Slavų prokalbė

**Slavų prokalbė**, arba **praslavų kalba**, – prokalbė, iš kurios kilo slavų kalbos. Nėra išlikę jokių rašytinių slavų prokalbės paminklų, todėl ji atkuriama, remiantis slavų ir kitų paliudytų indoeuropiečių kalbų duomenimis.

Slavų prokalbė nebuvo statinė kalba, ilgainiui ji kito, ir šios prokalbės formas galima rekonstruoti įvairiai, žiūrint, koks chronologinis pjūvis pasirenkamas.

Slavų prokalbė kilusi iš indoeuropiečių prokalbės. Esama hipotezės, kad baltų ir slavų kalbos išgyveno kalbinės vienovės laikotarpį ir baltų-slavų kalbos neva vėliau skilusios į slavų prokalbę ir baltų prokalbę.

## Pavadinimas
Terminas „praslavų kalba“ () buvo sudarytas su priešdėliu *pra-* iš žodžio „slavų“, ir kadangi buvo sukurtas sekant vokiečių komparatyvistikos mokykla, sietinas su atitinkamu vokišku terminu . Terminas „praslavų kalba“ panašiai vartojamas daugumoje slavų kalbų: , , , , , , , , , .

Kai kurie tyrėjai kaip sinonimišką slavų prokalbei įvardinti terminą vartoja „bendroji slavų kalba“ (, , , , ) arba „pradinė slavų kalba“; pastarasis pavadinimas, be kita ko, laikomas nepatogiu ir gremėzdišku, nes iš jo negalima sudaryti būdvardžio.

Pirmą kartą slavai paminėti kaip „sklavinai“ (, ,  ir , ), mokslininkų manymu, VI a. (Pseudocezario (), Prokopijaus iš Cezarėjos ir Jordano darbuose).

Daug tyrėjų (M. Lomonosovas, P. Šafarikas (), I. Zabelinas, D. Mačinskis, M. Tichanova) išsakė nuomonę, kad Ptolemėjaus „Geografijos vadove“ minima gentis „stavanai“  tapatintina su slavais, be to, O. Trubačiovo manymu, terminas „stavanai“ – slavų savivardžio vertinys (indoiranėnų **stavana-* reiškia 'giriamas'), o tai pirmąjį slavų paminėjimą nukelia į II a.

Dėl slavų savivardžio etimologijos (vns. *slověninъ, dgs. *slověne) mokslininkai diskutuoja. Esama keleto pagrindinių kilmės hipotezių:
* iš daiktavardžio *slovo 'žodis' arba veiksmažodžio *sluti (I vns. asmuo *slovǫ) 'kalbėti suprantamai';
* iš hipotetinio vandenvardžio *Slovo, *Slova arba *Slovje, kuris kildinamas iš ide. *ḱleṷ- / *ḱloṷ- 'būti švariam, skaidriam' (K. Mošinskis () manė, kad tai Dniepras, kurio slaviškas folklorinis epitetas Kijevo Rusios laikotarpiu žinomas iš „Sakmės apie Igorio žygį“ – sen. rus. Слову́тичь (Slovutič), turintis reikšmę 'šlovingas, žinomas, įžymus', pradžioje galbūt reiškęs 'vandeningas, pilnas vandens'); pastaruoju metu: iš vandenvardžių *Славута*, *Славка* ir kitų su šaknimi *Слав-*.
* iš ide. *(s)-lau̯-os 'liaudis' (su indoeuropietiškuoju judriuoju ''s'').

Pirmoji hipotezė buvo kritikuojama dėl to, kad formantas **-ěninъ* paprastai sutinkamas žodžiuose, sudarytuose iš vietovių pavadinimų. Hipotezės šalininkai pažymi, kad esama sietinų su veiksmažodžiais darinių: sen rus. *бҍглянинъ*, *бҍжанинъ* 'bėglys', *кличанинъ* 'varovas', *ловьчанинъ* 'medžiotojas', *люжанинъ* 'pasaulietis', *пирѧнинъ* 'puotautojas', *пълчанинъ* 'karys', *сҍмиꙖнинъ* 'tarnas', *тържанинъ* 'prekiautojas'.

## Kalbos istorija
Mokslo pasaulyje baltų-slavų kalbų santykiai ilgą laiką yra diskusijų objektas. Baltų ir slavų kalbos turi daug panašumų visuose kalbos lygiuose. A. Šleicherį () tai vertė teigti buvus bendrą baltų-slavų prokalbę, skilusią į baltų ir slavų prokalbes. Tos pačios nuomonės laikėsi ir K. Brugmanas (), F. Fortunatovas, A. Šachmatovas, J. Kurylovičius, A. Vaijanas (), J. Otrembskis (), V. Georgijevas ir kiti. А. Mejė (), priešingai, manė, kad baltų ir slavų kalbų panašumai susidarė dėl nepriklausomos lygiagrečios raidos, o bendros baltų ir slavų prokalbės nebuvo. Tokios pačios nuomonės laikėsi J. Boduenas de Kurtenė () ir Ch. Stangas (). J. Rozvadovskis () pasiūlė schemą, pagal kurią po baltų ir slavų kalbinės vienovės (III tūkst. pr. m. e.) ėjo nepriklausomos raidos laikotarpis (II–I tūkst. pr. m. e.), o tada kalbos vėl ėmusios artėti (nuo mūsų eros pradžios iki šių dienų). J. Endzelynas () teigė, kad skilus indoeuropiečių prokalbei slavų prokalbė ir baltų prokalbė rutuliojosi nepriklausomai, o vėliau išgyveno suartėjimo laikotarpį. Pasak V. Toporovo ir V. Ivanovo, slavų prokalbė išsivystė iš baltų prokalbės paribio dialektų. Vėliau V. Toporovas išsakė teiginį, kad „slavų prokalbė – tai vėlyvoji tąsa ne šiaip baltų, o būtent prūsų dialektų“. Vis dėlto, nagrinėjant baltų-slavų problemos hipotezes, matyti tam tikras atsietumas nuo lyginamojo metodo ir polinkis į labiau asmenines teorines atramas..

Yra keletas teorijų, kur galėjusi būti slavų protėvynė:
* Rytų Europa (J. Rozwadowski, A. Šachmatov, F. Sławski)
* centro hipotezė (Pripetės–Vidurio Europos teorija) (L. Niederle, J. Rostafiński, M. Fasmer, F. Filip, S. Bernštein)
* „autochtoninė“ vakarų hipotezė (Vyslos–Oderio teorija), ypač populiari tarp lenkų mokslininkų, pasak kurios slavai tapatinami su lužitėnų kultūra (J. Kostrzewski, L. Коzlowski, T. Lehr-Spławiński, J. Сzekanowski, M. Rudnicki, J. Nalepa, V. Martynov)
* Azijos hipotezė (ankstyvieji K. Mošinskio () darbai)

Vėliau K. Mošinskis () teigė, kad maždaug 500 m. pr. m. e. slavų prokalbės arealas turėjęs būti vakarų-centrinėje Padniestrėje. Iš čia, mokslininko manymu, slavai plito į šiaurę ir vakarus.

Leksikos duomenys rodo, kad praslavai negyveno jūros pakrantėje, nes slavų prokalbėje iš esmės nėra terminologijos, susijusios su jūreivyste, laivų statyba, jūrine žvejyba ir jūrine prekyba. Praslavai taip pat negalėjo gyventi Gintaro kelio teritorijoje, mat žodis „gintaras“ visose slavų kalbose yra skolinys (iš lietuvių k., vokiečių k. arba turkų k.). Visi šie duomenys byloja ne „autochtoninės“ hipotezės naudai.

F. Slavskis () ir L. Mošinskis () baltų ir slavų kalbinės vienovės laikotarpį mano buvus 2000–1500 m. pr. m. e. Po 1500 m. pr. m. e. prasideda atskira slavų prokalbės istorija. V. Toporovo ir V. Ivanovo teigimu, nuo II tūkstantmečio pr. m. e. iki I tūkstantmečio pr. e. m. vidurio slavų prokalbė tebuvo baltų prokalbės šnektų tąsa. F. Slavskis slavų prokalbės dialektinį skaidymąsi sieja su V a. prasidėjusia didele slavų migracija. L. Mošinskio teigimu, slavų veržimasis į Balkanus ir vakarų, pietų bei rytų slavų kalbų grupių susidarymas žymi slavų prokalbės egzistavimo pabaigą.

I m. e. tūkstantmečio viduryje masinę slavų migraciją paskatino Europos žemes niokoję klajokliai hunai, bulgarai ir avarai, taip pat žlunganti Hunų imperija.

V. Smočynskio () teigimu, iki slavų išplitimo baltų ir slavų siena ėjusi palei Pripetės upę.

VI a. slavai iš šiaurės kirto Karpatus bei Sudetus ir apgyvendino rytų Alpes, pasistūmėjo į Balkanų pusiasalį, o jo slavinimas truko ir VII a.

Daug mokslininkų (G. Holzer, R. Matasović) veda skirtumą tarp sąvokų slavų prokalbė (, , ) ir bendroji slavų kalba (, , , ). Pirmąja sąvoka nusakoma kalba, kuria slavai kalbėjo iki ekspansijos, jos metu ir po jos, o antroji sąvoka žymi slavų kalbų istorijos laikotarpį, kai slavų prokalbė jau skilo, tačiau tarp idiomų, į kuriuos ji skilo, ir toliau išliko glaudūs ryšiai ir vyko bendros inovacijos. N. Trubeckojaus ir N. Durnovo teigimu, vėlyvasis slavų prokalbės laikotarpis truko iki XII a. (iki redukuotųjų balsių išnykimo), ir būsimųjų slavų kalbų skirtumai tuo metu nebuvo didesni negu tarp dialektų. Šią teoriją kritikavo S. Bernšteinas.

## Transkripcija
Slavų prokalbės vartotojai rašto neturėjo. Moksle užrašant istoriniu lyginamuoju metodu rekonstruojamas praslaviškas formas (prieš jas, žymint hipotetiškumą, tradiciškai rašoma žvaigždutė (*)), pasitelkiama speciali morfonologinė lotynų abėcėle grįsta transkripcija su keletu papildomų diakritinių ženklų. Be lietuvių skaitytojui įprastų raidžių su diakritiniais ženklais (*š, č, ž*), atkreiptinas dėmesys į šiuos specialius slavų prokalbės garsams užrašyti skirtus rašmenis:
* ě – tiksliai nežinomos kokybės balsis, senojoje bažnytinėje slavų kalboje tartas kaip ilgasis balsis e, o vėlesnėse slavų kalbose virtęs nuo [ӓ] iki [i];
* ę – nosinis balsis e;
* ǫ – nosinis balsis o;
* y – kietasis balsis i (= , );
* ь – redukuotas i tipo balsis;
* ъ – redukuotas u tipo balsis;
* x – priebalsis ch.

Apostrofas (') naudojamas priebalsių minkštumui žymėti.

## Fonetika ir fonologija
Vėlyvuoju indoeuropiečių prokalbės laikotarpiu turėta tokia priebalsių sistema:

Jau seniausiuoju slavų prokalbės laikotarpiu ši sistema patyrė tokių pokyčių:

* Ide. trys sprogstamųjų priebalsių eilės (duslieji – skardieji – skardieji aspiruotieji) buvo pertvarkyta į dvi eiles (duslieji – skardieji). J. Ševeliovas tai laikė seniausiu slavų fonetiniu pokyčiu.
* Išnyko skiemeniniai sonantai. J. Ševeliovo manymu, šis pokytis įvyko maždaug tuo pat metu, kai buvo netekta skardžiųjų aspiruotųjų priebalsių.
* Lūpų gomuriniai priebalsiai sutapo su paprastaisiais gomuriniais.
* Satemizacija. Palatalizuoti liežuvio užpakaliniai priebalsiai (k', g') per tarpinį liežuvio vidurinių laipsnį (t', d') ir afrikatas (ts, ds) virto pučiamaisiais priebalsiais (s, z). Neabejotina, kad šis procesas bus prasidėjęs dar iki indoeuropiečių prokalbės skilimo, bet baigėsi vėliau, nes jo padariniai įvairiose sateminėse kalbose skiriasi.
* Pederseno dėsnis. Vyko drauge su satemizacija, tačiau baigėsi anksčiau. Tai matyti iš pavyzdžių *пьсати* 'rašyti' ir *вьсь* 'kaimas'. Abiem atvejais *s* yra tinkamose virsti x padėtyse. Vis dėlto šios padėtys susiformavo po to, kai k' jau nebevirto s, ir todėl šiais atvejais x nesusidarė. Būtent po satemizacijos pabaigos х slavų prokalbėje virto savarankiška fonema. A. Mejė (), remdamasis duomenimis kitų sateminių kalbų, kuriose s virto š, yra iškėlęs prielaidą, kad slavų prokalbėje s virto š, o vėliau, pirmosios palatalizacijos metu, š išliko prieš priešakinės eilės balsius, o prieš užpakalinės virto x (pagal analogiją su k/č pasiskirstymu).
* Garsas m žodžio gale tapo nebeleistinas ir virto n. Toks pokytis matyti visose indoeuropiečių kalbose, išskyrus italikų ir indoiranėnų, taip pat ir anatolų. S. Bernšteinas teigė, kad šis pokytis turėjęs įvykti baltų-slavų kalbų bendrystės laikotarpiu, ką patvirtina prūsų kalbos duomenys (galūnė *-an* *-a*  *šč́* (), *zg* > *ždž́* ();
* Antrąją palatalizaciją. Ją sukėlė dvibalsių suvienbalsinimas. Šios palatalizacijos esmė buvo ta, kad gomuriniai *k*, *g*, *x* atitinkamai virto *ć*, *dź*, *ś* pietų bei rytų slavų kalbose ir *c*, *dź*, *š́* vakarų slavų kalbose. Vėliau visose slavų kalbose, išskyrus lenkų, polabų ir bažnytinę slavų, afrikata *dź* supaprastėjo ir virto *ź*;
* Trečiąją palatalizaciją.

Ankstyvojo slavų prokalbės laikotarpio priebalsių sistema:

Bendrosios slavų epochos pokyčiai:

* Vakarų dialektuose junginiai kt', gt' virto c', rytų dialektuose – č', pietų – š't'.
* Pietų ir rytų dialektuose junginiai tl, dl buvo supaprastinti, vakarų dialektuose išlaikyti, o Pskovo dialekte paversti kl, gl.

### [[Prozodija]]
Rekonstruojama slavų prokalbės kirčiavimo sistema genetiškai artima baltų prokalbės sistemai, o tai neretai pasitelkiama kaip argumentas baltų ir slavų kalbinės vienovės naudai teigiant, kad ši vienovė turėjusi siekti laringalų egzistavimo laikus.

Ypač vertingi serbų-kroatų kalbos duomenys, joje yra keturi kirčio tipai: trumpasis krentantysis *кра̏ва*, ilgasis krentantysis *гра̂д*, trumpasis kylantysis *òтац*, ilgasis kylantysis *ре́ка*. Vis dėlto serbų-kroatų kalba patyrė sisteminį kirčio į vieną skiemenį arčiau žodžio pradžios perkėlimą, todėl pagal tokį kirčiavimą neišeina nustatyti senosios kirčio vietos.

Rytų slavų kalbose, kaip ir bulgarų kalboje, išsaugotas laisvas kirtis, tačiau muzikinį kirtį pakeitė dinaminis.

Čekų kalboje kirtis tapo fiksuotas pirmajame skiemenyje, iš senosios kirčiavimo sistemos likę tik pėdsakai – akūtą atspindi balsio ilgumas.

## Morfologija
Slavų prokalbėje buvo išsaugoti 7 indoeuropiečių prokalbės linksniai (vardininkas, kilmininkas, naudininkas, galininkas, įnagininkas, vietininkas, šauksmininkas), buvo prarastas tik abliatyvas, susiliejęs su kilmininku (ir savo galūnę davęs **-o-* kamieno vienaskaitos kilmininkui, kituose kamienuose jau indoeuropiečių prokalbėje abliatyvas neturėjo atskiros formos).

### Daiktavardis
Slavų prokalbėje buvo tokie linksniavimo tipai (priklausomai nuo tematinio elemento): *-ā-, *-o-, *-i-, *-u-, taip pat priebalsiniai kamienai. Be to, *-ā- ir *-o- kamienai turėjo kietąjį ir minkštąjį potipius (*-jā- ir *-jo-). Priebalsiniai kamienai taip pat turėjo keletą potipių. Indoeuropiečių prokalbės *-ī- kamienas išnyko ir susiliejo su *-jā- kamienu, palikdamas pėdsakų daiktavardžių vardininke, turinčiame priesagas *-yni ir *-ьji (*oldьji 'eldija, valtis').

Indoeuropiečių prokalbės šakniniai atematiniai daiktavardžiai arba išnyko, arba perėjo į kitus linksniavimo tipus (pavyzdžiui, ide. *snoɪ̯gʷʰs 'sniegas' > **snoɪ̯gʷʰos* > **sněgъ*, ide. *nokʷts 'naktis' > **noktis*). Pagal atematinį (priebalsinį) linksniavimo tipą slavų prokalbėje buvo kaitomi daiktavardžiai su priesagomis *-en-, *-es-, *-ter-, *-ū-, *-men-, *-nt-, tačiau šis tipas jau nebebuvo produktyvus. Be to, priebalsinės galūnės vartotos daiktavardžių su priesagomis *-tel'-, *-an- ir *-ar'- daugiskaitoje, taip pat vienaskaitos ir daugiskaitos veikiamųjų vyriškosios giminės dalyvių vardininke.

Slavų prokalbės žodžių *vьlkъ 'vilkas', *kon’ь 'arklys', *synъ 'sūnus', *gostь 'svečias', *kamy 'akmuo', *lěto 'vasara; metai', *pol’e 'laukas', *jьmę 'vardas', *telę 'veršelis', *slovo 'žodis', *žena 'moteris, žmona', *duša 'dvasia', *kostь 'kaulas', *svekry 'anyta', *mati 'motina' linksniavimas:

### Būdvardis
Slavų prokalbėje būta dviejų tipų būdvardžių – paprastieji, paveldėti iš indoeuropiečių prokalbės, ir įvardžiuotiniai, susidarę suaugus paprastiesiems būdvardžiams su įvardžio **jь* formomis. Kadangi panaši padėtis turima ir baltų kalbose, kai kurie mokslininkai mano, kad įvardžiuotiniai būdvardžiai susidarė hipotetinėje bendroje baltų-slavų prokalbėje.

Slavų prokalbėje paprastieji būdvardžiai linksniuoti kaip daiktavardžiai: vyriškosios ir bevardės giminių kaip **-o-* kamieno (kietasis ir minkštasis potipiai), moteriškosios giminės – kaip **-ā-* (kietasis ir minkštais potipiai). Išlikę pėdsakų, kad kai kurie būdvardžiai anksčiau buvo linksniuoti pagal **-i-* ir **-u-* kamienus. **-u-* kamieno būdvardžiai perėjo į **-o-* kamieną, pasitelkiant priesagą **-kъ*.

Įvardžiuotinių būdvardžių (šauksmininkas sutapo su vardininku) **dobrъjь* 'geras' ir **pěšьjь* 'pėsčias' linksniavimas:

Buvo skiriami trys laipsniai: nelyginamasis, aukštesnysis ir aukščiausiasis. Aukštesnysis laipsnis iš nelyginamojo buvo sudaromas dviem būdais: 1) atematiniu (prie vyriškosios ir bevardės giminių būdvardžių vardininko kamieno pridedama priesaga **-jь*, visose kitose formose – **-jьš-*), 2) tematiniu (atitinkamai priesagos **-ějь* ir **-ějьš-*). Aukščiausiasis laipsnis buvo sudaromas prie aukštesniojo laipsnio jungiant priešdėlį **najь-*.

### Skaitvardis
Skaitvardžiai 'vienas' ir 'du' linksniuoti kaip įvardžiai, 'keturi' – kaip priebalsinio kamieno daiktavardis, 'trys' ir visi likusieji skaitvardžiai linksniuoti pagal *-i- kamieną. Skaitvardis **desętь* 'dešimt' buvo išlaikęs priebalsinio linksniavimo bruožų. Skaitvardžiai 5–10 ne tęsia atitinkamus ide. kiekinius skaitvardžius, o yra sudaryti iš kelintinių ir pradžioje buvo moteriškosios giminės.

Kiekinių skaitvardžių linksniavimas:

Skaitvardžiai 11–19 buvo sudaromi iš vienetų su junginiu **na desęte* 'ant dešimt' , kur **desęte* – skaitvardžio **desętь* 'dešimt' vietininkas (pavyzdžiui, **jedinъ na desęte* 'vienuolika („vienas ant dešimt“)', **dъva na desęte* 'dvylika („du ant dešimt“)' ir t. t.) Linksniuotas tik pirmasis šių junginių dėmuo (vieneto pavadinimas).

Skaitvardžiai 20–90 taip pat buvo žodžių junginiai, sudaryti iš vienetų pavadinimų ir skaitvardžio **desętь* 'dešimt' formų: **dъva desęti* 'dvidešimt', **trьje desęte* 'trisdešimt', **pętь desętъ* 'penkiasdešimt'.

Skaitvardis **sъto* 'šimtas' linksniuotas pagal *-o- kamieną.

Šimtų pavadinimai, panašiai, kaip ir dešimčių, buvo žodžių junginiai, sudaryti iš vienetų pavadinimų ir skaitvardžio **sъto* 'šimtas' formų: **dъvě sъtě* 'du šimtai', **tri sъta* 'trys šimtai', **pętь sъtъ* 'penki šimtai'.

Tūkstančiui pavadinti turėtos dvi formos: *tysęťa ir *tysǫťa.

Kelintiniai skaitvardžiai (**pьrvъ* 'I', **vъtorъ* 'II', **trьtьjь* 'III', **četvьrtъ* 'IV', **pętъ* 'V', **šestъ* 'VI', **sedmъ* 'VII', **osmъ* 'VIII', **devętъ* 'IX', **desętъ* 'X') buvo linksniuojami kaip būdvardžiai.

### Įvardis
Asmeniniai ir sangrąžinis įvardžiai:

Savybiniams priklausė šie slavų prokalbės įvardžiai: *mojь 'mano', *tvojь 'tavo', *svojь 'savo', *našь 'mūsų', *vašь 'jūsų'.

### Veiksmažodis
Slavų prokalbės veiksmažodžiui būdingos tokios kategorijos: skaičius (vienaskaita, dviskaita, daugiskaita), asmuo (pirmasis, antrasis, trečiasis), nuosaka (tiesioginė, liepiamoji, tariamoji), laikas (esamasis, aoristas, imperfektas (nebaigtinis būtasis laikas), perfektas, pliuskvamperfektas). Laikai buvo būdingi tik tiesioginei nuosakai.

Išskiriami du veiksmažodžio kamienai: bendraties ir esamojo laiko.

Kai kurių veiksmažodžių esamojo laiko kamienai įgydavo nosinį intarpą, kurio bendratyje nėra: **sędǫ* ( **vesti* 'vežti', **plet-ti* > **plesti* 'pinti', **živ-ti* > **žiti* 'gyventi'. I klasės veiksmažodžių bendratis galėjo būti sudaroma tiek atematiškai (**nesǫ* – **nesti*), tiek ir su tematiniu balsiu **-a-* (**zovǫ* – **zъvati*).

Siekinys buvo sudaromas iš bendraties kamieno su priesaga **-tъ* ( *nesy, *znajonts > *znaję, *nosints > *nosę). Moteriškosios giminės vienaskaitos vardininke buvo vartojama galūnė *-i. Kitose linksnių formose funkcionavo *-jo- (vyr. ir bev. g.) ir *-jā- (mot. g.) kamienų galūnės.

Būtojo laiko I ir IV klasių veikiamasis dalyvis buvo sudaromas iš bendraties kamieno su priesaga *-ъš-, taip pat ši priesaga buvo taikoma II klasės dalyviams, jeigu jų šaknis baigdavosi priebalsiu, o likusieji veiksmažodžiai turėjo priesagą *-vъš-. Be to, II klasės veiksmažodžiams iškrisdavo teminis formantas *-nǫ- (*dvignǫti — *dvigъš-), o IV klasės veiksmažodžių tematinis balsis *-i- virsdavo *-j-, po jo priesagos *-ъ- akomoduodavo į *-ь- (*nositi — *nosьš-). Šio dalyvio visų giminių vienaskaitos vardininkas ir vyriškosios giminės daugiskaitos vardininkas išsaugojo priebalsines galūnes. Vyriškosios ir bevardės giminių vienaskaitos vardininke galinis priesagos priebalsis nukrisdavo (*rekъ, *nošь, *znavъ), moteriškosios giminės galūnė buvo *-i (*rekъši, *nošьši, *znavъši). Kitose linksnių formose funkcionavo *-jo- (vyr. ir bev. g.) ir *-jā- (mot. g.) kamienų galūnės.

Vadinamasis *l* dalyvis (II būtojo laiko veikiamasis dalyvis) buvo sudaromas iš bendraties kamieno su priesaga *-l- (**peklъ*, **vędlъ*, **zьrělъ*, **gorělъ*).

Esamojo laiko neveikiamieji dalyviai buvo sudaromi iš esamojo laiko kamieno su priesaga **-m-* (**rekomъ*, **dvignomъ*, **znajemъ*, **nosimъ*). Atematiniai veiksmažodžiai įgydavo antrinį tematinį balsį (*vědomъ).

Būtojo laiko neveikiamieji dalyviai buvo sudaromi iš bendraties kamieno su priesagomis **-t-*, **-n-*. Su priesaga **-t-* buvo sudaroma iš I klasės veiksmažodžių, kurių kamienas baigiasi **-i* (**piti* — **pitъ*), **-er* (**terti* — **tьrtъ*), **-el* (**melti* — **mьltъ*), **-em* (**jęti* — **jętъ*), **-en* (**pęti* — **pętъ*). Šiuo atveju šaknies balsis būdavo nulinio laipsnio. Su veiksmažodžiais, kurių bendraties kamienas baigdavosi **-ě-* arba **-a-*, buvo vartojama priesaga **-n-* (**viděti* — **viděnъ*, **zъvati* — **zъvanъ*). Su likusiais veiksmažodžiais vartota priesaga **-en-*, susidariusi iš minėtosios priesagos ir balsio junginio (**pekti* — **pečenъ*, **nesti* — **nesenъ*). II klasės veiksmažodžiai netekdavo tematinio formanto **-nǫ-* arba jis įgydavo pavidalą **-nov-* (**dvignǫti* — **dviženъ*, **dvignovenъ*).

### Prieveiksmis
Prieveiksmiai slavų prokalbėje buvo kilę arba iš sustingusių vietininko formų (prieveiksmiai su **-ě* 
File:Josef_Dobrovsky_Vilimek.jpg|Josef Dobrovský(1753—1829)
File:August Schleicher.jpg|August Schleicher(1821—1868)
File:August_Leskien.png|August Leskien(1840—1916)


## Literatūra

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 


## Šaltiniai