Okinavai

**Riūkiū saliečiai**, **riūkiūjiečiai**, **riūkiečiai**, **okinavai** – Rytų Azijos tauta, dažnai laikoma japonų subetnosu, daugiausiai gyvenanti Riūkiū salose, nusidriekusio tarp Taivano ir Kiūšiū. Dabar ši teritorija priklauso Japonijos Okinavos ir Kagošimos prefektūroms.

Tradiciškai jie kalba įvairiomis Riūkiū kalbomis, nors vis populiaresnė tampa japonų kalba. Nuo 1879 m. Meidži vyriausybė siekė įvesti japonų kalbą, ir dabartinė didžioji Riūkiū saliečių dalis šneka japoniškai. Dviejų kalbų mišinys vadinamas okinavų japonų kalba ().

Japoniškai vadinami „Riūkiū tauta“ (). Savivardis okinavų kalba yra *uchinaanchu* (ウチナーンチュ, „Okinavos žmonės“) arba *shimanchu* (島人, „salų žmonės“).

## Kalbos ir subetnosai

Riūkiū salynę egzistuoja keletas kalbų. Jos priklauso japonų kalbų šeimai ir skiriasi nuo standartinės japonų kalbos. Riūkiūanistai išskiria bent 6 kalbas. Pagal jas tarp Riūkiū saliečių išskiriami šie subetnosai:
* **Amamiai** – kalba amamių kalba, gyvena Amamio salose;
* **Kunigamiai** – kalba kunigamių kalba, gyvena Kunigamyje (Okinavos salos šiaurinė dalis);
* **Okinavai** (siaurąja prasme) – kalba okinavų kalba, kuri yra didžiausia ir Riūkiū karalystės laikais buvo elito kalba. Ja kalba pietų ir centrinės Okinavos bei aplinkinių salų gyventojai. Viso – 900 000 žmonių;
* **Mijakai** – kalba mijakų kalba, gyvena Mijako salose;
* **Jaejamai** – kalba jaejamų kalba, gyvena Jaejamos salose;
* **Jonaguniai** – kalba jonagunių kalba, gyvena Jonagunio saloje.

## Istorija

Okinavos sala (priklausanti Riūkiū salynui) išsidėsčiusi tolėliau nuo didžiųjų civilizacijų ir kontinento. Tad jau IV a. prasidėjus artimiausios kaimynės – Japonijos – vienijimui, Riūkiū liko politinių procesų nuošalyje. Okinavų protėviai atsikėlė į salą iš Kiūšiū XI–XII a., atsinešdami senąją japonų kalbą, žemdirbystės tradicijas. Jie susimaišė su senaisiais salų gyventojais, suformuodami dabartinius etnosus. Dėl salynų izoliacijos ėmė formuotis atskiros kalbos ir tapatybės, ir taip išsiskyrė subetnosai.

XII–XIII a. Riūkiū salyne ėmė kurtis tvirtovės gusuku, vadovaujamos vietos diduomenės adži. Jie konsolidavo valdžią ir kariavo tarpusavyje. 1372 m. vienos Okinavos karalystės valdytojas Sacudo, pripažino salos pavaldumą Kinijai. Taip ji buvo įtraukta į Kinijos duoklinę sistemą.

XV a. centrinėje Okinavos dalyje dominavusi Šo dinastija suvienijo visą Okinavos salą. 1429 m. karalius Šio Hašis įkūrė Riūkiū karalystę galutinai sujungdamas tris valstybes Okinavos saloje – *[[Hokusan]]* (Šiaurinis kalnas), *[[Nandzan]]* (Pietinis kalnas) ir *[[Čiūdzan]]* (Vidurinė kalva). Ilgainiui suvienyts visas Riūkiū salynas, ėmė formuotis bendra Riūkiū saliečių tapatybė.

Maža karalystė aktyviai dalyvavo prekyboje su Kinija ir Japonija. Tačiau XVI a. regione pasklidę vakariečių pirkliai nusmukdė padėtį rinkoje. 1606 m. pietinės Kiūšiū dalies (Sacumos domeno) daimio Šimadzu Iehisa susilpnėjusią karalystę pavertė savo duoklininke.

XIX a. viduryje Japonija taikiai įvykdė JAV ir kitų Vakarų valstybių reikalavimus atverti uostus ir pradėjo modernėjimo kelią. Meidži restauracija lėmė, kad 1871 m. buvo įsteigta Japonijos prefektūrų sistema. 1872 m. įkurtas Riūkiū domenas, o 1879 m. salos galutinai inkorporuotos į Japonijos imperijos sudėtį kaip Okinavos prefektūra. Šiaurinė dalis Riūkiū salyno buvo priskirta Kagošimos prefektūrai.

Nuo 1945 m. kovo Okinava 27 metams atiteko Jungtinių Amerikos Valstijų karinio jūrų laivyno jurisdikcijai. Ir tik 1972 m. gegužės 15 d. sugrąžinta Japonijai.

## Kultūra

Okinavos kultūra dėl salos padėties sudaro unikalų kultūrų mišinį. Įtaką darė Filipinai, Kinija, Japonija. Tačiau kultūra daugiau artima pirmosioms dviem šalims nei Japonijai. Kadangi Japonijos kultūra skyrėsi nuo Okinavos, pastarieji bandė priešintis išlaikyti senuosius papročius. Prie to stipriai prisidėjo Haneji Choshu. Savęs identifikavimas per liaudišką senąją kultūrą stabdė salos modernėjimą. XVII a. saloje buvo vėl atgaivintas raganavimas ir prietarystė. Pagrindinė religija – animizmas, persipynęs su japonų šintoizmu. Moterys šamanės vaidino svarbų religinį ir buitinį vaidmenį.
Okinavų kultūroje gausu švenčių: Vyšnių žydėjimo, Muchi (vaikų apsaugos), 16 dienų festivalis (protėvių minėjimo), Harii (jūros dievo), Usudeku, Naha (paradų festivalis) ir keliolika kitų.

### Tradicinė muzika ir šokiai
Okinavų šventės palydimi tradicines okinavų muzika bei šokiais. Žinomiausias šokis – eisa. Šokamas festivalių metu 20-30 šokėjų. Būdingi ir tradiciniai šokiai skambant būgnams. Okinavos muzikoje dažnai naudojamas sanšinas – styginis muzikos instrumentas aptrauktas oda. Kitas paplitęs instrumentas – sanba. Tai jūros kriaukles primenantis ir spragsintį garsą duodantis instrumentas. Nuo Japonijos muzikos skiriasi tonažu. Okinavos muzikai būdinga vakarietiška pentatoninė gama.

### Tradiciniai rūbai
Viena pirmųjų Okinavos tekstilių buvo pluoštiniai prasčiokų rūbai. Šilkas ir medvilnė naudoti aukštuomenės. Audinių spalvos labai ryškios ir įvairios. Jos atspindi gamtą: dangaus (mėlyna, žydra), rudens lapų (geltona, rusva), purvo (juoda, ruda, raudona). Dauguma tekstilės yra audžiama pagal iš Kinijos parsivežtą metodą. Tradiciniai rūbai vadinami *Yukata*.

### Kovų menai
Nuo 1392 m. salyne ėmė kurtis kinų bendruomenės. Būtent tada iš jos pradėjo skleisti kovos menus. XV a. viduryje buvo įvestas draudimas nešiotis ginklus visiems, išskyrus karaliaus aplinkos žmonėms ir kitiems kilmingiesiems. Taip liaudis neteko ginklų, dažniausiai naudojamų gintis nuo plėšikus, kurie siautėjo salyne. Tai pastūmėjo valstiečius dar labiau domėtis beginklės kovos metodais, kurie jau buvo praktikuojami. 1609 m. Šimazu Iehisa išleido įsakymą draudžiantį bet kokių ginklų nešiojimą ir laikymą. Įsakymas galiojo visiems be išimčių. Buvo vykdoma vadinamoji „kardų medžioklė", surinkti metaliniai namų apyvokos daiktai, uždaromos kalvės. Visi, kurie neatidavė ginklų savo noru, buvo baudžiami mirties bausme. Pasipriešinti gerai ginkluotiems samurajams buvo nelengva. Okinavoje steigtos slaptos bendrijos, kurios slapta mokėsi beginklės kovos meno. XVIII a. Sakugava iš Akatos buvo išsiųstas į Kiniją tobulinti kovos meno. Grįžęs, Okinavoje atidarė pirmąją karate mokyklą.

### Tradicinė virtuvė

Okinavų patiekalai labai subalansuoti. Juose yra pakankamais kiekis visų keturių maisto grupių bei mineralų ir vitaminų. Taisyklingoje mityboje ir įsitikinime, kad maistas tai vaistai, slypi okinavų ilgaamžiškumo paslaptis. Maistas pasižymi šviežumu. Nors virtuvė ir turi panašumų su japonų virtuve, tačiau okinavai tradiciškai ryžių mažai tenaudoja, o juos pakeičia saldžiąja bulve, kolokazija ar lakštiniais. Tad Okinavos patiekalai turi daugiau panašumų su Kinijos ar Taivano, nei Japonijos. Iš Kinijos XIV a. yra atėjęs kiaulienos naudojimas patiekaluose. Beveik nėra kiaulės kūno dalies, kurios okinavai nenaudotų. Pvz.: mimiga – pjaustyta kiaulės ausis, naudojama mišrainėse; tebiči – ilgai virta kiaulės koja. Mėsos patiekalai dažnai verdami rudame cukraus ir sojos padaže. Okinavai taip pat naudoja įvairias salotas ir vaistažoles, pvz., goja – kartusis žaliasis melionas. Žuvies populiarumas prilygsta kiaulienai, bet vištiena mažiau populiari. Ypatingai vertinamas žuvies ir daržovių šviežumas. Iš egzotinių patiekalų paminėtini – ožkienos sašimis, jūros gyvatės sriuba, Nakami sriuba, pagaminta iš kiaulės vidurių ir ožkos skrandžio.

### Architektūra
Okinavoje gausu pilių ir tvirtovių, vadinamų gusuku. Gyvenamieji namai buvo statomi iš medienos ir statomi taip, kad oras laisvai cirkuliuotų. Kadangi Okinavos klimatas drėgnas, tad cirkuliacija padeda išvengti drėgmės namo viduje. Modernūs gyvenamieji pastatai – betoniniai, grotuotais langais, kad apsaugotų stiklus nuo taifūnų nešiojamų nuolaužų. Okinavai būdingas urbanistinis vaizdas – čerpiniai pastatų stogai. Čerpės ne tik paprastai uždedamos viena ant kitos, bet kiekviena atskirai įbetonuojama, apsaugai nuo stiprių taifūnų. Ant tokio tipo stogų dažnai statomas totemas apsaugai nuo nelaimių. Tai liūto, drakono ar žuvies skulptūra, vadinama *šisa*. Stogų forma įtakota Kinijos architektūros.

## Išnašos