekvienos eilutės skiemenys iš bažnytinio himno šv. Jonui, globojančiam giedotojus.

Melodijos atkarpos sudarė 6 natų garsaeilį, kiekviena himno frazė prasideda nauja kylančia garsaeilio nata. Paskui ut dėl patogumo tariant buvo pakeista į do ir pridėta si - himno autoriaus inicialai.
Vsevolodas Dobužinskis

**Vsevolodas Dobužinskis** (1906 m. sausio 31 d. ? Peterburge – 1998 m. rugpjūčio 26 d. Niujorke) – rusų ir lietuvių grafikas, scenografas.

## Biografija
Tėvas Mstislavas Dobužinskis. 1924 m. Petrograde baigęs gimnaziją su tėvais atvyko į Lietuvą. 1926–1930 m. studijavo Berlyno dekoratyvinio meno akademijoje. 1930–1937 m. Valstybės teatro, 1938–1939 m. Darbo rūmų teatro studijos Kaune scenografas, dažnai dirbo su tėvu.

Sukūrė Henriko Ibseno dramos „Visuomenės šulai“ (pavadinimu „Visuomenės priešas“) ir Igno Šeiniaus komedijos „Diplomatai“ (abu pastatyti 1937 m., rež. Borisas Dauguvietis) scenovaizdžius. Būdingas dėmesys scenos erdvei ir veikalo atmosferai, „Diplomatų“ scenovaizdžiams – ir art deco bruožai.

Kūrė žurnalų viršelius, pašto ženklus, etiketes, apipavidalino interjerų (kino teatrai „Fonini“ ir „Daina“, kavinė „Monika“, salonas „Marginiai“, visi Kaune), dalyvavo parodose.

Žymiausias kūrinys – Lietuvos Tarybų Socialistinės Respublikos herbas (1940).

1939 m. su tėvais persikėlė į Niujorką. 1945–1946 m. Vokietijoje apipavidalino lietuvių išeivių dailės parodų. JAV dirbo dailininku pramonės bendrovėse. Su broliu Rostislavu ir dail. J. Klimovu parengė M. Dobužinskio „Atsiminimus“ (išl. 1976 m. Niujorke), pats parašė apie jį atsiminimų.

## Šaltiniai
Mozambiko sąsiauris

**Mozambiko sąsiauris** – Indijos vandenyno dalis tarp Madagaskaro salos ir pietryčių Afrikos, tiksliau Mozambiko. Siauriausoje vietoje sąsiauris yra apie 460 km pločio tarp Angochės Mozambike ir Tambohorano Madagaskare.

Sąsiauris pasiekia 3 292 m. gylį 230 km atstumu nuo Mozambiko kranto. Sąsiauriu į pietus teka šilta srovė, įtekanti į Agulhaso srovę rytiniame PAR krante. Sąsiauris yra 1600 km ilgio ir plačiausiose vietose iki 950 km pločio.

## Salos sąsiauryje

### Komorai
* Grand Komoro sala
* Mohelis
* Anžuanas

### Prancūzija
* Majotas
* Glorioso sala
* Juan de Nova sala
* Europos sala
* Bassas da India
Aleksandras Dobryninas

**Aleksandras Dobryninas** (g. 1955 m. gegužės 10 d. Kaliningradas) – Lietuvos sociologas, kriminologas, filosofas.

## Biografija
1977 m. baigė Vilniaus universiteto Matematikos ir mechanikos fakultetą. 1985 m. filosofijos mokslų kandidatas, humanitarinių mokslų daktaras. Nuo 1977 iki 1979 m. dirbo Teisminių ekspertizių institute, nuo 1984 iki 1988 m. TSRS vidaus reikalų ministerijos Minsko aukštosios mokyklos Vilniaus fakulteto dėstytojas, nuo 1988 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1996 m. Socialinės teorijos katedros vedėjas, nuo 2002 m. VU profesorius, 1992 m. Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politinių mokslų instituto direktorius. Vienas Lietuvos liberalų sąjungos kūrėjų. 2000–2002 m. tarptautinės antikorupcinės organizacijos Transparency International Lietuvos skyriaus valdybos pirmininkas, skyriaus tarybos pirmininkas, nuo 2003 m. ekspertas.

Nuo 2001 m. sausio 15 d. Nacionalinei informacinės visuomenės plėtros strategijai kurti darbo grupės narys, nuo 2001 m. sausio 31 d. Valstybės politikų ir valstybės tarnautojų etikos principams sukurti sudarymo darbo grupės narys, nuo 2002 m. birželio 12 d. Valstybės tarnautojo elgesio kodekso projektui parengti darbo grupės narys. Nuo 2006 m. birželio 1 d. Projekto „Tarpkryptinės plečiamosios kriminologijos studijos Vilniaus universitete“ administracinės koordinacinės grupės narys,
Projekto vadovas, Kriminologinių studijų centro darbuotojas.

Vedęs; žmona Svetlana Primudrova, LTV žurnalistė. Dukra Margarita Dobrynina (g. 1983 m.), sociologė-kriminologė, Teisės instituto Kriminologinių tyrimų skyriaus Vaikų ir jaunimo teisės sektoriaus mokslo darbuotoja, VU Filosofijos fakulteto Sociologijos katedros dėstytoja.

## Darbai
Publikacijos:
* Kriminologijos pagrindimas: Loginiai ir filosofiniai aspektai (su J. Bluvšteinu, 1990 m., rusų kalba)
* Mirties bausmė Lietuvoje (su S. Katuoka, 1999 m.)
* Socialiniai pokyčiai Lietuvoje: 1990–1998 m. (su kt., 2000 m.)
* Nepilnamečių justicija Lietuvos žiniasklaidoje (2000 m.)
* Virtuali nusikaltimų tikrovė. Vilnius, Eugrimas, 2001 m. ISBN 9955-501-02-2
* Kriminologijos teorijos. Vadovėlis. Vilnius: Eugrimas. 2008, 186 p. (bendraautoriai: Sakalauskas, G., Žilinskienė, L.) 
* Įvadas. Aleknevičienė J. (sud.) Deviacijų socialinės problemos. Vadovėlis. Vilnius: Eugrimas. 2007, p. 4-11. 
* Kriminologija ir valdžia. Sociologija: mintis ir veiksmas. 2007. Nr. 2. p. 5-9.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Prof. Aleksandras Dobryninas
Bakairiai

**Bakairiai** (*Bakairi*, *Kurâ*) – Pietų Amerikos indėnų tauta. Gyvena Brazilijoje, Mato Groso valstijoje, Šingu upės aukštupio baseine (Šingu nacionalinis parkas). Populiacija ~950 žmonių. Kalba bakairių kalba (priklauso karibų kalbų šeimai). Kultūra artima šinguanams. Pagrindinis tradicinis verslas – lydiminė žemdirbystė (manijokai, kukurūzai, arachiai, batatai), sausuoju metų laiku – tik rinkimas.

Nuo 1881 m. skiriami nepriklausomieji rytų bakairiai (portugališkai *Indios bravos*) ir priklausomieji rytų bakairiai (*Indios mansos*). Priklausomieji (krikščionys) vertėsi žemdirbyste ir žvejyba, puošėsi plunksnomis. Nepriklausomieji iki XX a. vid. su niekuo neturėjo kontaktų, gyveno labai uždarai, vertėsi tik medžiokle. Drabužius dėvi tik moterys.

## Nuorodos
Regina Rasa Dočkutė

**Regina Rasa Dočkutė** (1938 m. rugpjūčio 12 d. Pumpėnuose, Panevėžio apskritis – 2012 m. gruodžio 28 d.) – Lietuvos dailininkė grafikė.

## Biografija
1956 m. baigė Kauno vidurinę meno mokyklą, 1962 m. LSSR dailės instituto Grafikos fakultetą. Nuo 1962 m. leidyklų „Vaga“, „Šviesa“, „Mintis“, „Vyturys“ bendradarbė. 1964–1988 m. dirbo Eksperimentiniame meninio konstravimo biure Vilniuje.

## Kūryba
Nuo 1965 m. dalyvavo parodose Lietuvoje ir užsienyje. Nuo 1966 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narė. Surengė individualias parodas Vilniuje (1982 m., 1985 m.), Kaune (1985 m.). Sukūrė apie 50 plakatų, taip pat pramoninės grafikos kūrinių, atvirukų, emblemų, vaikų knygų iliustracijų. Pastele nutapė portretų (Autoportretas, 2001 m.; Juzefa Čeičytė, 2002 m.).

Iliustracijos artimos vaikų pasaulėjautai, poetiškos, dekoratyvios, stilizuotos, sąlygiškų formų, ryškių spalvų; gausu fantastinių elementų. Plakatai lakoniškų raiškos priemonių.

**Iliustravo knygas**:
* Juozas Aleksandravičius: Lietuvių kalbos vadovėlis VI klasei, 1972 m.
* Jonas Avyžius: Ožio daržas, 1977 m.
* Sigitas Geda: Mėlynas autobusiukas, 1980 m.; Baltoji varnelė, 1985 m., 2000 m.
* Ramutė Girkontaitė: Rudens papartėlis, 1981 m.
* Gediminas Isokas: Kur skraido sfinksai, 1972 m.
* Kostas Kubilinskas: Katinėlis ir gaidelis, 1976 m.
* Justinas Marcinkevičius: Grybų karas, 1988 m.
* Anzelmas Matutis: Girios televizorius, 1973 m.; Tai margumai genelio, 1984 m.
* Juozas Nekrošius: Vyturio lizdas, 1974 m.
* Vacys Reimeris: Kodėl daiktai prašneko piktai, 1964 m.
* Martynas Vainilaitis: Pupų pėdas, 1962 m.; Grigo ratai, 1964 m.

## Šaltiniai
Normandija

**Normandija** () – regionas ir istorinė sritis Prancūzijos šiaurėje, susijusi su Normandijos hercogyste. Normandijai priklauso Aukštutinė Normandija į šiaurę nuo Paryžiaus ir teritorija į vakarus su Kotentino pusiasaliu – Žemutinė Normandija.

Turistų lankomiausia vieta yra Sen Mišelio kalnas.

Normandijoje gyvena apie 3,3 mln. žmonių. Didžiausi miestai yra Havras (172 000 gyventojų), Ruanas (110 000 gyventojų), Kanas (106 000 gyventojų) ir Šerbūras (37 000 gyventojų).

## Galerija

MSM sunset 02.JPG|Sen Mišelio kalnas
RouenCathedral Monet 1894.jpg|Ruano katedra, Claude Monet paveikslas


## Išnašos

## Nuorodos