Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia

**Vilniaus šv. Jono Krikštytojo ir šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčia** (sutrumpintai vadinama ***Vilniaus šv. Jonų bažnyčia***) – neparapinė bažnyčia, stovinti Vilniaus senamiestyje, Vilniaus universiteto teritorijoje. Tiesiogiai pavaldi Vilniaus katedrai. Kultūros paveldo objektas Nr. 26848.

Turi gotikos, baroko ir klasicistinių bruožų. Mišios laikomos lietuvių kalba. Bažnyčios varpinė (1610 m.) yra aukščiausias Vilniaus senamiesčio statinys (69 m), joje įrengta Fuko švytuoklė, įrodanti, kad Žemė sukasi aplink savo ašį.
## Istorija

Prie buvusių svarbiausių gatvių sankryžos 1387–1426 m. pastatyta mūrinė gotikinė pirmoji parapinė bažnyčia. Ji pradėta statyti Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jogailos iniciatyva. XV a. ir 1530 m. degė. Kaskart bažnyčia buvo atstatoma, kol XVI a. viduryje, klebonaujant žymiam teisininkui Petrui Rozijui, tapo svarbiu reformacijos ir kontrreformacijos kovų epicentru. 1571 m. kovo 11 d. ATR valdovas Žygimantas Augustas bažnyčią oficialiai perdavė jėzuitų įsteigtai Vilniaus kolegijai. Bažnyčios rekonstrukcijai 1571 m. prie Riešės jėzuitams paskirtas molingas sklypas plytinei pasistatyti. Nors perstatymo metu buvo išlaikyta pamatinė gotikinė pastato architektūra, bažnyčios tūris patyrė reikšmingų pokyčių – pastatas buvo prailgintas į dabartinės Šv. Jono gatvės pusę, sumūryta nauja plati presbiterija su deambulatorijumi (apėjimu apie didįjį altorių) bei trisienė absida, taip pritaikant erdvę iškilmingoms akademinėms bei religinėms jėzuitų ordino apeigoms. 1600–1610 m. pastatyta mūrinė varpinė. Bažnyčia gerokai apgriauta 1655 m. per karą su Maskva; įgriuvo skliautai. Netrukus suremontuota. 1700 m. rekonstruotas choras, įsigyti nauji vargonai. 1702 m. Švedijos kariai išsivežė sidabrinius liturginius reikmenis.

1737 m. bažnyčia sudegė, išsilydė varpai. Atstatant fasadas ir frontonas įgavo vėlyvojo baroko formas. Po 1737 m. gaisro buvo paaukštinta varpinė. Ši nelaimė bei vėlesni gaisrai 1741 m. bei 1748 m. tapo impulsu architektui Jonui Kristupui Glaubicui sukurti fundamentalų šventovės rekonstrukcijos projektą, iš esmės pakeitusį senąjį gotikinį pastato siluetą. J. K. Glaubico dėka bažnyčios fasadas ir frontonas įgavo plastiškas, banguojančias formas, tapusias „Vilniaus baroko“ mokyklos etalonu, o kartu su gerokai paaukštinta varpine šis ansamblis virto didinga vertikalia senamiesčio dominante, simbolizuojančia po pelenų prisikėlusį mokslo ir tikėjimo triumfą universiteto erdvėje. 

1743–1754 m. laikotarpiu dailininkas J. Salmanas bažnyčios skliautus ir sienas papuošė monumentaliomis freskomis, kurios sukūrė vientisą barokinį *theatrum sacrum* (šventojo teatro) efektą, papildantį J. K. Glaubico suformuotą altorių ansamblį. 1756–1758 m. bažnyčios perstatymo ir dekoro darbams vadovavo žymus jėzuitų astronomas bei architektas Tomas Žebrauskas, kurio intelektualinė įtaka padėjo galutinai sutvarkyti šventovės erdves, o po 1773 m. Edukacinės komisijos reformos ir jėzuitų ordino panaikinimo bažnyčia oficialiai priklausė universitetui, galutinai įtvirtindama savo, kaip akademinės bei reprezentacinės erdvės, funkciją Vilniaus senamiesčio panoramoje. 

1827–1828 m. Karolis Podčašinskis gotišką pietų fasado portalą pakeitė klasicistiniu. Tuo metu nugriauta aukšta mūro siena, skyrusi bažnyčią ir varpinę nuo gatvės. Per šį remontą pakeistas vidus, užtinkuota daug freskų, nugriauti prie kolonų buvę altoriai. 1840–1842 m. vargonininkavo kompozitorius Stanislovas Moniuška. 1888–1889 m. remontuota bažnyčia, 1903 m. – varpinė.

1899 m. bažnyčioje pastatytas memorialinis paminklas Adomui Mickevičiui, 1901 m. – Antoniui Edvardui Odinecui, Stanislovui Moniuškai, 1908 m. – Vladislovui Sirokomlei (skulptorius Pijus Velionskis), 1917 m. – Tadui Kosciuškai (skulptorius ir architektas Antanas Vivulskis). 1915 m. į Rusiją išvežti 3 varpai. 1917 m. Vokietijos kareiviai išplėšė metalines vargonų dalis. 1940–1942 m. bažnyčia tarp lietuvių garsėjo ugningais, patriotiniais kunigo Alfonso Lipniūno pamokslais. Jį 1943 m. naciai išvežė į Štuthofo koncentracijos stovyklą.

1948 m. vasarą bažnyčia uždaryta. 1949 m. daugiau kaip 5000 bažnyčioje rastų knygų perduota Knygų rūmams, o inventorius, meno vertybės – įvairioms organizacijoms, „Tiesos“ laikraščio redakcijai. Keli baldai, paveikslai pateko į Istorijos ir etnografijos muziejų. Dalis inventoriaus, kitų vertybių išvogta, sugadinti vargonai, apnaikinti altoriai. Bažnyčioje įrengtas popieriaus sandėlis. 1963 m. bažnyčia perduota universitetui. 1964–1979 m. restauruota (architekto Romano Jalovecko projektas). 1979 m. įrengtas Mokslo muziejus.
1989 m. restauruotos šv. Onos ir Marijos paguodos koplyčių freskos. 1990 m. bažnyčia grąžinta tikintiesiems, atkurta parapija, 1991 m. spalio 11 d. pašventinta. 2000 m. baigti ir pašventinti didieji vargonai. Jie turi 64 registrus ir yra didžiausi Lietuvoje. Vargonus padirbo UAB „Vilniaus vargonų dirbtuvė“.

## Eksterjeras

Šv. Jonų bažnyčios eksterjeras yra vienas brandžiausių ir labiausiai atpažįstamų Vilniaus baroko architektūros pavyzdžių. Pagrindinį fasadą po 1737 m. gaisro suprojektavo architektas Jonas Kristupas Glaubicas, suteikdamas pastatui plastišką, banguojančią formą. 

Šv. Jonų bažnyčios pagrindinis fasadas, atsiveriantis į Didįjį universiteto kiemą, pasižymi ritmiška arkadų bei piliastrų seka, kuri meistriškai suderina aukštą šventovės tūrį su žemesnėmis galerijomis į vientisą ansamblio erdvę. Architekto Jono Kristupo Glaubico sukurta fasado meninė programa ne tik dekoratyviai papildo pastatą, bet ir veikia kaip vizualus pamokslas: trečiame tarpsnyje nišose tarp kolonų ant karnizų išdėstytos titulinių šventųjų ir jėzuitų ordino steigėjų – Šv. Ignaco Lojolos bei Šv. Pranciškaus Ksavero – skulptūros įkūnija dvasines vertybes ir kviečia bendruomenę į intelektualinį tobulėjimą. Vidinė statulų pora vaizduoja dangiškuosius parapinės Vilniaus bažnyčios globėjus – šventąjį Joną Krikštytoją ir šventąjį Joną Evangelistą. Fasado trečio aukšto centre nulipdyta Jėzaus draugijos emblema - Jėzaus vardo santrumpa IHS.

Vakarų fasadas pasižymi vėlyvojo baroko formomis ir sudėtinga, dinamiška kompozicija. Jis sudarytas iš kelių „laiptų“, dekoruotas piliastrais, dvigubomis kolonomis bei laužytais karnizais, kurie sukuria intensyvų šviesos šešėlių žaismą. Šis fasadas užbaigia Šv. Jono gatvės perspektyvą ir suteikia jai reprezentatyvumo.

Priešingai nei vakarinis, rytinis fasadas (nuo Pilies gatvės pusės) išlaikė masyvesnes, santūresnes formas. Čia dominuoja aukšta, pusapvalė apsidė, kurią skaido aukšti, siauri langai. Šioje dalyje geriausiai matomi senieji, dar gotikos laikų mūrai, apvilkti barokiniu dekoru. Rytinėje pusėje ansamblį užbaigia grakštūs vėlyvojo baroko šventoriaus vartai, suprojektuoti Jono Kristupo Glaubico. Šie vartai pasižymi banguotu profiliu ir gausiu dekoru, sukuriančiu iškilmingą įėjimą į bažnyčios kiemą iš pagrindinės senamiesčio arterijos.

Rytinio fasado nišoje (nuo Pilies gatvės pusės), yra išlikusi unikali XVIII a. freska, vaizduojanti mirtį ir maro epidemijos baisumus. Šis kūrinys atsirado kaip padėka už išsigelbėjimą nuo 1710 m. didžiojo maro, nusinešusio didžiąją dalį Vilniaus gyventojų. Freskoje vaizduojama mirtis – skeletas su dalgiu, šienaujantis žmones, nežiūrint jų luomo: po dalgiu krenta tiek paprasti miestiečiai, tiek didikai ir dvasininkai. Kompozicijos viršuje matomi šventieji užtarėjai, maldaujantys Dievo ramybės miestui. Ši freska yra tipiškas *memento mori* (atmink, kad mirsi) pavyzdys, primenantis praeiviams apie gyvenimo trapumą ir dvasinį pasiruošimą amžinybei. XIX a. pradžioje, kai buvo atnaujinamas bažnyčios fasadas, freska buvo uždažyta (nubalinta) carinės valdžios laikais.
Šalia šios freskos esanti Chreptavičių giminės epitafija dar labiau sustiprina *memento mori* tematiką: akmeniniame rėme įkomponuota kaukolė su sukryžiuotais kaulais bei viršuje esantis smėlio laikrodis vizualiai atkartoja maro freskos idėją, sukurdami vientisą memorialinį ansamblį Pilies gatvės praeiviams. Virš Chreptavičių epitafijos pakabintas balkonėlis su metaline tvorele ir stogeliu.

## Interjeras

Vilniaus šv. Jonų bažnyčia yra gotikinės struktūros, barokinių formų, bazilikinio tipo, su žvaigždiniais ir kryžminiais skliautais, ją sudaro trys navos (centrinė ir dvi šoninės), kurias skiria masyvūs pilioriai. Centrinė nava yra gerokai aukštesnė už šonines, kas būdinga vėlyvojo baroko architektūrai, siekiant sukurti erdvės ir šviesos žaismą.

Bažnyčios interjeras yra vienas įspūdingiausių vėlyvojo baroko pavyzdžių Lietuvoje. Dabartinis jo vaizdas susiformavo po 1737 m. gaisro, kai rekonstrukcijos darbams vadovavo architektas Jonas Kristupas Glaubicas. Svarbiausias Šv. Jonų bažnyčios interjero elementas yra unikalus dešimties altorių ansamblis, suprojektuotas kaip vientisa scenografinė kompozicija. Pagrindinė ansamblio ašis – presbiterijos gale esantis didysis altorius, dedikuotas bažnyčios globėjams šv. Jonui Krikštytojui ir šv. Jonui Apaštalui, pasižymintis sudėtinga dešimties laisvai stovinčių kolonų struktūra. Šis altorius yra vienoje ašyje su Loreto Švč. Mergelės Marijos altoriumi. Didysis altorius sujungtas su šv. Ignaco Lojolos ir Šv. Pranciškaus Ksavero altoriais.

Kiti altoriai išdėstyti šoninėse navose ir prie piliorių taip, kad žvelgiant nuo pagrindinio įėjimo susidarytų laiptuota, į gylį vedanti perspektyva. Šonuose išsidėstę paminėti šv. Ignaco Lojolos, šv. Pranciškaus Ksavero bei šv. Barboros ir šv. Jono Nepomuko, Švč. Mergelės Marijos Paguodos, šv. Juozapo, šv. Kazimiero, šv. Jono Krizostomo ir šv. Kristupo altoriai. Altorių seka buvo sumanyta kaip vizualinis kelias link didžiojo altoriaus ir skliautuose esančios freskos, simbolizuojančios dangiškąją šv. Jonų glorifikaciją, taip galutinai sujungiant žemiškąją ir dangiškąją sferas bažnyčios erdvėje.

Visas ansamblis pasižymi Vilniaus baroko mokyklai būdingu plastiškumu, vertikalia dinamika ir gausia skulptūrine puošyba.
Centrinėje navoje prie piliorių stovi 18 skulptūrų, suteikiančių erdvei papildomos dinamikos. Nors XIX a. pirmoje pusėje architektas Karolis Podčašinskis, siekdamas klasicistinio tyrumo, pašalino dalį barokinių detalių, bažnyčia išlaikė savo meninę vertę ir memorialinę reikšmę. Skulptūros buvo sukurtos XVIII a. viduryje (apie 1748–1751 m.), pagrindiniu jų autoriumi laikomas skulptorius Jonas Kristupas Hedelis. Didžioji dalis skulptūrų vaizduoja įvairius krikščionybės istorijoje pasižymėjusius šventuosius, vardu Jonas (pvz., šv. Jonas Krizostomas, šv. Jonas Damaskietis, šv. Jonas Nepomukas ir kt.). Likusios skulptūros vaizduoja kitas iškilias religines figūras, kurios simbolizuoja mokslo ir tikėjimo vienovę, kas buvo itin svarbu universiteto bažnyčiai.

Skulptūros pasižymi vėlyvojo baroko ekspresija: figūros pavaizduotos sudėtingomis pozomis, jų drabužių klostės atrodo lyg pustomos vėjo, veidų išraiškos – itin emocingos. Šios statulos organiškai papildo architektūrą, sukurdamos vientisą vertikalų judesį į viršų, link skliautų.

Šv. Jonų bažnyčios interjeras per šimtmečius tapo savotišku Vilniaus universiteto panteonu, kuriame gausu memorialinių paminklų iškilioms mokslo ir kultūros asmenybėms. Centrinėje navoje ir koplyčiose sumontuoti meniški epitafijos bei biustai, skirti poetui Adomui Mickevičiui, pirmajam Lietuvos istorikui Simonui Daukantui, lietuvių raštijos pradininkui Konstantinui Sirvydui bei rektoriui Jeronimui Stroinovskiui.
Be paminėtų asmenybių, bažnyčios interjere įamžinti ir kiti iškilūs Lietuvos kultūros bei mokslo veikėjai. Prie piliorių ir sienų sumontuoti memorialiniai paminklai poetui Vladislovui Sirokomlei, kompozitoriui Stanislovui Moniuškai, kurio biustas puošia vargonų choro papėdę, bei sukilimo vadui Jokūbui Jasinskiui. Ypač vertingas savo menine raiška yra vėlyvojo renesanso stiliaus didikų Oginskių šeimos antkapis, esantis jų vardo koplyčioje, bei barokinis paminklas vyskupui Ignotui Jokūbui Masalskiui.

Bažnyčios sienas ir piliorius puošia astronomo Martyno Počobuto, medicinos profesorių Andriaus Sniadeckio ir Juozapo Valavičiaus, teisininko Jono Sniadeckio portretai. Panteono memorialinę vertę papildo paminklai ir kitiems iškiliems Vilniaus universiteto kuratoriams bei mecenatams. Tarp jų išskirtinę vietą užima memorialinė lenta Adomui Jurgiui Čartoriskiui, Vilniaus švietimo apygardos kuratoriui, kurio vadovavimo laikotarpiu universitetas išgyveno savo klestėjimo laikotarpį. Taip pat interjere sumontuotos epitafijos ir memorialinės lentos rašytojui Edvardui Odinecui, sukilimo vadui Tadui Kosciuškai bei kitiems asmenims, kurie formavo XIX a. Vilniaus intelektualinį veidą.

Bažnyčios skliautai yra vėlyvosios gotikos palikimas – tai sudėtingi tinkliniai ir žvaigždiniai skliautai, išlikę po daugybės gaisrų ir rekonstrukcijų. Skliautus puošia XVIII a. vidurio freskų ciklas, pasižymintis dinamiškomis kompozicijomis ir religine simbolika. Pagrindinės freskos vaizduoja scenas iš šv. Jonų gyvenimo bei dangiškąją hierarchiją, kuri, sukuria „atviro dangaus“ iliuziją, būdingą baroko epochai.

Dabartinės bažnyčios grindys paklotos iš tamsių ir šviesių akmens (marmuro bei granito) plytelių, sudarančių geometrinį raštą, būdingą vėlyvojo baroko ir klasicizmo epochoms. Po grindimis yra išlikę platūs požemiai ir rūsiai, kuriuose šimtmečius buvo laidojami žymūs miestiečiai, universiteto profesoriai bei bažnyčios geradariai. Senosios antkapinės plokštės, anksčiau buvusios grindų dalimi, XIX a. rekonstrukcijų metu buvo perkeltos prie sienų arba į koplyčias, siekiant suvienodinti bažnyčios erdvę.

Bažnyčios langai yra aukšti, grakščių proporcijų. Jų forma ir išdėstymas buvo suprojektuoti taip, kad į vidų krentanti natūrali šviesa pabrėžtų altorių plastiką ir stiuko lipdinius. Presbiterijos langus puošia spalvingi vitražai, sukurti XX a. restauracijų metu, vaizduojantys religinius siužetus ir šventuosius.

Virš pagrindinio įėjimo esančiame chore sumontuoti didžiausi Lietuvoje vargonai, turintys 64 registrus ir tris manualus. Dabartinis instrumentas yra sudėtingos istorinės raidos rezultatas, kuriame susipina XVIII a. baroko estetika ir vėlesnės technologinės rekonstrukcijos.
Istoriniai šaltiniai liudija, kad vargonai šiuose skliautuose skambėdavo per visas svarbiausias Vilniaus universiteto iškilmes. XX a. pabaigoje (1983–2000 m.) vargonai buvo kapitaliai restauruoti ir išplėsti vokiečių firmos „Alexander Schuke Potsdam Orgelbau“, išlaikant istorinį fasadą, bet sumontuojant modernią mechaninę traktūrą. Šiuo metu instrumentas pasižymi unikaliu tembru, pritaikytu tiek baroko, tiek romantizmo epochų muzikai atlikti.

Bažnyčios ansamblyje yra 6 koplyčios, (pagal A.R.Čaplinską aiškiai nurodytos dabartyje esančios 7 koplyčios, kiti autoriai koplyčių skaičiaus tiesiogiai nenurodo).

Jos išsidėsčiusios asimetriškai aplink pagrindinį pastatą: Dievo Kūno (Oginskių) koplyčia, Šv. Onos (Mažosios kongregacijos) koplyčia, Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo (Mergelės Marijos Paguodos) koplyčia, Šv. Barboros (auksakalių cecho) koplyčia. Kitos koplyčios (Šv. Stanislovo Kostkos (Viduriniosios kongregacijos), Šv. Kozmo ir Šv. Damijono (Piaseckių)).

## Šv. Barboros koplyčia

Šv. Jonų bažnyčios šiaurinėje navoje esanti Šv. Barboros koplyčia (vadinama ir Valavičių koplyčia) yra viena seniausių ir vertingiausių viso ansamblio dalių, kurioje persipina renesanso ir baroko bruožai.
Pagrindinis koplyčios akcentas – altorius pasižymi vėlyvojo baroko kompozicija – juodos spalvos architektūrinį karkasą papildo gausūs paauksuoti dekoratyviniai elementai, kolonos ir skulptūros. Altoriaus centre įkomponuotas paveikslas, kuriame vaizduojama šventoji su angelais. Kompoziciją iš šonų rėmina kolonos ir šventųjų skulptūros, viršutinėje dalyje iškyla dinamiška barokinė glorija su angelais ir spindulių motyvais. Tokia dekoratyvi struktūra sukuria vertikalią kompoziciją, nukreipiančią žvilgsnį į viršų. Virš altoriaus matoma spindulių apsupta angelų grupė simbolizuoja dangiškąją sferą ir sustiprina religinę altoriaus prasmę. Šis altorius, kaip ir visa koplyčia, atspindi baroko menui būdingą siekį per architektūrą, skulptūrą ir tapybą sukurti įspūdingą, emocingą sakralinę erdvę.

Koplyčia tarnavo kaip įtakingos LDK didikų Valavičių giminės laidojimo vieta. Čia išlikę ankstyvojo baroko ir renesanso bruožų turintys memorialiniai paminklai, tarp kurių išsiskiria Vilniaus vyskupo Eustachijaus Valavičiaus fundacijos ženklai.

## Šv. Onos koplyčia

Šiaurinėje bažnyčios dalyje esanti Šv. Onos koplyčia yra viena puošniausių viso ansamblio erdvių, pasižymi itin vientisu vėlyvojo baroko stiliumi, kuriame architektūrinės formos organiškai susilieja su gausia stiuko lipdyba ir skulptūrine puošyba.

Svarbiausias koplyčios akcentas – medinis, gausiai drožinėtas XVIII a. vidurio Šv. Viktoro (Viktorino) altorius. 1864 m. jis buvo perkeltas iš Pranciškonų bažnyčios, kur stovėjo šalia didžiojo altoriaus kaip dešinysis šoninis altorius. Altoriaus centre pavaizduotas kryžius, padarytas iš storo vynmedžio kamieno, kurio šonuose auga išlenktos šakos su dideliais lapais ir vynuogių kekėmis. Šis vynmedis simbolizuoja gyvybės medį. Šakų, lapų ir vynuogių formos yra labai išraiškingos ir kontrastuoja su ramiu Kristaus kūno vaizdu.Nukryžiuotasis ant vynmedžio siejamas su Eucharistijos paslaptimi, kai vynas simboliškai tampa Kristaus krauju. Vynmedis šiame altoriuje taip pat išauga iš kankinio šv. Viktoro karsto, taip dar labiau pabrėžiant aukos ir tikėjimo idėją.

Koplyčioje pastatyti nedideli, grakštūs vargonėliai yra retas XVIII a. vidurio baroko meistrų kūrinys. Šie vargonėliai įrengti ant dekoratyvios galerijos, kurią laiko arkos su piliastrais. Pats vargonų prospektas yra nedidelis, baltos spalvos, su aukso spalvos vamzdžiais. Kompoziciją papildo dvi angelo figūros, stovinčios abipus vargonų – viena jų laiko trimitą, taip pabrėždama muzikos ir liturgijos temą. Virš galerijos skliauto nutapyta rokoko stiliaus freska, vaizduojanti angelus ir šventuosius debesyse. Freskos ornamentika – lengva, banguojanti, su augaliniais motyvais ir pastelinių spalvų dekoru, būdingu XVIII a. bažnytinei tapybai. Freskos vizualiai praplečia erdvę ir sukuria įspūdį, tarsi dangaus scena tęstųsi virš koplyčios.

## Dievo Kūno (Oginskių) koplyčia

Pietinėje bažnyčios dalyje esanti Dievo Kūno, dar vadinama Oginskių, koplyčia yra viena seniausių ir vertingiausių viso ansamblio dalių. Ji buvo sumūryta XVI a. pabaigoje ir išlaikė būdingus renesanso architektūros bruožus, kurie kontrastuoja su vėlyvuoju likusios bažnyčios baroku. 

Koplyčios erdvę dengia sferinis skliautas, puoštas santūriais stiuko lipdiniais. Architektūroje išlaikyta aiški ir harmoninga renesansinė struktūra: sienas skaido piliastrai, o langai yra žemesni ir platesni nei pagrindinės navos, kas būdinga XVI a. sakralinei architektūrai Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Interjero plastika gana santūri, tačiau ją papildo memorialiniai elementai, susiję su didikų gimine. 
Koplyčios langai yra kiek žemesni ir platesni nei pagrindinės navos, išlaikę renesansui būdingas proporcijas. XIX a. Karolis Podčašinskis šią erdvę mažai tepakeitė, todėl joje geriausiai juntama senoji, priešglaubicinė bažnyčios dvasia. Prie sienos įrengta medinė klausyklos niša ir paprastos medinės suolų eilės, skirtos maldai ir privačioms pamaldoms. Virš klausyklos matyti skulptūriniai dekoratyviniai elementai ir architektūrinė galerija su vargonų prospektu, dekoruotu auksuotomis detalėmis ir barokinei plastikai būdingais ornamentais. Šie elementai kontrastuoja su santūresne koplyčios architektūra ir rodo vėlesnių laikotarpių meninius sluoksnius. Grindys išklotos akmens plokštėmis, o dalį koplyčios dengia tekstilinė danga, žyminti maldos zoną su suolais.

Svarbiausias koplyčios akcentas – didikų Oginskių giminės memorialinis ansamblis. Čia įrengti antkapiniai paminklai, epitafijos ir herbai, liudijantys giminės mecenatystę bei jų socialinę ir politinę įtaką Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Koplyčia veikė kaip privati giminės panteono erdvė, kurioje religinė funkcija buvo glaudžiai susijusi su šeimos atminimo ir prestižo įamžinimu. Tokia praktika buvo būdinga LDK didikų fundacijoms, kai bažnyčiose steigti atskiri giminės mauzoliejai ar koplyčios.

XIX a. rekonstrukcijų metu, kai bažnyčia buvo pertvarkoma pagal architekto Karolio Podčašinskio projektus, ši koplyčia buvo pakeista palyginti nedaug. Dėl to joje geriau nei kitose bažnyčios erdvėse išliko ankstesniojo architektūrinio laikotarpio bruožai.

## Šv. Mergelės Marijos Paguodos koplyčia

Pietinėje bažnyčios dalyje esanti Šv. Marijos Paguodos koplyčia išsiskiria šviesia erdve, aukštu kupolu ir sienų tapyba, kuri suteikia koplyčiai iškilmingą ir dekoratyvų baroko laikotarpio charakterį. Koplyčios sienas ir skliautus puošia freskos su religinėmis scenomis ir simboliniais vaizdiniais, būdingais XVIII a. Vilniaus bažnytinei dailei. Freskose vaizduojami šventieji, angelai ir alegorinės figūros, kompozicijos išdėstytos taip, kad optiškai išplėstų architektūrinę erdvę ir pabrėžtų kupolo aukštį.

Vienoje koplyčios sienoje įrengtas altorius su Mergelės Marijos atvaizdu, įkomponuotu dekoratyviame paauksuotame rėme. Ši kompozicija išsiskiria kontrastu tarp mėlynos sienos ir auksinių ornamentų, pabrėžiančių Marijos ikonografiją. Prie altoriaus yra nedidelė pakyla ir suolai maldai.

Koplyčios šoninėje sienoje yra aukšti pusapskritimiai langai, virš kurių išlikusi XVIII a. freskų juosta. Virš langų nutapytose freskose vaizduojamos religinės scenos ir simboliniai pasakojimai, susiję su šventųjų užtarimu ir stebuklais. Freskų kompozicijos įkomponuotos arkose ir pritaikytos prie architektūros formų, todėl atrodo tarsi natūraliai pratęstų sienos struktūrą. Tapybai būdingos švelnios rusvos, pilkšvos ir rausvos spalvos. Natūrali šviesa, patenkanti pro langus, apšviečia koplyčios vidų ir pabrėžia freskų spalvas bei architektūrines detales. Prie sienų įrengti mediniai suolai, skirti maldai ar pamaldų metu susirinkusiems tikintiesiems. Prie altoriaus matoma nedidelė medinė pakyla ir sakykla, iš kurios galėjo būti skaitomi religiniai tekstai ar sakomi pamokslai.

## Varpinė

Šalia bažnyčios stovi 68 metrų aukščio varpinė, laikoma aukščiausiu Vilniaus senamiesčio statiniu. Ji pastatyta atskirai nuo bažnyčios korpuso ir yra svarbi viso Vilniaus universitetas architektūrinio ansamblio dalis. Varpinė pasižymi penkių tarpsnių struktūra: masyvūs apatiniai aukštai išlaikė renesanso architektūrai būdingą santūrią kompoziciją ir aiškią formų geometriją. Viršutiniai tarpsniai dekoruoti gausesniais architektūriniais elementais ir atspindi vėlyvojo baroko stilistiką. Bokštą vainikuoja grakštus šalmo formos stogas su dekoratyviniais elementais, suteikiantis visai kompozicijai vertikalumo ir lengvumo įspūdį. Iš varpinės apžvalgos aikštelės atsiveria plati Vilniaus senamiesčio panorama, todėl ji yra vienas ryškiausių miesto architektūrinių akcentų.
Varpą 1676 nuliejo Jonas Delamarsas.

Fuko švytuoklė įrengta Šv. Jonų bažnyčios varpinės viduje XXI a. pradžioje ir yra viena iš lankytinų vietų Vilniaus universiteto ansamblyje. Tai mokslo prietaisas, skirtas pademonstruoti Žemės sukimąsi aplink savo ašį. Ji ne tik turi mokslinę reikšmę, bet yra edukacinis objektas, leidžiantis lankytojams susipažinti su fizikos principais bei astronomijos reiškiniais. Fuko švytuoklė taip pat papildo varpinės funkciją kaip apžvalgos ir pažintinės erdvės dalį. Dėl aukštos varpinės erdvės šis prietaisas veikia itin efektyviai, nes ilga švytuoklės virvė leidžia aiškiai stebėti svyravimo pokyčius. Todėl ji laikoma vienu įdomiausių mokslinių eksponatų Vilniaus universiteto istoriniame komplekse.

## Juodieji angelai

Du juodi angelai „tupi“ ant rytinio Šv. Jonų bažnyčios fasado viršaus. Pasakojama, kad tai nėra „puolę angelai“, o tiesiog Dievo sukurti juodi sargybiniai, kurie saugo miestiečius iš aukštai. Legenda byloja, kad jie bandė nusileisti ant žemės, tačiau Dievas iškėlė sąlygą – surasti Vilniuje patį laimingiausią ir patį nelaimingiausią žmogų. Laimingiausią jie rado, tačiau nelaimingiausio – ne, todėl liko sėdėti savo vietose. Angelų skulptūros pajuodavo ir papilkėjo nuo laiko bei aplinkos poveikio, tačiau būtent tokia jų spalva tapo neatsiejama Vilniaus senamiesčio folkloro dalimi.

## Senoji zakristija

Bažnyčioje esanti Senoji zakristija yra viena vertingiausių ir įdomiausių šio šventovės ansamblio dalių. Erdvė pasižymi puošniais skliautais ir išlikusiais baroko elementais. Skirtingai nei pagrindinė bažnyčios erdvė, kurią XIX a. stipriai pakeitė Karolio Podčašinskio klasicistiniai pertvarkymai, zakristija išlaikė daugiau ankstesnių laikotarpių dvasios. Šiuo metu Senojoje zakristijoje veikia nedidelė Vilniaus universiteto muziejaus ekspozicija, skirta svarbiausioms universiteto istorijos temoms.Zakristija ribojasi su presbiterija (didžiuoju altoriumi) ir yra svarbi ekskursijų po bažnyčios požemius bei ansamblį dalis.

Šiuo metu Senojoje zakristijoje eksponuojamas dailininko Adomo Smetonos (1901–1942) dekoratyvinis pano „Steponas Batoras įkuria Vilniaus universitetą“. Kūrinys buvo nutapytas 1939 m. specialiai Lietuvos paviljonui Niujorko pasaulinėje parodoje. Paveiksle vaizduojama istorinė scena, kai Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Steponas Batoras įteikia privilegiją įkurti universitetą Vilniuje. Paveikslas į Lietuvą grįžo po ilgų klajonių, nes dėl Antrojo pasaulinio karo pradžios Niujorko parodos eksponatai ilgą laiką negalėjo būti parvežti į tėvynę.



Adomo Smetonos Steponas Batoras įsteigia Vilniaus universitetą.jpeg.jpg|thumb|center|250x250px|Senojoje zakristijoje eksponuojamas dailininko Adomo Smetonos (1901–1942) dekoratyvinis pano „Steponas Batoras įkuria Vilniaus universitetą“.
Vilniaus šv. Jonų bažnyčia. Interjeras 10.jpg|thumb|center|250x250px|Unikali bažnyčios interjero detalė – ložė (dar vadinama fundatorių arba garbės lože), esanti presbiterijos šone, netoli įėjimo į Senąją zakristiją.
Vilniaus šv. Jonų bažnyčia. Interjeras 6.jpg|Klasicistinių formų sakykla, pasižyminti griežtomis linijomis.„Petrof“ firmos koncertinis fortepijonas yra neatsiejama Vilniaus universiteto kultūrinių renginių dalis.



## Socialinė ir kultūrinė veikla

Šv. Jonų bažnyčia per kelis šimtmečius tapo svarbia Vilniaus kultūrinio gyvenimo erdve. Nuo XVI a., kai bažnyčia buvo susieta su Vilniaus universitetu, joje vyko ne tik religinės apeigos, bet ir įvairios akademinės bei kultūrinės veiklos. Ši tradicija išliko iki šių dienų, todėl bažnyčia laikoma vienu svarbiausių universiteto kultūrinio gyvenimo centrų.
Istoriškai bažnyčioje vykdavo universiteto iškilmės, pamaldos akademinei bendruomenei, iškilmingi minėjimai ir religinės procesijos. Jėzuitų laikotarpiu bažnyčia buvo glaudžiai susijusi su akademiniu ugdymu – čia vyko pamokslai, teologiniai disputai ir iškilmingos šventės, skirtos svarbiems religiniams bei akademiniams įvykiams. Tokia praktika atspindėjo jėzuitų švietimo tradiciją, kurioje religija, menas ir mokslas buvo suvokiami kaip glaudžiai susijusios sritys.

XX a. antroje pusėje, po restauracijos, bažnyčia pradėta aktyviau naudoti kultūriniams renginiams. Dėl puikios akustikos ji tapo viena svarbiausių chorinės ir vargonų muzikos koncertų vietų Vilniuje. Bažnyčioje reguliariai rengiami sakralinės muzikos koncertai, festivaliai ir akademinės ceremonijos. Čia koncertuoja universiteto chorai ir muzikos kolektyvai, tarp jų Vilniaus universiteto akademinis choras „Gaudeamus“, Vilniaus universiteto choras „Pro musica“ ir Vilniaus universiteto merginų choras „Virgo“. Be koncertų, bažnyčioje vyksta įvairūs kultūros renginiai: paskaitos, parodos, literatūriniai vakarai ir universitetinės šventės. Tokie renginiai dažnai siejami su akademinių metų pradžia ar pabaiga, universitetiniais jubiliejais ir kitomis svarbiomis datomis.

Svarbus istorinis įvykis bažnyčios gyvenime įvyko 1993 m. rugsėjo 5 d., kai ją aplankė popiežius Jonas Paulius II, viešėjęs Lietuvoje per 1993 m. popiežiaus vizitą Lietuvoje, Latvijoje ir Estijoje. Vizito metu popiežius susitiko su akademine bendruomene ir meldėsi bažnyčioje, pabrėždamas jos istorinį ryšį su Vilniaus universitetu.

Šiandien Šv. Jonų bažnyčia išlieka gyva kultūros ir akademinės bendruomenės erdvė. Joje vyksta pamaldos, koncertai ir visuomeniniai renginiai, kurie jungia religinę tradiciją su universiteto kultūriniu gyvenimu. Dėl šios priežasties bažnyčia laikoma ne tik reikšmingu sakralinės architektūros paminklu, bet ir svarbia Vilniaus kultūrinės tapatybės dalimi.

## Bažnyčios darbo laikas

Šv. Mišios: rugsėjo – gegužės mėnesiais: sekmadieniais – 11:00, 13:00 val., antradieniais – 18:00 val., trečiadieniais – 18:00 val., ketvirtadieniais – 18:00 val.; birželio – rugpjūčio mėnesiais: sekmadieniais – 11:00 val. Bažnyčia atidaryta pirmadieniais – šeštadieniais 9.00 – 19.00 val., sekmadieniais 9.00 - 15:00 val.

## Galerija

Vilniaus Šv Jonų bažnyčia. Paminklas Adomui Mickevičiui.jpg|thumb|Memorialinis paminklas, skirtas Adomui Mickevičiui
Vilniaus Šv Jonų bažnyčia. Paminklas Jeronimui Stroinovskiui.jpg|thumb|Memorialinis paminklas, skirtas Jeronimui Stroinovskiui
Vilniaus Šv Jonų bažnyčia. Paminklas Simonui Daukantui 2.jpg|thumb|Memorialinė lenta, skirta Simonui Daukantui
Konstantinas Sirvydas memorial plaque St Johns Church Vilnius.jpg|thumb|Memorialinė lenta, skirta Konstantinui Sirvydui
Vilniaus Šv Jonų bažnyčia. Paminklas Edvardui Odynecui.jpg|thumb|Memorialinis paminklas, skirtas Antoniui Edvardui Odinecui
Syrokomla Wladyslaw pomnik w Sw Jana.JPG|thumb|Memorialinė lenta, skirta Vladislovui Syrokomlei


## Šaltiniai

## Nuorodos

* 
* Vyskupijos informacija
* Šalia mūsų. Vladas Drėma "Švento Jono bažnyčia" I. https://www.lrt.lt/mediateka/video/salia-musu-vladas-drema-svento-jono-baznycia?episode=6379&season=%2Fmediateka%2Fvideo%2Fsalia-musu-vladas-drema-svento-jono-baznycia%2F1995
* Šalia mūsų. Vladas Drėma "Švento Jono bažnyčia" II. https://www.lrt.lt/mediateka/video/salia-musu-vladas-drema-svento-jono-baznycia?episode=6418&season=%2Fmediateka%2Fvideo%2Fsalia-musu-vladas-drema-svento-jono-baznycia%2F1995