open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Sačidananda

**Sačidananda** arba ***sat-čit-ananda*** () – viena svarbiausių indiškosios vedantos filosofijos sąvokų, kuria nusakomi trys esmingi vieningojo Brahmano aspektai: būtis (*sat*), sąmonė (*[[čita (sąvoka)|cit]]*) ir palaima (*[[ananda|ānanda]]*). Šie dėmenys išreiškia Brahmano ontologinį pirmumą, epistemologinį nelygstamumą ir aksiologinį kraštutinumą.

Pasak advaita vedantos mokymo, tarp sat, čit ir anandos nėra jokio skirtumo – jų skyros suvokimas yra majos padalinys. Šiomis sąvokomis Brahmanas nėra nusakomas (nes aukščiausioji tikrovė neturi dalių ir savybių), bet pasireiškia. Sačidananda yra subjektyviam ekstaziškam patyrimui (anubhava) prieinama Brahmano, objektyviai besireiškiančio kaip Tiesa, Žinojimas ir Neribotybė (*satya, jñāna* ir *ananta*), tikrovė.

Višišta advaita ir dvaita vedantos mokymuose sačidananda laikoma Brahmano-Yšvaros savybėmis – dievystė suvokiama kaip amžinai esanti, visa žinanti ir palaiminga. Panašiai šaktizmo išpažinėjai sačitanandą traktuoja kaip Devės savybes.

## Šaltiniai
Krakynės miško holokausto vieta

**Krakynės miško holokausto vieta** – holokausto vieta Zarasų rajone, Degučių seniūnijoje, Savičiūnų kaime, Krakynės miške. Nacionalinės reikšmės kultūros paminklas (unikalus kodas – ), pasiekiamas iš kelio , 200 m į šiaurę.

## Istorija

1941 m. rugpjūčio 26 d. įvyko masinės žydų žudynės Krakynės miške. Čia žuvo žmonės iš Zarasų, Antalieptės, Salako, Degučių ir kitų aplinkinių vietovių. Įvairūs šaltiniai pateikia nevienodą aukų skaičių – nuo 2500 iki 8000. Duomenų apie žydų žudynes prie Degučių kaimo pateikė patys egzekucijos dalyviai, baltaraiščiai Jonas Venclovas ir Albinas Miškinis, dirbę konvojavimo būryje. Jų liudijimu, žudynėse dalyvavo ir kitų, aplinkinių miestelių baltaraiščiai bei keletas vokiečių karininkų. Žydų surinkimo vietos buvo Degučiuose, mokyklos kieme ir prie ežero. Konvojavimo būrys apsupdavo 50 žmonių grupę ir lydėdavo ją į šaudymo vietą. Prie iškastos duobės atvestiesiems paliepdavo išsirengti, po to juos sušaudydavo, o sužeistuosius pribaigdavo.

Jėgerio raporte minima, kad 1941 m. rugpjūčio 26 d. Zarasuose buvo nužudyti 2569 žmonės – 767 vyrai, 1113 moterų, 687 vaikai – žydai, 1 lietuvis komunistas ir 1 rusė komunistė.

## Vieta

Holokausto vieta ir aukų kapus ženklinantis granitinis obeliskas yra Krakynės miško supamoje aikštelėje. Teritorija pailga, siaura, 1 473 m² dydžio. 1950 m. pastatytas obeliskas trijų pakopų, sumūrytas iš stačiakampių tašyto granito luitų. Jo nišoje padarytas įrašas žydų ir lietuvių ir kalbomis. Viršutinėje dalyje įrašyta data „1941.VIII.26“, po ja – ažūrinė Dovydo žvaigždė. 1987 m. atlikti teritorijos tvarkymo darbai, 1991 m. ant obelisko pakeista lenta.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Krakynės miškas (Zarasų rajonas). 1941 m. rugpjūčio 26-oji
* Krakynės miško aukų atminimo minėjimai
Šeduvos žydų II holokausto vieta

**Šeduvos žydų II holokausto vieta** – antroji holokausto vieta Liaudiškių miške, esanti Radviliškio rajono savivaldybėje, Baisogalos seniūnijoje, Liaudiškių kaime, apie 10 km į pietvakarius nuo Šeduvos. Pasiekiama iš kelio , pasukus į šiaurę ties juodu obelisku – nuoroda su Dovydo žvaigžde (atstumas – 900 m).

Nacionalinės reikšmės kultūros paminklas, nuo 2004 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą.

## Istorija

Prasidėjus Antrajam pasauliniam karui, 1941 m. liepos mėn., Šeduvos aerodromo barakuose buvo įkurtas laikinas žydų getas. Kurį laiką jo gyventojai buvo varomi dirbti įvairius darbus. Rugpjūčio 25-26 d. jie buvo atvežti į Liaudiškių mišką. Čia vokiečių įsakymu vietiniai policininkai ir baltaraiščiai nužudė 664 žydus (230 vyrų, 275 moteris ir 159 vaikus). Šioje vietoje užkasta apie 300 nužudytųjų, kita dalis užkasta maždaug už 500 m esančioje pirmojoje kapavietėje (u. k. 11111).

## Vieta

Liaudiškių miške, Gimbogalos girininkijoje (146 kv.), 144 m² dydžio teritorijoje palaidoti žydų tautybės žmonių palaikai. Aikštelės reljefas lygus, didesnė dalis, apie 100 m² plotas, išgrįsta akmenimis ir pastatytas Romualdo Kvinto paminklas „Spindulys-Žvaigždė“.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Šeduvos žydų holokausto vietos 
* Kultūros paveldo svarba ir reikšmė Radviliškio rajone: ką slepia Liaudiškių ir Pakutenių miškai?
Baršaminas

**Baršaminas**, **Baršimnia**, **Baršamas** – dievas armėnų mitologijoje. Laikytas įvairių dievų bei didvyrių, pvz., Vahagno, Aramo, priešininku.

Manoma, kad šios dievybės vaizdinys susiklostė veikiamas Baalšamemo, vakarų semitų dievybės (jos kultas buvo paplitęs Armėnijoje). Teigiama, kad iš pradžių Baršaminas galėjo būti laikomas blogąja dvasia; mituose, pasakojančiuose apie armėnų istoriją, jis pavirto Asirijos (armėnų priešininkės) valdovu. Baršaminą nugalėjęs didvyris Aramas.

Tordano vietovėje, įsikūrusioje į pietvakarius nuo dabartinio Erzindžano (Turkija), būta Baršamino šventyklos. Čia stovėjo dramblio kaulo statula, I a. pr. m. e. iš Mesopotamijos atgabenta karaliaus Tigrano II. IV a. Armėnijai priėmus krikščionybę, šventykla ir dramblio kaulo statula buvo sunaikintos.

## Šaltiniai
Šeduvos žydų I holokausto vieta

**Šeduvos žydų I holokausto vieta** – pirmoji Liaudiškių miško holokausto vieta, esanti Radviliškio rajone, Liaudiškių kaime (Baisogalos sen.), apie 10 km į pietvakarius nuo Šeduvos. Žvyrkelyje  pastatyta lankytino objekto nuoroda. Objektas pasiekiamas iš kelio pasukus į šiaurę ir pavažiavus 300 m. Šalia kapavietės (50 m į priekį) telkšo vandens telkinys.

Holokausto vieta paskelbta nacionalinės reikšmės kultūros paminklu, nuo 1993 m. įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą.

## Istorija

1941 m. rugpjūčio mėnesį buvo nužudyta visa Šeduvos miestelio žydų bendruomenė – beveik 700 žmonių. Prieš tai jie dar mėnesį leido įkurtame gete. Rugpjūčio 25-26 d. geto gyventojai buvo išvežti į Liaudiškių mišką. Prie iškastos duobės buvo atvaromi pasmerktieji, kuriuos vokiečių įsakymu nužudė vietiniai policininkai ir baltaraiščiai – iš viso 664 žydus (230 vyrų, 275 moteris ir 159 vaikus). Šioje vietoje nužudyta ir užkasta apie 400 žmonių, kita dalis užkasta maždaug už 500 m esančioje antrojoje kapavietėje (u. k. 29614).

## Vieta

Pirmoji žydų tautybės žmonių palaikų kapavietė yra Liaudiškių miške, Gimbogalos girininkijos 140–ajame kvadrate. Ji užima mišku apsuptą 375 m² dydžio teritoriją. Aikštelės reljefas lygus, didesnė dalis, apie 220 m² plotas, išgrįsta akmenimis. Teritorijos akcentas – Romualdo Kvinto sukurtas paminklas „Durys“, pastatytas Šeduvos žydų istorijos muziejaus "Dingęs štetlas" iniciatyva. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Šeduvos žydų holokausto vietos 
* Kultūros paveldo svarba ir reikšmė Radviliškio rajone: ką slepia Liaudiškių ir Pakutenių miškai?
Lūgas (ežeras)

**Lūgas** – ežerėlis Lietuvoje, Zarasų rajone, 4 km į pietus nuo Dusetų. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,1 km, plotis – iki 0,04 km. Altitudė 130,4 m. Krantai neaukšti, sausi, apaugę medžiais ir krūmais. Pakrantės kalvotos, plyti krūmais apaugusios pievos, į pietus – dirbamas laukas, į rytus – miškelis. Vakarinėje pakrantėje stūkso Skineikių piliakalnis. Ežeras nenutekantis, priklauso Šventosios upės baseinui.

Šalia įsikūrę Skineikių ir Butkelių kaimai.

## Šaltiniai
Taupomųjų kasų rūmai

**Taupomųjų kasų rūmai** – pastatas Kaune, Naujamiestyje, Laisvės alėjoje. Pastate įsikūrusi Kauno miesto savivaldybė.

Rūmai statyti 1938-1940 m. Taupomosioms kasoms, priklauso tarpukario Kauno modernizmo architektūros objektams, yra kultūros paminklas. Projekto autorius inžinierius architektas Arnas Funkas, dalyvavo inžinierius architektas Adolfas Lukošaitis, architektas Bronius Elsbergas.

## Istorija

1919 m. Lietuvoje buvo atidaryta pirmoji Taupomoji valstybės kasa, skirta gyventojų santaupoms kaupti. Taupomosios kasos, pavaldžios finansų ministrui, išplėtė veiklą po 1932 m. priimto įstatymo. Klientų skaičius ir indėlių sumos atsiliko nuo Lietuvos banko ir komercinių bankų vykdomos veiklos, bet jos tapo vienu iš pagrindinių santaupų saugotoju. 1938 m. buvo paskelbtas tarptautinis konkursas Taupomųjų kasų centriniams rūmams statyti, pasirinkta prestižinė miesto vieta. Planuota, kad čia turėjo įsikurti ir kelios kitos valstybinės įstaigos. Pastatas iki sovietų okupacijos 1940 m. nebuvo pabaigtas. Dėl Antrojo pasaulinio karo pirminei funkcijai nepanaudotas. 

1941 m. birželio 23 d. Valstybės taupomųjų kasų inspektorius, VDU studentas Vytautas Rudminas, išgirdęs per Kauno radiofoną apie Tautos sukilimo pradžią, nutarė iškelti trispalvę vėliavą ant vieno aukščiausių Laisvės alėjos pastatų. Vėliavos pakėlimo metu jis buvo pašautas bolševikų, netrukus ligoninėje mirė.

Praėjus karui Taupomųjų kasų pastatą užėmė ir čia veikė iki pat 1990-ųjų Kauno miesto vykdomasis ir komunistų partijos komitetai, atkūrus Nepriklausomybę – miesto savivaldybė, kuri buvo ginama 1991 m. sausio įvykių metu. 

2015 m.Europos Komisijos sprendimu, Valstybės taupomųjų kasų rūmams, kartu su kitais Kauno tarpukario modernizmo architektūros objektais, buvo suteiktas Europos paveldo ženklas.

## Architektūra

Pagrindinio rūmų tūrio planas pusiau uždaras, užima vietą Laisvės al. ir L. Sapiegos g. kampe. Pastatą sudaro 3 korpusai ir Didžioji salė centre. Centrinio korpuso fasadas orientuotas į Laisvės alėją, yra 6 aukštų, šoniniai korpusai turi po 5 aukštus. XX a. pabaigoje prie salės iš rytų pusės pastatytas 1 aukšto priestatas.

Pastato architektūra neįmantri, lakoniška: vyrauja vertikalios langų ir tarplangių juostos. Fasado siluetas konstruktyvus ir griežtų geometrinių formų, palengvintas vertikaliomis briaunomis. Netrūksta modernios įstaigos atributų: šešiaaukščiame pastate įrengti du liftai, pneumatinio pašto sistema greitam korespondencijos judėjimui pastate. Rūsyje patalpintas seifas patikimam santaupų saugojimui. Ties pagrindine rūmų įeiga įrengtos sukamos durys.

## Taip pat skaitykite

* Lenkijos pašto taupomosios kasos rūmai
* Taupomosios kasos pastatas (Klaipėda)

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Valstybės taupomosios kasos *modernizmasateiciai.lt*
Bulvienė

**Bulvienė** (*roputienė*) – sriuba, gaminama iš skustų ir stambiai pjaustytų bulvių. Lietuvoje tradiciškai daugiausia gamintas Žemaitijoje kaip pietų ar vakarienės valgis.

Žemaičiai bulvienę verda pietums su mėsa, parūgština grietine, pasukomis, rūgusiu pienu, iš ruginių miltų surauginta rūgštimi ar rūgščiais obuoliais. Kartais vietoj mėsos dedama užtrino, spirgų, kad būtų tirštesnė – įberiama grucės ar miežių kruopų, kvietinių miltų, grybų. Žemaičiai bulvienę valgo su mėsa, duona, raugintais agurkais. Aukštaitijoje ir Suvalkijoje bulvienė dažniausiai verdama vakarienei iš smulkiai pjaustytų bulvių, balinama pienu.

## Šaltiniai
Relikvijorius

**Relikvijorius** – katalikų liturginis reikmuo šventųjų relikvijoms laikyti. Rodant pagarbą viduje saugomam turiniui, relikvijoriai visais laikais buvo daromi iš patvarių ir brangių medžiagų, puošiami ir saugomi kaip didžiausias turtas. Kiekviena bažnyčia siekė jų turėti kuo daugiau, ypač buvo vertinamos viso šventojo kūno ar svarbios jo dalies – galvos ar rankos relikvijos. Šventųjų palaikų arba Šv. Kryžiaus dalelių pirkimas ir dovanojimas Europoje buvo įprastas reiškinys, turėjęs ne tik religinę, bet ir politinę reikšmę, tokiu būdu buvo įtvirtinami ryšiai tarp valstybių ir įtakingų giminių.

## Lietuvoje

Nuo XVI a. relikvijorių būta ne vienoje Lietuvos parapijoje. Šiuo požiūriu turtingiausia buvo Vilniaus katedra. Joje nuo XVI a. pradžios buvo gerbiami, o nuo XVII a. viešai konfesijoje išstatyti, vėliau ir kitoms bažnyčioms pradėti dalinti karalaičio šv. Kazimiero palaikai, iki šiol esantys didžiausia katedros vertybe. Jos lobyne taip pat kauptas iš svetur atvežtų šventųjų relikvijų rinkinys. Pirmoji – iš Krokuvos gauta Lenkijos globėjo šv. Stanislovo relikvija.

## Relikvijorių tipai
Romos ir kitų Europos miestų bažnyčiose neretai būdavo įrengiami sarkofagai (konfesijos), kuriuose uždaryti šventųjų kūnai. Anksti atsirado specialiai Šv. Kryžiaus relikvijoms skirti, kryžiaus ar ikonos pavidalo, ornamentais ir religiniais atvaizdais dekoruoti futliarai – staurotekos. Gotikinių katedrų ir vienuolynų lobynuose saugomi „kalbantys“ relikvijoriai, išsiskiriantys informatyvia, viduje esančios relikvijos pobūdį atitinkančia antropomorfine (galvos, rankos ar kojos) forma. Jie atsirado IX a., itin populiarūs tapo vėlyvaisiais viduramžiais, neretai buvo kuriami dar ir baroko laikais. Šiems dirbiniams giminingos hermos – šventųjų skulptūrėlės arba biustai, kurių viduje būdavo įdedamos relikvijos. XII a. pabaigoje pradėtos daryti vadinamosios ostensorijos, kuriose nedidelė relikvija būdavo dedama į stiklinį rutulį ar cilindrą, o šis įstatomas į puošnų bokštelio pavidalo stovą. Europoje plačiai paplito ir Lietuvos bažnyčių turto sąrašuose XVI a. dažnai minėti kryžiaus ar plaketės pavidalo pacifikalai, duodami bučiuoti tikintiesiems.

## Literatūra
* *Bažnytinio paveldo muziejus: muziejaus gidas* – Vilnius: Bažnytinio paveldo muziejus, 2010
* *Jėga ir grožis jo šventovėje: Vilniaus arkivyskupijos sakralinės vertybės Bažnytinio paveldo muziejuje* – Vilnius: Bažnytinio paveldo muziejus, 2013
* Lietuvių žodynas
Subačiaus magazinas

**Subačiaus magazinas** – XIX a. vidurio statybos grūdų sandėlis Subačiuje, Kupiškio rajone. Vienas iš nedaugelio išlikusių grūdų atsargų sandėlių. Vertingas istoriniu – etnografiniu ir architektūriniu aspektu. Tai savitas romantizmo formų akmens mūro statinys, pasižymintis planiniu – kompoziciniu vieningumu, statybinių medžiagų ir plastiko tektonika.

## Istorija
Įsakas dėl magazinų įsteigimo buvo paskelbtas imperatoriaus Petro I 1799 m. rugsėjo 29 d.

XIX a. antroje pusėje valdžiai ypač rūpėjo užtikrinti grūdų tinkamą saugojimą, todėl buvo skiriamas didesnis dėmesys jų statybai. Pagal 1834 ir 1848 m. įsakus grūdų sandėliai turėjo būti statomi pagal nustatytą tipinį projektą. 1822 m. duomenimis Ukmergės apskrityje, kuriai priklausė ir Subačius, buvo 21 magazinas.

1822 m. dokumentuose paminėta, kad Subačiaus grūdų atsarginis magazinas statytas seniai, jo pastatas buvo tinkamas rugiams saugoti ir jame buvo 4 statinės ir 4 pūrai rugių atsargų. 1831–1832 m. žiniaraščiuose nurodomas supiltas grūdų kiekis iki 1822 m. ir nuo 1823 iki 1832 m.

1838–1841 m. Subačiaus magazino pastatas buvo nedidelis, iš „apvalaus medžio“, uždengtas šiaudais, senas ir perstatymui netiko. 1839–1841 m. bandyta pastatyti naują pastatą, tačiau dvaro administracijai pritrūko statybinės medžiagos (medžio). 1840 m. Subačiaus palivarkas buvo įkeistas 12 metų, už 2968 rublių asignacijomis kolegijos patarėjui Kozlovskiui.

Naujai pastatytas Subačiaus magazinas paminėtas 1856 m. Pastatas statytas iš lauko akmenų, pagal numatytą planą, įkainotas 1000 rublių.

## Erdvių kompozicija

Planas pailgo stačiakampio su išsikišusiu priesvirniu. Pastato aukštis – 9,70 m., plotis 15, 58 m. (su priesvirniu). Sienos – lauko riedulių mūro, priesvirnis – tinkuotas. Pagrindinis tūris sudalintas į tris aukštus, priesvirnis nesuskaidytas. Įėjimai iš galų ir per priemenę. Stogas puskliautis, flygelio – dviaukštis. Tarpaukštinius perdengimus remia keturios eilės stulpų.

## Fasadų kompozicija
Sienos ir cokolis iš lauko riedulių mūro, siūlės užkaišytos tamsiais smulkiais akmenėliais. Išorėje naudojama romantizmui būdinga klasicistinė plastika. Sunkios akmens mūro sienos kontrastuoja su baltais langais, ventiliacijos kanalų, durų apvadais, karnizais, rustais. Arkinės durys ir stačiakampiai langai su profiliuotais angokraščiais, po langais – palanginės juostos. Duris virš apvado gaubia archivoltai, užbaigti pumpurais. Galinių fasadų ir priesvirnio frontonuose įkomponuoti dekoratyviniai trilypiai langai su arkučių formos angomis, apvestomis archivoltais. Tarpanginiuose stovi stačiakampiai stulpai su profiliuotais kapiteliais. Priesvirnis – pagrindinio fasado akcentas horizontaliomis braukomis skaidomas į tris tarpsnius.

## Objekto apsauga
1992 m. Subačiaus grūdų sandėlis įrašytas į Kultūros vertybių registrą . 2005 m. pripažintas valstybės saugomu objektu.

## Išnašos

## Nuorodos
* MAGAZINAI – PAMINKLAI LIETUVIŲ BADMEČIAMS
Šv. Benediktas Nursietis

**Šv. Benediktas Nursietis** (, 480–547 m.) – seniausios krikščioniškuose Vakaruose benediktinų vienuolijos pradininkas ir regulos autorius, vienas iš šventųjų Europos globėjų. Krikščionių šventasis.

Liepos 11 d. minima šv. Benedikto Nursiečio diena. Jo sesuo – šv. Skolastika.

## Biografija
Kilęs iš Norsijos (Nursijos) miesto Umbrijoje.

Pasiturinčių tėvų išsiųstas studijuoti į Romą, bet pasibjaurėjęs daugelio studentų palaidu gyvenimu, Benediktas nebaigęs studijų apsigyveno kalnuose. Trejus metus kaip atsiskyrėlis praleidęs oloje, netoli Subiako įsteigė pirmuosius vienuolynus, vėliau įsikūrė Monte Kasine.

Šv. Benedikto regula rėmėsi ankstyvaisiais viduramžiais įvairiuose Europos kraštuose gausėjusios vyrų ir moterų vienuolių bendruomenės, misionieriai (taip pat ir baltų kraštus pasiekę šv. Adalbertas (Vaitiekus) ir šv. Brunonas Kverfurtietis).

## Šaltiniai

**Dangaus miestas: Vilniaus vienuolynų palikimas Bažnytinio paveldo muziejuje*, sudarytoja Dalia Vasiliūnienė – Vilnius: Bažnytinio paveldo muziejus, 2020, 201 psl.
Vilniaus Šv. vyskupo Stanislovo ir šv. Vladislovo arkikatedros bazilikos požemiai

**Vilniaus Šv. vyskupo Stanislovo ir šv. Vladislovo arkikatedros bazilikos požemiai** – tai laidojimo kriptų, kolektorinės sistemos ir kitų požeminių erdvių kompleksas, pradėtas formuoti XIV a. pabaigoje. Iš viso požeminėje katedros dalyje yra 27 patalpos, 20 iš jų – kriptos. Nuo XX amžiaus čia vykdyti pamatų tvirtinimo darbai, archeologiniai, geologiniai, architektūros ir dailės tyrimai. Požemiuose įrengta ekspozicija pristato katedros, stovinčios vienoje seniausių gyvenamų Vilniaus vietų, istoriją, laidojimo tradicijas. Katedros požemiuose laidoti Bažnyčiai ir Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei nusipelnę asmenys.

LDK didikai laidoti po navų ar šoninių koplyčių grindimis įrengtose kriptose. Čia palaidoti Pacų, Kęsgailų, Manvydų, Goštautų, Chodkevičių, Radvilų, Zavišų, Valavičių, Bialozarų ir kitų garsių LDK giminių šeimos nariai. Po Šv. Kazimiero koplyčia įrengtame Karališkajame mauzoliejuje palaidotas Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Aleksandras Jogailaitis (1460–1506), Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Žygimanto Augusto žmonos Elžbieta Habsburgaitė (1526–1545) ir Barbora Radvilaitė (apie 1522/23–1551), valdovo Vladislovo IV Vazos (1595–1648) širdis. Karalių palaikų su įkapėmis atradimas 1931 m. tapo tikra sensacija.

Katedros požemiuose taip pat palaidotas LDK didysis kunigaikštis Vytautas Didysis (apie 1350–1430) ir jo pirmoji žmona Ona Vytautienė (m. 1418). Vytautas – pirmasis Vilniaus katedroje palaidotas Lietuvos valdovas, padėjęs naujai perstatyti ir išpuošti bažnyčią. 1930 metais, minint 500-ąsias kunigaikščio mirties metines, tikėtasi rasti jo palaikus ir perkelti juos į naujai pagamintą sarkofagą, tačiau Vytauto palaidojimo vieta iki šiol išliko nežinoma. Tuščias sarkofagas eksponuojamas Kapitulos kriptoje.

Kapitulos kripta – didžiausia ir vaizdingiausia požeminė patalpa, įrengta po bažnyčios presbiterija. Čia eksponuojami radiniai, pasakojantys apie katedros perstatymus ir puošybą. Vienas seniausių radinių – nedidelė sidabrinė angelo (?) figūra, rankose laikanti skydą su Vilniaus katedros kapitulos herbu. Manoma, kad XV a. pab. kultūriniame sluoksnyje rasta figūrėlė buvo iki mūsų dienų neišlikusio puošnaus relikvijoriaus kojelė. Trimatė holograma padeda įsivaizduoti, kaip šis relikvijorius galėjo atrodyti.

Katedros požemiuose išliko viena iš dviejų seniausių freskų Lietuvoje, nutapyta XIV a. pab.–XV a. pr. Ji liudija apie Rytų ir Vakarų krikščionybės tradicijų susikirtimą ką tik krikštą priėmusioje valstybėje. Freskos viduryje matomas nukryžiuotas Jėzus Kristus, po kryžiumi stovi jo motina Švč. Mergelė Marija ir mylimiausias mokinys šv. Jonas evangelistas. Pats piešinys ir graikiškos raidės Kristaus nimbe atspindi bizantiškosios dailės įtaką, tačiau Jėzus prikaltas trimis vinimis, kaip įprasta katalikų tradicijoje.
Vaizdas:Mauzoliejus.jpg
Vaizdas:Mauzoliejus požemiuose.jpg
Vaizdas:Seniausia freska.jpg


## Išnašos
Igoris Avruninas

**Igoris Avruninas** (, ; 1957 m. liepos 17 d. Gomelyje – 2020 m. sausio 7 d. Ašdode) – TSRS ir Izraelio lengvaatletis.

## Biografija
Sovietmečiu gyveno Kaune, dalyvavo įvairiose TSRS lengvosios atletikos varžybose. Buvo daugkartinis Lietuvos lengvosios atletikos čempionatų prizininkas. Vienas jo trenerių buvo Rimantas Plungė. Atstovaudamas Kauno „Dinamo“ draugijai, 1984 m. Klaipėdoje vykusiose pirmenybėse iškovojo aukso medalius disko metimo (62 m 96 cm) bei rutulio stūmimo (20 m 40 cm) varžybose. 1980 m. tapo Lietuvos disko metimo, o 1981 ir 1983 m. – rutulio stūmimo vicečempionu. 1984 m. Smalininkuose pagerino Lietuvos disko metimo rekordą – 67 m 14 cm. To laikotarpio I. Avrunino sportinėje karjeroje varžovais buvo disko metimo varžybose – Romas Ubartas, Vaclovas Kidykas, Jonas Šiaudinis, rutulio stūmime – Donatas Stukonis, Algis Pušinaitis, Saulius Kleiza.

1983 m. rugpjūčio 25 d. Kijeve pagerino asmeninį rutulio stūmimo rekordą – 20,68 m. 1984 m. gegužės 8 d. Vilniuje pagerino asmeninį disko metimo rekordą – 67,14 m.

1990 m. repatriavosi į Izraelį. 1991 m. jis pasiekė Izraelio disko metimo (62,24 m) ir rutulio stūmimo (19,09 m) rekordus.

Izraelyje I. Avrunino disko metimo rekordas iki šiol nėra pagerintas. Nacionalinis jo rutulio stūmimo pasiekimas buvo pagerintas tik 2018 m.: Itamar Levi parodė rezultatą 19 m ir 36 cm, pagerindamas buvusį I. Avrunino rekordą 27 centimetrais. I. Avruninas dukart laimėjo disko metimo rungtis Izraelio čempionate (1991, 1992), keturiskart pirmavo tokiuose turnyruose ir varžybose rutulio stūmime (1991, 1992, 1995, 1996).

Baigęs sportinę karjerą, dėstė matematiką, fiziką, ketverius metus dirbo metalo apdirbimo gamykloje, savarankiškai domėjosi kompiuteriais. Vėliau baigė kursus, tapo programuotoju. Laisvalaikį skyrė treniruodamas jaunuosius disko metikus ir rutulio stūmikus.

Sūnus – krepšininkas Artūras Avruninas. Dukra Angelina Avrunina – Izraelio disko metimo čempionė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Pliadis foto. Igoris Avruninas
* Igoris Avruninas svetainėjeje ''World Athletics''
* In memoriam. Igoris Avruninas
Panevėžio chasidų sinagoga

**Panevėžio chasidų sinagoga** – buvę žydų maldos namai Panevėžyje, Valančiaus g. 4, kultūros paminklas. Vienintelė išlikusi sinagoga Panevėžio mieste.

Pastatyta 1910 m. istorizmo laikotarpio „plytų stiliumi“ Zundelio Abelskovo sklype Abramo Movšovičiaus Abelskovo pastangomis. Buvo skirta tik vyrams, todėl neturėjo numatyto balkono moterims. Iki 1940 m. priklausė žydų bendruomenei, buvo vadinama naująja Toros brolijos mokykla. Vėliau naudota ne pagal paskirtį: iki 2005 m. pastate buvo įrengtos gamybinės dirbtuvės. Šiuo metu pastatas nenaudojamas, apleistas.

Sinagoga kvadrato formos plano, apie 100 m² ploto. Cokolis aptaisytas akmenimis, sienos raudonų plytų mūro, netinkuotos, su kampiniais piliastrais ir aron hakodešo iškyša rytų fasade. Visi fasadai turėjo simetriškai išdėstytas angas, apjuostas apvadais su smailėjančiomis arkomis. Vakarų ir pietų pusėse buvo du įėjimai, šiaurės, rytų ir pietų fasaduose – gotikos tipo langai su plytiniais ovalo formos ornamentais. Pietinio ir rytinio fasado palangės dekoruotos reljefinėmis įdubomis. Pastogės ir frontonų karnizai kelių plytų eilių su dvieiliais dantukais. Stogas dvišlaitis, dengtas skarda. Nepakitęs išliko tik šiaurinis fasadas su trimis langais; pietiniame šoniniame fasade gatvės pusėje vietoj durų įrengtas langas, rytiniame – vietoj dviejų langų iškirsti platūs įvažiavimo vartai. Labiausiai pakeistas galinis vakarų fasadas. Interjeras sunaikintas. Sinagoga buvo žieminė: turėjo krosnį.

2001 m. prie buvusios sinagogos atidengta memorialinė lenta lietuvių ir hebrajų kalbomis.

## Šaltiniai

* Marija Rupeikienė, ''Tautinių mažumų sakralinis paveldas'', KTU Architektūros ir statybos institutas, p. 16, 17. Nuoroda tikrinta 2020-07-22.
Pivonijos miško holokausto vieta

**Pivonijos miško holokausto vieta** – holokausto vieta Ukmergės rajone, Pivonijos seniūnijoje, Graužiečių kaime. Pivonijos miške esanti holokausto vieta paskelbta nacionalinės reikšmės kultūros paminklu (unikalus kodas – ). Ši žudynių vieta nuo Ukmergės nutolusi apie 4 km į pietryčius, pasiekiama iš kelio . Įvardijama kaip viena masiškiausių žydų žudynių vietų Lietuvoje. Kasmet pirmąjį rugsėjo sekmadienį lygiai vidurdienį Pivonijos miške prie paminklo susirenkantys žmonės simboliškai pradeda žydų tautos tragedijai skirtą renginį.

## Istorija

Iki Antrojo pasaulinio karo kone pusė Ukmergės miesto gyventojų buvo žydai. Lietuvą okupavus vokiečiams, naciai ėmėsi šios tautos genocido. Karo pradžioje Vaitkuškio dvare įkurtas getas, į kurį buvo atvaromi Ukmergės ir apylinkių žydai. Iš čia jie patekdavo į Pivonijos mišką. 1941 m. rugpjūčio 1, 8, 19 d., rugsėjo 5, 18, 26 d. nacistinės Vokietijos valdžios suorganizuotos egzekucijos metu nužudyta ir užkasta 6350-7000 Ukmergės apskrities žydų tautybės gyventojų.

Pivonijos miške 1958 m. buvo perlaidoti 88 žydų ir kitų tautybių žmonių palaikai, perkelti iš Antakalnio II kaimo (Lyduokių seniūnija). Šios aukos – iš 1941 m. liepos 10 d. vykdytos analogiškos egzekucijos.

## Vieta

Mišku apaugusioje aikštelėje supilta 15 antkapinių žemės sampilų. Holokausto vietą ir aukų kapus ženklinantis paminklas yra miško supamoje aikštelėje. Teritorija užima 12 315 m² plotą. 1953 m. pastatyto paminklo užrašas skelbia: „Čia 1941 m. amžinam poilsiui hitlerinių budelių ir jų vietinių pagalbininkų kulkų pakirsti atgulė 10239 nekalti Lietuvos piliečiai - žydų tautos sūnūs ir dukros, seneliai ir kūdikiai. Tegul jų nekaltas kraujas pribudina kiekvieno sąžinę, kad daugiau niekad nebūtų žudomi žmonės.“

## Literatūra

* Holokaustas Ukmergėje / sud. Neringa Latvytė-Gustaitienė. Valstybinis Vilniaus Gaono žydų muziejus, 2012. ISBN 978-9955-767-16-9. 

## Šaltiniai
Žardas

**Žardas** – statinys iš karčių, ant kurių džiovinamos linų galvelės, žirniai, vikiai, pupos, šienas.

Senoviniai žardai (iki XX a. pr. naudoti Rytų Aukštaitijoje) buvo kas 25–30 cm į žemę susmeigtų apgenėtomis šakomis eglaičių eilė. Vėliau paplito žardai, sudaryti iš karčių, pakabintų ant statmenai įkastų 3–4 m aukščio stulpų (jų būdavo nuo 2 iki 11). Šitokie žardai būdavo vienaeiliai arba dvieiliai. Vienaeiliuose žarduose per skyles būdavo perkištos kartys, dvieiliuose – apie 70 cm ilgio balžienai (skersiniai); ant jų uždėtos žardkartės prie stulpų rištos susuktų šiaudų grįžtėmis arba žilvičio vytelėmis. Žardo karčių skaičius gali siekti 13. Dideli žardai paspiriami spyriais.

Viršuje nuo lietaus žardą saugo pakloti šiaudai arba stogelis, po žardu įrengiamas gulsčių karčių arba lentų paplatinimas – pažardė (pajuostė, lova). Dideliuose ūkiuose linai džiovinti iš kelių žardų sudarytuose statiniuose – žardinėse. Žardas statomas saulėtoje pievoje, kur neganomi gyvuliai.

Žardai daug kur Lietuvoje buvo naudojami iki XX a. vid. – antros pusės.

## Taip pat skaitykite

* Žaginys

## Šaltiniai
Lubos

**Lubos** – viršutinė sienas jungianti patalpos konstrukcija. Gali būti apatinė perdangos arba stogo dalis arba po ja pakabinta atskira konstrukcija (kabamosios lubos). Paprastai lubos gyvenamuose būstuose, nesudėtingos konstrukcijos pastatuose būna horizontalios, kartais (pvz., bažnyčiose, rūmuose) – erdvinės (skliautinės, kevalinės).

Lubos gali būti įvairiai dekoruojamos (tinkuojamos, dengiamos medinėmis, plastikinėmis, izoliacinėmis lentelėmis, puošiamos karnizais, raižytais ornamentais, reljefais, kesonais, tapomos). Ypač puošnios būna bažnyčių, mečečių, rūmų lubos, gausiai puošiamos freskomis, tapyba. Lubose įtaisomi šviestuvai, ventiliatoriai, gaisro apsaugos sistemos ir pan.

I tūkstm. pr. lietuvių būstų lubos buvo daromos iš suglaustų ir moliu apglaistytų karčių. Nuo XIV a. mūrinėse pilyse, bažnyčiose, visuomeniniuose pastatuose lubos dažniausiai buvo skliautinės. XVI a. būta medinių kesoninių lubų. Nuo XVIII a. gyvenamuosiuose namuose dengtos pjautinių lentų lubos, nuo XX a. pr. – suleistų pjautinių lentų, vėliau ir tinkuotos, dažytos, apdailinėmis medžiagomis apmuštos ar apklijuotos lubos. XXI a. pr. plinta įtempiamos, gipso kartono lubos.

Mitologinėje vaizdinijoje namo lubos (ir stogas) prilyginami galvai (kiaušui) ir dangui.

## Šaltiniai
Lietuvos balsas (7 sezonas)

**[[Lietuvos balsas]]** – muzikinė talentų laida, pradėta rodyti 2012 m. per LNK televiziją. Šios laidos originalas buvo sukurtas Olandijoje ir per trumpą laiką išpopuliarėjo visame pasaulyje.

## 7 sezonas
Septintasis sezonas prasidėjo 2019 m. sausio 5 d. LNK eteryje. Šiame sezono mokytojų kėdes užėmė jau šeštąjį kartą laimę bandantis Donatas Montvydas, antrajam sezonui grįžęs Justinas Jarutis ir naujosios projekto mokytojos - Monika Liu ir Moniqué. Projektą vedė Rolandas Mackevičius. 

= Aklosios perklausos =

### Legenda

### Aklosios perklausos. 1 laida (Sausio 5 d.)

### Aklosios perklausos. 2 laida (Sausio 12 d.)

### Aklosios perklausos. 3 laida (Sausio 19 d.)

### Aklosios perklausos. 4 laida (Sausio 26 d.)

### Aklosios perklausos. 5 laida (Vasario 2 d.)
Mezentijus

**Mezentijus** () – romėnų mitologijos veikėjas, Cerės (etruskų miesto) valdovas, aprašytas Vergilijaus „Eneidoje“.

Pasak Vergilijaus, Mezentijus buvo žiaurumu pasižymėjęs tironas, kurį išvarė jo paties pavaldiniai. Mezentijus pabėgo pas Turną, kaip jo sąjungininkas kovojo prieš Enėją, kuris galiausiai jį ir jo sūnų Lauzą nužudė.

Katono Vyresniojo veikale „Pradžios“ (*Origines*) nurodoma, kad Mezentijus sutiko padėti rutulams, tačiau pareikalavo pirmųjų vynuogių derliaus vaisių. Kadangi jie turėjo būti skiriami dievams, buvo laikomas dievų priešu. Lotynai pirmuosius vaisius pažadėjo Jupiteriui, kuris jiems ir suteikė pergalę. Mezentijus žuvo dvikovoje su Askanijumi.

## Šaltiniai
Mardagailas

**Mardagailas** ( – „žmogus vilkas“) – būtybė armėnų mitologijoje, žmogus, įgyjantis vilko pavidalą. Dažniausiai šios būtybės būdavusios moterys.

Pasakojama, kad mardagailu moteris virsdavusi taip: pirma, Dievo priversta, paragaudavusi iš dangaus kaip kruša krintančio maisto, skirto mardagailui, po to ant jos iš dangaus užkrisdavusi vilkena. Tai būdavusi Dievo moteriai pasiųsta bausmė. Virtusi mardagailu, moteris naktį praleisdavusi klajodama su vilkais. Ji rydavusi lavonus, pagrobdavusi ir sudraskydavusi vaikus. Dienos metu mardagailas, nusimetęs ir paslėpęs vilkeną, atvirsdavęs moterimi. Šitaip tęsdavęsi septynerius metus, o jiems praėjus, vilkena sugrįždavusi į dangų ir mardagailas vėl tapdavęs paprasta moterimi.

Anot mito, kartą mardagailas bandęs suryti vieną savo svečią. Šis gindamasis smogęs jai durklu ir pataikęs į krūtį. Pienas išsitaškęs danguje ir taip atsiradęs Paukščių Takas.

## Šaltiniai
Atkraštys

**Atkraštys** – tekstilės kraštas, sukuriamas audimo metu išilgai audinio ir apsaugantis jį nuo irimo. Audiniui su atkraščiu nebereikalinga papildoma kraštų apdaila ar apsiūlėjimas. Istoriškai terminas atkraštys taikomas tik audiniui, išaustam audimo staklėmis. Džinsų gamyboje itin vertinamas audinys su atkraščiu (), kuris sukuriams tik audžiant šaudyklinėmis staklėmis.

## Šaltiniai
Vytautas Mitalas

**Vytautas Mitalas** (g. 1989 m. birželio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos politikas.

## Biografija

2008 m. baigė Vilniaus Žemynos gimnaziją, 2014 m. – Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institutą.

2008 m. įsitraukė į politinę ir nevyriausybinių organizacijų veiklą. Buvo Vilniaus liberalaus jaunimo organizacijos pirmininkas, nacionalinės Jaunimo reikalų tarybos narys, Vilniaus jaunimo organizacijų sąjungos „Apskritas stalas“ valdybos narys.

2012 m. švietimo ir mokslo ministro Gintaro Steponavičiaus patarėjas. 2012–2016 m. Seimo nario padėjėjas.

2015–2020 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos narys, buvo Kultūros, švietimo ir sporto komiteto pirmininku.

2017–2018 m. Liberalų sąjūdžio sekretoriato projektų vadovas ir 2018–2019 m. – Lietuvos laisvosios rinkos instituto ekspertas.

2019 m. balandį – 2020 m. lapkritį Vilniaus vicemeras, atsakingas už mokyklų, ūkio ir transporto, miesto plėtros bei socialinius klausimus.

Nuo 2020 m. lapkričio – iki 2024 m. lapkričio 2020–2024 m. Seimo narys, Seimo pirmininkės Viktorijos Čmilytės-Nielsen pavaduotojas. 

Po nesėkmingų rinkimų Laisvės partijai, Vilniaus miesto savivaldybės taryba 2024 m. lapkričio 27 d.  pritarė Vytauto Mitalo kandidatūrai į vicemerus.
## Šaltiniai
Romanas Kalinauskas

**Romanas Kalinauskas** (1941 m. spalio 18 d. Dotnuvoje – 1998 m. kovo 3 d. Vilniuje) – Lietuvos kultūrizmo treneris, teisėjas ir sporto veikėjas.

## Biografija
1967–1987 m. vadovavo Kėdainių sporto ir jaunimo klubui „Liutauras“. Nuo 1974 m. teisėjavo Lietuvos TSR pirmenybėse, tarptautiniuose turnyruose ir kitose kultūrizmo varžybose. 1970–1978 m. buvo renkamas *Lietuvos atletinės gimnastikos komisijos* atsakinguoju sekretoriumi, 1978–1991 m. buvo šios organizacijos pirmininku. 1973 m. SSRS Sporto komitetas kultūrizmą (tuo metu vadinamą atletine gimnastika) šalyje uždraudė ir treniruotis bei varžytis teko nelegaliai, vėliau šis draudimas buvo atšauktas. R. Kalinauskas 1977 m. buvo išrinktas *SSRS atletinės gimnastikos* komisijos atsakinguoju sekretoriumi, 1985 m. – prezidento pavaduotoju, o 1987 m. – pervadintos į *SSRS atletizmo federaciją* viceprezidentu. 1991 m. paskirtas Tarptautinės kultūrizmo federacijos (IFBB) prezidento padėjėju Baltijos valstybėse.

## Įvertinimas
* IFBB nuopelnų pažymėjimas (1978 m.)
* IFBB aukso medalis (1991 m.)
* Lietuvos kultūrizmo federacijos *Aukso ženklelis* (2005 m.)

## Atminimo įamžinimas
* Lietuvos kultūrizmo federacijos ir R. Kalinausko artimųjų 1998 m. įsteigtas atminimo prizas sportininkams „Už didžiausią pažangą“.

## Šaltiniai
* Romanas Kalinauskas // ifbb.lt 
* Kultūrizmas, kultūrizmas IFBB // www.lse.lt
* Kalinauskas, Romanas // www.lse.lt
Ivanas Kornilovas

**Ivanas Kornìlovas** (, 1811 m. rugpjūčio 28 d. [rugsėjo 9 d.] Sokilcai, Rusijos imperija – 1901 m. liepos 2 d. [liepos 15 d.] Naujasis Peterhofas, Rusijos imperija) – Rusijos valstybės veikėjas, rašytojas ir geografas.

## Biografija
Jis buvo Maskvos švietimo apygardos valstybinių mokyklų inspektorius, Sankt Peterburgo švietimo apygardos patikėtinio padėjėjas, Vilniaus švietimo apygardos patikėtinis (1864–1868), Švietimo ministerijos tarybos narys ir garbės patikėtinis.

I. Kornilovas Vilniuje įkūrė Geografijos draugijos skyrių, kolekcionavo senovės rusų ir slavų rankraščius bei knygas. Įrengė viešąją biblioteką, archyvą, po 1863 m. sukilimo, uždraudus lietuvišką spaudą lotynų abėcėle, lietuvių kalbai pritaikė kirilicą. 1886–1887 m., I. Kornilovui prisidedant, lietuvių kalba buvo įvesta į stačiatikių pamaldas.

## Bibliografija
* *Заметки об Астраханской губернии*. — [Санкт-Петербург, 1859]. — 48 с.; 25 см . — (Исследования и материалы; 2)
* ''Воспоминания о польском мятеже 1863 года в Северо-Западном крае; Воспоминания о польском мятеже''
* *Сборник материалов для истории просвещения* (Вильна, 1893)
* *Памяти графа М. Н. Муравьева* (Санкт-Петербург, 1898).
* *Русское дело в Северо-западном крае. Материалы для истории Виленского учебного округа, преимущественно в Муравьевскую эпоху* (Санкт-Петербург, 1901).

## Literatūra
**Вольтер Э. А.* Корнилов Иван Петрович // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907.
Saul Bellow

**Solas Belou** (1915 m. birželio 10 d. – 2005 m. balandžio 5 d.) – kanadiečių-amerikiečių rašytojas, Nobelio literatūros premijos, Pulicerio premijos, triskart Nacionalinės knygų premijos bei kitų apdovanojimų laureatas.

## Biografija

Solas Belou gimė Kanadoje, iš Lietuvos kilusių žydų šeimoje. Užaugo multikultūrinėje aplinkoje, jau vaikystėje mokėjo anglų, prancūzų, jidiš ir hebrajų kalbas. Jam būnant devynerių, tėvai persikėlė į Čikagą. Ten Solas baigė mokyklą ir įstojo į Čikagos universitetą, tačiau po poros metų perėjo į Šiaurės Vakarų universitetą, kuriame 1937 metais įgijo sociologijos ir antropologijos bakalauro laipsnį. Tais pačiais metais priėmė sprendimą, kad toliau studijų netęs ir bandys tapti rašytoju.

Pirmasis didesnio dėmesio sulaukęs kūrinys buvo egzistencialistines tematikas nagrinėjantis romanas *Kyburiuojantis žmogus*, išleistas 1944 metais. Po karo pasirodęs romanas *Auka* (1947 m.) palietė susvetimėjimo ir antisemitizmo problemas. Šie ir kiti trumpesni kūriniai sulaukė kritikų pripažinimo ir išgarsino Solą kaip rašytoją. 1948 m. gavęs Gugenheimo stipendiją dvejus metus praleido Paryžiuje, keliavo po Europą. To pagrindu buvo parašyta knyga *Ogio Marčo nuotykiai*, 1954 m. laimėjusi Nacionalinę knygų premiją. Kita daug pripažinimo sulaukusi knyga buvo *Hercogas*, 1965 m. pelniusi Nacionalinę knygų premiją, Fomentoro ir kitus apdovanojimus.

1976 m. už knygą *Humboldto dovana* laimėjo Pulicerio premiją, o tais pačiais metais už viso gyvenimo kūrybą ir Nobelio literatūros premiją. Pastarosios komitetas Solo Belou kūrybą apibūdino kaip „nuotykių persmelktus romanus sumaišytus su subtilia kultūros analize bei greitai vienas kitą keičiančiais drastiškais ir tragiškais epizodais, persidengusiais su skaitytoją įtraukiančiu filosofiniu dialogu“.

Per savo gyvenimą Belou dėstė Prinstono universitete, Minesotos universitete, Bardo koledže ir kitur, skaitė daug kviestinių paskaitų.

## Bibliografija

* *Kyburiuojantis žmogus* (Dangling Man, 1944)
* *Auka* (The Victim, 1947)
* *Ogio Marčo nuotykiai* (The Adventures of Augie March, 1953)
* *Naudokis diena* (Seize the Day, 1956)
* *Hendersonas, lietaus karalius* (Henderson the Rain King, 1959)
* *Hercogas* (Herzog, 1964)
* *Mosbio memuarai ir kiti apsakymai* (Mosby’s Memoirs and Other Stories, 1968)
* *Pono Samlerio planeta*(Mr. Sammler’s Planet, 1970)
* *Humboldto dovana* (Humboldt’s Gift, 1975)
* *Į Jeruzalę ir atgal* (To Jerusalem and Back, 1976)
* *Dekano gruodis* (The Dean’s December, 1982)
* *Žmonių įžeidinėtojas* (Him with His Foot in His Mouth, 1984)
* *Daugiau miršta nuo sudaužytos širdies* (More Die of Hearthbreak, 1987)
* *Belarosos ryšys* (The Bellarosa Connection, 1989)
* *Vagystė* (A Theft, 1989)
* *Reivelstainas* (Ravelstein, 2000)

## Šaltiniai
Vytautas Jankauskas

**Vytautas Jankauskas** (g. 1939 m. birželio 19 d. Kaune) – Lietuvos kultūrizmo treneris, vienas šios sporto šakos pradininkų šalyje.

## Biografija
Radijo gamyklos šaltkalvio Vytauto Jankausko bute nuo 1960-tųjų dabartinės Šv. Gerdrūdos gatvėje Kaune prasidėjo pirmosios kultūristų treniruotės Lietuvos TSR. 1965 m. gegužės 23 d. Pažaislio giraitėje prie Kauno marių vyko miesto studentų šventė, jos metu surengtos pirmosios kultūristų varžybos respublikoje. Netrukus buvo įkurta *Kauno kultūrizmo federacija*, jos prezidentu išrinktas Vytautas Jankauskas. 1966–1967 m. jis buvo *Atletinės gimnastikos* (taip tuomet buvo vadinamas kultūrizmas) *komiteto prie Lietuvos sunkiosios atletikos federacijos* pirmininku. 1971 m. gegužėje Lenkijos Radomo mieste Juozas Jusevičius, V. Jankauskas ir Romanas Kalinauskas užmezgė ryšius su IFBB prezidentu Benu Weideriu, jo dėka į Lietuvą pradėta siųsti šios sporto šakos žurnalus, kitą informacinę medžiagą.

Vytautas Jankauskas studijavo KPI, sportavo pats ir treniravo jaunesnius sportininkus. Jo auklėtinis Vincas Dubickas 1971 m., 1988 m., 1989 m. nugalėjo respublikinėse pirmenybėse, o 1989 m. tapo SSRS absoliučiu čempionu. Ilgą laiką V. Jankauskas vadovavo Kauno sporto klubui „Atletika“, nuo 2003 m. – *Lietuvos kultūrizmo veteranų klubo* prezidentas. Prisidėjo ruošiant leidinį „40 metų Lietuvos kultūrizmui: 1965–2005“.

## Įvertinimas
* Lietuvos kultūrizmo federacijos *Aukso ženklelis* (2005 m.)

## Šaltiniai
* Jankauskas, Vytautas // www.lse.lt
* Vytautas Jankauskas // ifbb.lt 
* Kultūrizmas Lietuvoje ir pasaulyje // ifbb.lt
Grohas

**Grohas** ( – „užrašantis“, „rašantis“) – mirties dvasia armėnų mitologijoje. Laikytas mirties angelo (arba mirties dvasios) Hogearo personifikacija arba hipostaze. Kai kada Grohas buvo tapatinamas su caverais – ligų dvasiomis.

Įsivaizduota, jog Grohas gimus žmogui ant kaktos užrašąs jo lemtį, kurią paskyręs dievas Bahtas. Nuodėmes ir gerus darbus, kuriuos žmogus padarąs per savo gyvenimą, Grohas užrašąs į savo knygą, jie būsią paskelbti per Dievo teismą.

## Šaltiniai
Lipčius

**Lipčius** (*medaus rasa, amalas*) – klampus cukringas skystis, susidaręs iš augalų syvų. Jį išskiria amarai (daugiausia sifoniniai), cikados, vėdarėliai, kai kurie kiti vabzdžiai ir jų vikšrai, pervirškinę augalų sultis, o kai kurie augalai (pvz., eukaliptai, datulės), cukringas medžiagas ant lapų, šakelių ar vaisių gali išskirti patys. Tai koncentruotos, cukringos augalų sultys. Lipčiumi minta drugiai, skruzdėlės („melždamos“ amarus), kai kurie paukščiai, vapsvos. Lipčių renka bitės, iš jo gamina lipčinį medų.

Nuo išskiriamo lipčiaus augalai gali paruduoti („augalų rūdys, sausiai“).

Augalinis lipčius susidaro karštų vasaros dienų rytais. Karštą saulėtą dieną augalas pro lapus išgarina daug vandens. Garuojančiam vandeniui papildyti jis šaknimis daug vandens traukia iš žemės ir paduoda į lapus. Nusileidus saulei, oras atvėsta ir vandens garavimas iš lapų beveik sustoja. Bet šaknys vis dar paduoda daug vandens. Šitas vanduo susitvenkia lapuose ir net išsisunkia lašeliais į lapų paviršių. Cukrus susidaro lapuose per naktį iš krakmolo. Per dieną į lapus išsisunkęs cukrus dėl garuojančio vandens tirštėja, ant lapų lieka tik cukringas lipnus sluoksnis. Esant labai tvankiam orui (prieš audrą) medaus rasa gali išsiskirti ir dieną. Lietuvoje lipčių labiausiai išskiria ąžuolai, liepos, klevai, gluosniai, drebulės, lazdynai, eglės, pušys, taip pat kai kurios žolės. Karštomis ir sausomis dienomis medaus rasą labiausiai siurbia amarai ir kiti augalų syvais mintantys gyviai.

Bitės lipčių renka daugiausia per sausras, nerasdamos nektaro. Prineštas lipčius žiemą bitėms kenkia (dekstrinas bites troškina, jos ima viduriuoti, lipčiumi penimi perai blogai auga).

## Šaltiniai
Salako senosios žydų kapinės

**Salako miestelio senosios žydų kapinės** – neveikiančios žydų kapinės Zarasų rajone, Salako miestelio šiaurės rytiniame pakraštyje, miške tarp tarp kelio  ir vakarinės Luodžio ežero pakrantės. Kapinės prižiūrimos, pažymėtos informacine lenta ir stambiu atminimo akmeniu su Dovydo žvaigžde. Patenka į Gražutės regioninio parko pėsčiųjų trasą „Briedžių takai“.

Salako kapinės paskelbtos nacionalinės reikšmės kultūros paminklu.

## Istorija

Kada įkurtos Salako žydų kapinės nėra žinoma. Jos paminėtos 1936 m. vykusios vasaros ekspedicinės muziejininkų kelionės Rytų Lietuvoje metu:
:*„Žydų kapinės apaugusios pušynėliu ir apleistos. Senieji paminklai – paprasti, neapdirbti akmenys – ir kerpėmis apaugę, be pagražinimų. Tik vėlybesnio laikotarpio pasitaiko į akmenis iškalti šioki toki ornamentai arba simboliai iš žydų religijos, bet forma veik visų vienoda, paprasčiausia. Apie 10 paminklų turi tam tikrų pagražinimų.<...> Naujesnieji žydkapių paminklai neturi muziejinės vertės. Ant daugelio antkapių ir prie tam tikro stulpelio prikalta įvairiausių juodų šukių ir kitokių indų arbą jų dalys, puodeliai sudaužyti ir kiti indai sugedę pamesta. Paklausiau čia pat esantį seną žydą, ką tatai senų indų liekanos reiškia, tai jis paaiškino, kad tatai rodą, jog šis kapas neturi savo užrašo, o tie indai tai tik dėl „znoko“ padėti yra“*.

Kapinėse nebelaidojama nuo 1941 m., kuomet tų metų vasarą Salako miestelio žydai žuvo sušaudyti Sungardų ir Paežerės kaimuose, Krakynės miške, uždarytos ir sunaikintos Salako sinagogos.

1991 m. kapinių pradžioje pastatytas paminklas su Dovydo žvaigžde. Ant masyvaus akmens padarytas įrašas hebrajų ir lietuvių kalbomis: „Senosios žydų kapinės. Tebūna šventas mirusiųjų atminimas“. 1995 m. kapinės buvo išvalytos ir sutvarkytos. 2001 m. kapines įregistravo Regina Kopolevič. 2009 m. kovo mėn. sudaryti palaidotųjų sąrašai. 1805-1940 m. palaidojimų dokumentų sudarymą finansavo Marija Kranė savo anytos Rozos Kranės (Brachman), 1910 m. gimusios Salake, garbei.

## Kapinės

Kapinės užima 14 953 m² plotą. Kapinių teritorija apaugusi mišku, kuriame padrikai išsidėstę antkapiniai paminklai su iškaltais įrašais hebrajų rašmenimis. Daugiausia granitinių, bet yra ir keli betoniniai paminklai. Jų daugiau susitelkę rytinėje kapinių dalyje. Yra pakrypusių, nuvirtusių ar susmegusių į žemę paminklų ir jų fragmentų. Jų priskaičiuojama apie 570. Antkapiniuose hebrajų užrašuose iškalti vardai, tėvų vardai, mirimo datos pagal žydų kalendorių. Daugelyje paminklų vardai nebeįskaitomi.

Kapinių teritorijoje yra nedidelių įdubimų, griovių, išlikę akmens mūro tvoros likučiai. Šios žydų kapinės pratęsia istorinių struktūrų, erdvių formavimo tradicijas. Antkapiai ir kapai orientuoti Jeruzalės kryptimi, papuošti Dovydo žvaigždės simboliu. Taip pat antkapiuose sutinkama menoros ženklo raižinių. Salake laidojant ant žydo kapo buvo statomas tradicinis paminklas maceiva, daugiausia arkos pavidalo. Tokių paminklų viršuje iškaltos dvi hebrajiškos raidės P ir N, reiškiančios „po nikbar“ („čia palaidotas“). 

## Šaltiniai
Ramutis Kairaitis

**Ramutis Kairaitis** (g. 1946 m. lapkričio 27 d. Marijampolėje) – Lietuvos kultūrizmo sportininkas, treneris, teisėjas ir sporto veikėjas. Lietuvos sporto universiteto dėstytojas, mokslininkas ir vadovas.

## Biografija
1971 m. baigė KPI, 1980 m. apgynė technikos mokslų kandidato disertaciją. Nuo 1988 m. dėsto Lietuvos kūno kultūros institute, 1992 m. suteiktas docento vardas, 2006 m. paskirtas šios aukštosios mokyklos infrastruktūros plėtros ir sporto prorektoriumi. Mokslinių interesų sritys – sveikatingumas, maisto papildai, jėgos treniruotės. 

Būdamas studentu, 1967 m. tapo Lietuvos TSR kultūrizmo čempionu (ūgio kategorijoje 168 cm). 1974 m. pirmasis Lietuvoje ir SSRS gulėdamas ant suolelio išspaudė 200 kg svorio štangą. 1978–1991 m. buvo renkamas Lietuvos atletinės gimnastikos Teisėjų kolegijos pirmininku, nuo 1991 m. – Lietuvos kultūrizmo federacijos prezidentas. 1993 m. suteikta tarptautinė teisėjo kategorija, o 2006 m. – Lietuvos nusipelniusio trenerio vardas. Europos sporto komiteto generalinis sekretorius (2008 m.), Europos kultūrizmo ir fitneso federacijos (EBFF) atstovas šiame komitete. Lietuvos neolimpinio komiteto generalinis sekretorius, nuo 1990 m. leidžiamo žurnalo „Kultūrizmas“ vyriausias redaktorius.

## Bibliografija
* Kairaitis R., Jankauskienė R., Mačiukas A. *Raumenų lavinimo pratimai ir jų ypatumai* – Kaunas: LKKA, 2004
* Kairaitis R. *Jėgos treniruotė. Kultūrizmas. Sveikatingumas.* – Kaunas: LKKA, 2012
 
## Įvertinimas
* Sausio 13-osios atminimo medalis (2002 m.),
* KKSD medaliai *Už aukštus sporto pasiekimus* (1994 m. ir 1996 m.), 
* Lietuvos kultūrizmo federacijos *Aukso ženklelis* (2005 m.),
* IFBB sidabro medalis (1991 m.), 
* IFBB aukso medalis (1999 m.),  
* EBFF aukso medalis (2005 m.).

## Šaltiniai
* Ramutis Kairaitis // ifbb.lt 
* Kultūrizmas, kultūrizmas IFBB // www.lse.lt
* Kairaitis, Ramutis // www.lse.lt
Patricio Garino

**Patrisijus Garinas Guljota** (*Patricio Garino Gullota*, g. 1993 m. gegužės 17 d.) – Argentinos krepšininkas, rungtyniaujantis lengvojo krašto puolėju arba atakuojančiuoju gynėju.

Patrisijus Garinas vaikystėje sportavo Mar del Platos klube. Būdamas 16-os, persikėlė į JAV, mokėsi Monteverdės akademijoje (Florida). 2012–2016 m. buvo Džordžo Vašingtono universiteto komandos narys (2016 m. su komanda laimėjo *National Invitation* turnyrą). 2016 m. tapo NBA klubo San Antonijo „Spurs“ nariu, bet sužaidė tik ketveriose priešsezoninėse rungtynėse ir persikėlė į dukterinę Ostino „Spurs“ komandą. 2017 m. Garinas debiutavo NBA su Orlando „Magic“ klubu, bet žaidė labai trumpai. 2017–2020 m. žaidė baskų klube „Saski Baskonia“, 2018–2019 m. „Eurolygos“ turnyre sužaidė 18-oje rungtynių, vidutiniškai pelnydavo po 5,6 taško per varžybas. 2020 m. liepos 22 d. pasirašė sutartį su Kauno „Žalgiriu“, bet praktiškai visą sezoną nežaidė dėl traumų.

Patrisijus Garinas su Argentinos rinktine dalyvavo 2015 m. FIBA Amerikos čempionate, 2016 m. vasaros olimpiadoje, 2017 m. FIBA Amerikos taurėje, 2019 m. Panamerikos žaidynėse (laimėjo aukso medalį), 2019 m. pasaulio krepšinio čempionate (laimėjo sidabro medalį).

## Laimėjimai
* ACB čempionas (2020 m.)
* LKL čempionas (2021 m.)
* Karaliaus Mindaugo taurė (2021 m.)

## Šaltiniai