open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kana (žinduolis)

**Kana** (*Taurotragus oryx*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis. Stambi antilopė.

Kūno aukštis iki 175 cm, patinų masė iki 900 kg. Kūnas masyvus, storos kojos, pakaklėje plati odos nuokara. Ant sprando, keteros, pakaklėje ir ant uodegos galo plaukai ilgesni. Abiejų lyčių individai raguoti. Ragai glaustai susisukę apie savo ašį, tiesūs. Patinų ragai gali būti iki 1 m ilgio, vidutiniškai jie būna 73 cm.

Gyvena sausose Afrikos savanose į pietus nuo Sacharos. Laikosi nedideliais būriais, neretai kartu su zebrais ir arklinėmis antilopėmis. Migracijos metu susirenka į didesnius būrius. Minta žoliniais augalais, krūmų lapais, vaisiais. Kasdien lanko girdyklas. Nėštumas trunka apie 9 mėnesius, gimsta 1 jauniklis. Gyvena iki 20 metų.

Gana gausi antilopė, medžiojama. Buvo bandyta domestikuoti Ukrainoje.

## Šaltiniai
* Baleišis, R. Pasaulio kanopiniai žvėrys. Vilnius: Vilniaus Ekologijos institutas, 2009. 72 psl. ISBN 9986-443-36-9.
Sitatunga

**Sitatunga** (*Tragelaphus spekeii*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis.

Vidutinio dydžio antilopė. Kūno aukštis 85-120 cm, masė 70-120 kg. Turi labai ilgas, iki 10 cm, į šonus galinčias išsiskėsti kanopas. Kailio plaukai ilgi ir tankūs. Ant sprando trumpi karčiai. Patinų kailio spalva tamsiai ruda, petelių rusva. Kūno šonuose kartais būna šviesios skersinės juostos. Ant apatinės kaklo pusės dvi šviesios pusmėnulio formos dėmės. Turi šviesią dėmę tarp akių ir dvi ant skruosto. Ragus turi tik patinai, jie siekia apie 63 cm, susisukę spirale.

Paplitusi Afrikoje į pietus nuo Sacharos. Išskiriami 4-5 porūšiai. Gyvena prie vandens telkinių, pelkėtose vietovėse, neretai sutinkamos papirusų ir nendrių sąžalynuose. Puikiai plaukioja, geba net nardyti. Nuo pavojų dažnai slepiasi vandenyje. Minta vandens ir pelkių augalais. Poravimosi metu patinai tarpusavyje kaunasi. Nėštumas trunka apie 7 mėn., gimsta 1-2 jaunikliai.

Šiuo metu sitatungų skaičius Afrikoje stipriai sumažėjęs dėl intensyvios medžioklės.

## Šaltiniai
* Baleišis, R. Pasaulio kanopiniai žvėrys. Vilnius: Vilniaus Ekologijos institutas, 2009. 69 psl. ISBN 9986-443-36-9.
Nijala

**Nijala** (*Tragelaphus angasii*) – dykaraginių šeimos jaučių (*Bovinae*) pošeimio vidutinio dydžio antilopė.

Kūno aukštis 110–130 cm, masė 110–140 kg. Patinai pilkai rudi, patelės šviesiai rudos. Ant šonų baltos skersinės juostos. Tarp akių V raidės formos balta dėmė, 2-3 baltos dėmės ant skruostų ir viena pakaklėje. Patinai turi ilgus ir tankius plaukus ant kaklo, krūtinės, pilvo ir šlaunų. Ilgesnių plaukų juosta tęsiasi nuo viršugalvio iki uodegos, ant kaklo plaukai tamsūs, ant nugaros – balti. Patinai turi ragus, patelės – ne. Ragai būna apie 71 cm ilgio, susisukę spirale, tamsiai rudi arba juodi su šviesesnėmis viršūnėmis.

Paplitusi Pietryčių Afrikoje – Zimbabvėje, Malavyje, Mozambike, Pietų Afrikos Respublikoje. Nijalos gyvena prie vandens telkinių lygumose ir kalvotose vietovėse su krūmynais ir retais miškais. Laikosi būreliais, kuriuos sudaro patelė su jaunikliais ir patinas. Neretai patinai gyvena ir vieni. Minta medžių ir krūmų lapais, ūgliais, žoliniais augalais. Poruotis gali bet kuriuo metų laiku, nėštumas trunka apie 7 mėnesius. Gimsta 1 jauniklis. Gyvena iki 16 metų.

## Šaltiniai
* Baleišis, R. Pasaulio kanopiniai žvėrys. Vilnius: Vilniaus Ekologijos institutas, 2009. 70 psl. ISBN 9986-443-36-9.
Mažoji kudu

**Mažoji kudu** (*Tragelaphus imberbis*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis.

Patinų kailis pilkšvai rudas, o patelių – rausvai rudas. Per nugarą driekiasi baltas dryžis, taip pat 11–14 baltų dryžių esama ant šonų. Patinai turi spirale susisukusius ragus (išauga 60–105 cm ilgio). Abipus kaklo – dvi baltos dėmės. Mažoji kudu sveria 60–105 kg, aukštis ties gogu – 90–110 cm.

Paplitusi šiaurės rytų Afrikoje dykumų ir pusdykumių zonose, daugiausia krūmynuose ir miškingose vietovėse. Mažoji kudu vengia atvirų vietų ir aukštų žolių. Sutinkama Etiopijos, Somalio, Kenijos, Sudano, Ugandos ir Tanzanijos dalyse.

Lytiškai subręsta 15–18 mėnesių, tačiau patinai poruotis pradeda sulaukę 4–5 metų. Nėštumas trunka 6–8 mėnesius, patelė atsiveda vieną jauniklį.

Laisvėje gyvena 10–15 metų.

## Išnašos
Didžioji kudu

**Didžioji kudu** (*Tragelaphus strepsiceros*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis.

## Paplitimas ir buveinė
Paplitusi daugiausia rytiniuose ir pietiniuose Afrikos regionuose, teritorijoje nuo Čado ir Sudano iki Pietų Afrikos. Gyvena krūmuotoje savanoje.

## Išvaizda
Ilgis 195–245 cm. Aukštis iki 150 cm. Svoris 190–315 kg. Patinai didesni už pateles. Patinų ragai susukti skleistomis spiralėmis, apie 170 cm ilgio. Patelės beragės.
Bonga

**Bonga** (*Tragelaphus eurycerus*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis. Bongos pasižymi ryškiu rausvai rudu kailiu, juodais baltais ženklais, baltai geltonais dryžiais ir ilgais, šiek tiek spirališkais ragais. Tai vienintelės sraigtaragės antilopės turinčios ragus abiejose lytyse. Yra trečios pagal dydį antilopės pasaulyje.

## Išnašos
Bizonas

**Bizonas**, **amerikinis bizonas** (*Bison bison*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis. Gyvena Šiaurės Amerikoje, kur buvo smarkiai išnaikinti.

Sveria iki 1000 kg. Patinų kūno ilgis iki 3 m, nugaros aukštis iki 2, masė iki 1 t. Galva didelė, ragai trumpi, lenkti į viršų; kūno priekis apaugęs ilgais tamsiais plaukais, smakras barzdotas. Patelės lieknesnės. Gali kryžmintis su stumbru.

XIX a. pradžioje Šiaurės Amerikos prerijose buvo apie 60 mln. bizonų. Nutiesus geležinkelį, bizonus dėl kailių ir mėsos imta masiškai naikinti. XIX a. pabaigoje bizonų beliko apie 800, daugiausia rezervatuose. Tik paskelbus griežtą apsaugą, buvo išgelbėti nuo visiško išnykimo.

## Šaltiniai


Bison near a hot spring in Yellowstone-750px.JPG|Bizonai
Bison skull pile-restored.jpg|Bizonų kaukolių kalnas, 1870 m.
Muybridge Buffalo galloping.gif
Afrikinis buivolas

**Afrikinis buivolas** arba **juodasis buivolas** (*Syncerus caffer*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis. Paplitę tropinėje Afrikoje. Gyvena didelėmis bandomis arti vandens.

Kūnas juodos spalvos, beveik plikas, kaktą dengia platūs ragų pamatai. Kūno ilgis 170–340 cm, aukštis ties ketera 100–170 cm, uodega 70–110 cm. Svoris 300–900 kg. Patinai didesni už pateles.

Yra formos: juodasis buivolas (*Syncerus caffer caffer*; aukštis apie 180 cm, juodas, ragai dideli, labai plačiais pamatais; gyvena savanose, agresyvus) ir raudonasis buivolas (*Syncerus caffer nanus*; smulkesnis, rudas, paplitęs Kongo miškuose).

## Šaltiniai
Gaūras

**Gaūras** (*Bos frontalis*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis. Paplitęs Indijoje ir Mianmaro, Malakos pusiasalio miškuose (600-1700 m virš jūros lygio). Išskiriami 3 porūšiai.

Stambus, didele ketera jautis. Patino kūno ilgis apie 3 m, aukštis ties gogu iki 2,2 m. Patinų masė iki 1000 kg. Patelės mažesnės. Kailis trumpaplaukis, tankus, tamsiai rudos ar juodos spalvos. Kojos baltos. Ragus turi ir patinai, ir patelės. Ragai dideli - patinų iki 115 cm, tarpas tarp jų būna iki 120 cm. Nuo kaktos nukrypę į šonus, truputį atgal ir užlinkę į vidų.

Gyvena miškingose vietovėse ir kalnuose. Rečiau sutinkamas krūmynuose. Laikosi arti vandens. Poligamas. Gyvena bandomis po 5-12 individų. Seni patinai gyvena pavieniui, jauni neretai sudaro atskirus būrius. Veiklus naktį. Minta medžių lapais ir šakelėmis. Rujoja nuo lapkričio iki balandžio. Nėštumas trunka 270-280 dienų, veda 1 jauniklį. Gyvena iki 30 metų. 

Nykstanti rūšis, įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą. Daugiau jų išliko tik nacionaliniuose parkuose ir rezervatuose. Pusiau domestikuotas vadinamas gajalu, arba *mithunu*. Jis yra smulkesnis ir veisiamas pietryčių Azijoje.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* 
* Baleišis, R. Pasaulio kanopiniai žvėrys. Vilnius: Vilniaus Ekologijos institutas, 2009. 68 psl. ISBN 9986-443-36-9.
Jakas

**Jakas** (*Bos grunniens*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis.

## Ypatybės

Stambus gyvūnas, kūno aukštis iki 2 m, ilgis iki 3,25 m, masė iki 1000 kg. Patelės smulkesnės. Kūnas ilgas su didele ketera, kojos trumpos. Kailio plaukai papilvėje labai ilgi ir beveik siekia žemę. Uodegos plaukai taip pat ilgi. Kailis juodas, snukio galas pilkšvas. Jauniems žvėrims ant nugaros būna siaura neryški pilkšva išilginė juosta. Ragus turi ir patinai, ir patelės. Patinų ragai užauga iki 95 cm ilgio, tarpas tarp jų siekia iki 90 cm. Ragų pamatai nukreipti į šonus, jie išlinksta į priekį ir aukštyn. Patelių ragai gerokai mažesni.

Minta skurdžia žoline augmenija, kerpėmis. Rujoja rugsėjo – spalio mėnesiais. Rujos metu tarpusavyje kovojantys patinai neretai sužeidžia vienas kitą. Nėštumas trunka 258 dienas. Gimsta vienas jauniklis, kuris kartu su motina būna apie metus. Lytiškai subręsta 1-3 metų, patinai 5 metų. Gyvena iki 25 metų.

## Paplitimas

Paplitęs Tibete. Išgyvena itin atšiauriomis klimatinėmis sąlygomis kalnuose iki 5,2 km aukščio virš jūros lygio. Laikosi nedideliais 100–10 individų būriais, seni patinai dažnai sutinkami ir pavieniui. N. Prževalskis, atradęs ir aprašęs šį žvėrį XIX a. pab., teigė stebėjęs didžiulius kelių šimtų jakų būrius.

Kadaise aukštuose Vidurio Azijos kalnuose gyveno didžiulės laukinių jakų bandos. Ilgą laiką gyvūnai buvo negailestingai naikinami ir šiuo metu laisvėje gyvenančių jakų populiaciją sudaro apie 10 000 indvidų. Saugomas Kinijoje (Tibete ir gretimose Tibeto plynaukštės provincijose, kuriose gyvena didžioji dauguma populiacijos) ir Indijoje (Ladake apie 100 individų populiacija), išnykęs Nepale, Butane. Kenčia nuo brakonieriavimo (vertinama jų mėsa), klajoklių-piemenų (poruojasi su naminiais jakais, pasitaiko nuosavybės niokojimo, žmonių sužalojimo atvejų, todėl prieš juos kartais kerštaujama). Medžiojamas tibeto vilkų, jaunikliai ir paliegę individai – rudųjų lokių, snieginių leopardų. Įrašytas į Tarptautinę raudonąją knygą.

## Prijaukinimas

Domestikuoti I tūkstantmetyje prieš mūsų erą. Naminiai jakai laikomi Tibete, Mongolijoje, Tuvoje, Altajuje, Pamyre ir Tian Šanyje. Naudojami kroviniams pernešti, auginami mėsai, pienui ir vilnai. Gali kryžmintis su galvijais.

## Šaltiniai

* Baleišis, R. Pasaulio kanopiniai žvėrys. Vilnius: Vilniaus Ekologijos institutas, 2009. 116 psl. ISBN 9986-443-36-9.
Mezoderma

**Mezoderma** – embriono vidurinysis gemalinis sluoksnis, esantis tarp ektodermos ir endodermos.
## Mezodermos sklaida
*Ašinė (chorda) yra centre
*Poašinė mezoderma (mesoderma paraxiale) ją sudaro somitomerai ir somitai
*Tarpinė mezoderma (mesoderma intermedium) ją sudaro somitų kojytės
*Šoninė mezoderma (mesoderma laminae lateralis) ją sudaro 2 lapeliai

## Chordos funkcijos
*Yra gemalinio disko ašis (pagal ją sprendžiame, kur bus vaisiaus galva, kur uodega, kur dešinė, kur kairė)
*Yra nervinės sistemos (nervinio vamzdelio) induktorius
*Yra ašinių struktūrų formavimosi pagrindas
Žmogaus chorda redukuota. Jos liekanos tarpslankstelinių diskų branduoliuose (nucleus pulpous). Chorda labai svarbi gemalui.

## Poašinė mezoderma
Ją sudaro segmentuotos struktūros (iš gabalų) – somitomerai ir somitai.

### Somitų dalys ir jų sklaida
*Sklerotomas  formuojasi ašinis skeletas (stuburas ir šonkauliai) ir nugaros smegenų dangalai (kietasis). Jo ląstelės labai greit išsisklaido ir apsupa chordą ir nervinį vamzdį
*Miotomas formuojasi kūno griaučių raumenys
*Dermatomas formuojasi nugaros tikroji oda (žmogaus odą sudaro epitelis ir tikroji oda iš jungiamųjų audinių)

## Šoninė mezoderma
Ją sudaro du nesegmentuoti lapeliai (be pertraukio einantys nuo viršutinio iki apatinio galų):
*Somatinis (pasieninis) - formuojasi galūnių kaulai, kūno (išskyrus nugarą) tikroji oda.
*Visceralinis (vidurių) - formuojasi  vidaus organų (virškinimo ir kvėpavimo), širdies, kraujagyslių raumenys ir jungiamieji audiniai.

## Tarpinė mezoderma
Tai yra segmentuotos somitų kojytės arba nefrotomai, kurie dalyvauja inkstų ir šlapimo takų, lytinių liaukų ir takų sklaidoje.
Mezenchima

**Mezenchima** – jungiamasis gemalo audinys - formuojasi iš mezodermos ir iš dalies ektodermos, ypač galvinės gemalo dalies. Ji užpildo tarpus tarp gemalinių sluoksnių, ašinių organų užuomazgų ir įeina į vaisiaus dalies placentos sudėtį.

Mezenchimą sudaro mažos, turinčios įvairaus ilgio ataugų, žvaigždinės ar verpstinės ląstelės, kurių ribos ryškios, citoplazma dažosi blyškiai. Joje yra mažų mitochondrijų, Goldžio kompleksas, gET talpyklos (cisternos) ir daug laisvųjų ribosomų. Mezenchiminės ląstelės dažnai gali aktyviai judėti, fagocituoti ir mitoziškai dalytis. Didelis ovalus, turintis daug heterochromatino branduolys turi keletą branduolėlių. Gretimų ląstelių ataugos dažnai gali jungtis sąauginėmis dėmėmis ir sudaro panašią į tinklą struktūrą. Tinklo kilpas užpildo nediferencijuota tarpląstelinė medžiaga.

Mezenchima - trumpaamžis audinys. Jos ląstelės greitai diferencijuojasi ir visa mezenchima išsenka. Iš mezenchimos formuojasi visi jungiamieji audiniai, kardiomiocitai, beveik visos neruožuotųjų raumenų ląstelės, seroziniai dangalai, kraujagyslės, kraujo ląstelės ir mikrogliocitai.

## Išnašos
Jautis

**Jautis** gali reikšti

gyvūnas:

* Jaučiai
** Naminis jautis

Zodiako žvaigždynas:
* Jautis (astronomija)

;Panašūs
* Bulius – galvijų patinas
Vožtuvų epitelinė ląstelė

**Vožtuvų endotelinės ląstelės** – vienos iš pagrindinių širdies vožtuvo ląstelių. Jos neleidžia susidaryti krešuliams ant širdies vožtuvo lapelių paviršiaus, kontaktuojančio su krauju. Ryšiai tarp endotelio ir šalia jo esančių ląstelių yra sudėtingi, jie daugiausia priklauso nuo tirpių biomolekulių, kurias sekretuoja endotelinės ląstelės. Manoma, kad vožtuvų endotelinės ląstelės reguliuoja intersticines ląsteles, panašiai, kaip endotelis reguliuoja kraujagyslių lygiųjų raumenų ląsteles.
Mažasis buivolas

**Mažasis buivolas**, arba **anoa** (*Bubalus depressicornis*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis.

Mažiausias iš buivolų, išvaizda panašus į stambią antilopę. Kūno aukštis 60-100 cm, masė 150–300 kg. Kailis tamsiai rudas, snukio galas, dėmė pakaklėje ir kojų apatinės dalys baltos. Ragai užauga iki 40 cm ilgio, beveik tiesūs, truputį nukreipti atgal ir šiek tiek į viršų.

Gyvena tik Sulavesio saloje. Kalnuose gyvenantis mažasis buivolas buvo išskirtas į atskirą rūšį – kalninį buivolą (*Bubalus quarlesi*).

Gyvena pelkėtose džiunglėse ir kalnų miškuose iki 2000 metrų aukščio. Laikosi pavieniui, poromis, kartais nedideliais būriais. Minta žoliniais augalais, medžių ir krūmų lapais, ūgliais, vaisiais, vandens augalais. Poruotis gali bet kuriuo metų laiku. Nėštumas trunka 275–315 dienų, gimsta 1 jauniklis. Subręsta 2-3 metų, gyvena iki 25 metų.

Nykstanti rūšis, įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.

## Išnašos ir šaltiniai

* Baleišis, R. Pasaulio kanopiniai žvėrys. Vilnius: Vilniaus Ekologijos institutas, 2009. 113 psl. ISBN 9986-443-36-9.
Azijinis buivolas

**Azijinis buivolas**, arba **vandeninis buivolas**, **arnis** (*Bubalus bubalis*) – jaučių (*Bovinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis.

Stambūs buivolai – kūno aukštis 150–190 cm, sveria 700–1200 kg. Patinai ir patelės su dideliais plačiai išskėstais ragais. Patinų ragai ilgi (iki 2 m), plokšti su aštria vidine briauna. Patelių ragai mažesni. Kailis tamsiai rudas, plaukai reti ir šiurkštūs. Ant uodegos galo yra ilgesnių plaukų kuokštas.

Paplitęs izoliuotose teritorijose Tunise, Indijoje, Šri Lankoje, Nepale, Mianmare, Tailande, Pietų Kinijoje, Kambodžoje, Laose ir Vietname. Gyvena džiunglėse prie vandens, krūmais apaugusiuose upių slėniuose. Gerai plaukioja. Laikosi nedideliais būriais, kuriuos sudaro senas patinas, patelė su jaunikliais ir jauni patinai. Minta vandens, pelkių ir vandens telkinių pakrančių augalais. Poruojasi įvairiu metų laiku, nėštumas trunka 300–340 dienų. Gimsta 1 jauniklis.

Retas, įrašyta į Tarptautinę raudonąją knygą.

Domestikuota forma smulkesnė, plačiai veisiama pietryčių Azijoje. Prijaukintas III tūkstantmetyje prieš mūsų erą. Naudojamas įvairiems darbams, auginamas mėsai, pienui. Naminiai buivolai išplito P. Europoje, Japonijoje, Havajuose, Centrinėje ir Pietų Amerikoje, Australijoje. Kai kuriose Australijos vietovėse yra sulaukėjusių buivolų, kurie medžiojami. Azijiniai buivolai laikomi ir medžioklės fermose JAV ir Pietų Afrikos Respublikoje.

## Šaltiniai
* Baleišis, R. Pasaulio kanopiniai žvėrys. Vilnius: Vilniaus Ekologijos institutas, 2009. 68 psl. ISBN 9986-443-36-9.
* Catalogue of Life: 2009 Annual Checklist http://www.catalogueoflife.org/show_species_details.php?record_id=5204460 (sistematinė padėtis).
Antikūnas

**Antikūnai** (*Ak*, arba imunoglobulinai *Ig*) − sudėtiniai baltyminiai glikoproteinai, kurie susidaro gyvūnų ar žmogaus organizme. Antikūnai yra sintetinami organizme, kai į jį ne pro virškinamąjį traktą patenka antigenų. Antikūnų gamyba − dalis organizmo imuninio atsako, kai infekcijos ar imunizacijos metu, dalyvaujant antigeną pateikiančioms ląstelėms ir T limfocitams stimuliuojamos B ląstelės, iš kurių vystosi plazminės ląstelės. Antikūnai nulemia humoralinį imunitetą.

Kai į kūną patenka patogeninis mikroorganizmas, antikūnai prisitvirtina prie mikroorganizmo paviršiuje esančių svetimų medžiagų (antigenų). Ši imuninė reakcija padaro įsibrovėlį nekenksmingą. Prieš savas medžiagas susidarę antikūnai vadinami *autoantikūnais*, jie sukelia autoimunines ligas.

## Tipai
Pagal būdingas fizines, chemines, struktūrines, funkcines ir antigenines ypatybes skiriamos penkios antikūnų klasės (taip pat yra ir šių klasių poklasiai):
* IgG – pagrindinis antikūnų tipas; svarbūs papildomam komplemento sistemos aktyvinimui, gali būti specifiškai surišamas makrofagų ir neutrofilų; vienintelis pereina placentą.
* IgA – dimeras, sudaro pagrindinę Ak klasę išskiriamuose skysčiuose, įskaitant seiles, ašaras, pieną, kvėpavimo takų ir žarnyno išskyras;
* IgE – svarbus alerginių reakcijų išsivystyme; jungianti prie tukliųjų ląstelių ir bazofilų Fc receptorių, kurie prijungia IgE su labai dideliu afiniškumu. Prijungtos IgE molekulės funkcionuoja kaip pasyviai įgyti Ag receptoriai. Vėlesnis Ag prijungimas sukelia įvairių citokinų ir histamino sekreciją tukliosiomis ląstelėmis ir bazofilais. Be to, tukliosios ląstelės sekretuoja veiksnius, kurie pritraukia ir aktyvina eozinofilus, turinčius Fc receptorius, surišančius IgE molekules ir galinčiau naikinti įvairius parazitus.
* IgM – pentameras, svarbus pirminio imuninio atsako formavimuisi.
* IgD – membraninis, svarbus B limfocitų brendimui.

Aktyviausiai antikūnus gamina limfocitai ir monocitai. Kraujo plazmoje esantys antikūnai įvairiai veikia į organizmą prasiskverbusius svetimkūnius: vieni juos sulipdo, kiti sulipdytas daleles nusodina, o treti tirpdo, ardo.
Antikūnų yra labai įvairių, ir kiekvienas iš jų naikina tik tuos mikroorganizmus, jų nuodus ar svetimus baltymus, dėl kurių jis susidarė. Antikūnai koduojami sudėtingos antikūnų genų sistemos.

Antikūnų preparatai vartojami ligoms diagnozuoti ir gydyti, jų išvengti. Antikūnai svarbūs transplantologijoje, kraujo grupėms nustatyti.

## Šaltiniai
Teniarinchozė

**Teniarinchozė** – parazitinė virškinimo sistemos liga. Sukėlėjas - jautinis kaspinuotis (*Taenia saginata*). Paplitusi visur, kur auginami galvijai. Lietuvoje registruojami pavieniai šios helmintozės atvejai.

Liga pasireiškia virškinimo sistemos sutrikimu, mažakraujyste, bendru silpnumu.

Diagnozuojama mikroskopu ištiriant išmatas, ieškoma kiaušinėlių ir narelių (proglotidų).

Asmeninė profilaktika – nevartoti žalios, nepatikrintos mėsos; jei šeimoje yra sergančių teniarinchoze – gerai plauti rankas pasinaudojus tualetu, prieš valgį.
Visuomeninė profilaktika – sanitarinis švietimas, sanitarinė skerdyklų, tvartų, fermų priežiūra, žmonių, dirbančių skerdyklose, fermose sveikatos tikrinimas, privaloma veterinarinė mėsos kontrolė.

## Šaltiniai
SUSE Linux

**SUSE Linux** – vienas populiariausių Europoje komercinių Linux platinamųjų paketų. Ši sistema siūloma vartotojams, kurie anksčiau naudojo Microsoft Windows operacinę sistemą ir nori pradėti naudotis Linux.

Nuo 8.0 versijos „SUSE Linux“ yra platinamas keliais skirtingais paketais:
* **Professional** – profesionalams skirtas paketas. Jame pateikiamas gausus rinkinys specialistams reikalingų programų.
* **Personal** – supaprastintas rinkinys, kuriame yra viskas, ko gali prireikti namų vartotojui.

Pagalbinė YAST2 įranga leidžia paprastai diegti paketą, yra lietuviška vartotojo aplinka.

Taip pat nuo 10-tos versijos SUSE Linux platinama dviem variantais:
# **Vien tik su atvirojo kodo programine įranga** – OSS (**O**pen **S**ource **S**oftware), kuriame yra tik atvirojo kodo programinė įranga. Esant reikalui galima atsisiųsti papildomą CD su nuosavybine PĮ.
# **Be OSS, dar įtraukta ir nuosavybinė programinė įranga** – Adobe Acrobat Reader, RealNetworks RealPlayer, Sun Java Runtime Environment, Macromedia Flash Player ir t. t.
Išleidžiama x86, x86-64 ir ppc kompiuterių architektūroms.

Nuo 10.2 Alpha 3 SUSE pervadinta į openSUSE tam, kad nebūtų painiojama su komerciniu SUSE variantu. Deja, dėl galimų patentų pažeidimų openSUSE yra apkarpyta. Pradinė versija neleidžia žiūrėti filmų tam tikrais formatais. Norint juos žiūrėti reikia iš naujo įdiegti kai kuriuos paketus.

## openSUSE

Pradedant dešimtąja versija SUSE Linux „atiduodama“ į atvirojo kodo rankas – buvo sukurtas openSUSE projektas, remiamas Novell bendrovės. Apie tai Novell paskelbė 2005 metų rugpjūčio 5 dieną San Francisko LinuxWorld konferencijoje-parodoje.
Šarvuotasis transporteris

**Šarvuotasis transporteris** (kartais vadinamas sutrumpintai **[[šarvuotis]]**), paprastai lengvai šarvuota vikšrinė ar ratinė transporto priemonė, skirta karių ir krovinių pervežimui. Paprastai transporteriai nebūna skirti pačiam mūšiui, tačiau gali palyginus saugiau nuvežti karius į mūšio vietą. Šarvai saugo nuo kulkų ir skeveldrų. Iš esmės bet kuris prieštankinis ginklas transporterį įveikia labai lengvai.

Išimtis yra *[[sunkusis šarvuotasis transporteris|sunkieji šarvuotieji transporteriai]]*, kurie yra perdaryti tankai be bokštelių. Jie turi tanko šarvuotumą, todėl mūšio lauke kur kas sunkiau sunaikinami. Sunkiojo šarvuotojo transporterio pavyzdys yra Izraelio *[[Achzarit]]*. Šie transporteriai yra perdaryti iš arabų atimti rusiški tankai T-54 ir T-55.

Paprastai transporteris varomas dyzeliniu varikliu. Kai kada galiai ir patikimumui padidinti montuojami du visiškai nepriklausomi (du starteriai, dvi aušinimo sistemos, dvi pavarų dėžės) varikliai, varantys skirtingas ašis.

Dauguma transporterių gali ir plaukti, nors audringesnėje jūroje greitai skęsta. Plaukimo greitis neviršija 3-6 kilometrų per valandą, reikalingos patogios vietos įvažiuoti ir išvažiuoti iš vandens. Prieš plaukdamas šarvuotis pakelia paprastai priekyje esantį apsaugos nuo nedidelių bangų skydą.

Net be kelio transporteris gali važiuoti 80 kilometrų per valandą ir greičiau. Jėgos stiprintuvų dėka ant plento šarvuotį valdyti ne sunkiau nei lengvąją mašiną. Tarybų Sąjungoje naudoti BMP serijos pėstininkų kovos mašinos neturėjo nei durų užrakto, nei užvedimo raktelio; variklis būdavo paleidžiamas paspaudus mygtuką.

Vikšrai paprastai padidina pravažumą, tačiau kalnuotose vietovėse jie praslysta per akmenis, todėl ten geriau tinka ratiniai šarvuočiai.

NATO šalyse labiausiai paplitęs transporteris yra JAV gamybos M113, kuris pradėtas naudoti dar XX a. šeštajame dešimtmetyje NATO šalyse bei JAV dabartinių ar buvusių sąjungininkų armijose.

Ratinio transporterio pavyzdžiu galėtų būti Vokietijos kariuomenės „Fuchs“ šarvuotis.

Transporteriai ir ypač pėstininkų kovos mašinos pakeitė kai kur anksčiau naudotą daug pavojingesnę tankų desanto taktiką.
Oro pagalvė

**Oro pagalvė** yra automobilių saugumo sistemos dalis, kurios veikimo principas yra pakankamai paprastas: kai automobilio davikliai, įtaisyti svarbiose automobilio vietose, užfiksuoja smūgį, jie perduoda signalą centrinei stebėjimo sistemai, kuri aktyvuoja oro pagalvę. Oro pagalvė aktyvuojama iššaunant piropatroną į „didelio atsparumo oro balioną“, kuris sušvelnina vairuotojo ar keleivio smūgį veidu, krūtine ar galva į automobilio kietas dalis. Kai kuriuose automobiliuose avarijos atveju piropatronai taip pat įtempia saugos diržus. Oro pagalvės išradėju yra laikomas Amerikietis Allen Breed. Jis išrado  pirmąjį  jutiklį ir oro pagalvių saugos sistemas 1968 metais.

1987 m. modelis *Porsche 944 turbo*, tapo pirmuoju automobiliu, kuris turėjo vairuotojo ir keleivio oro pagalves kaip standartinę įrangą. Taip pat tais metais buvo įmontuota pirmoji oro pagalvė japoniškame automobilyje *[[Honda]] Legend*.

**Naujas saugumo standartas**

Nuo 1998–ųjų daugumoje šalių buvo priimtas įstatymas, pagal kurį visi nauji lengvieji automobiliai turi turėti oro pagalves vairuotojo ir keleivio pusėse. Dar po metų tai buvo būtina ir lengviems krovininiams automobiliams. Statistika pažymi, kad priėmus šiuos įstatymus, oro pagalvės mirtinų sužalojimų tikimybę sumažino net 30 procentų. Manoma, kad šis procentas didės, mat rinką jau pasiekia naujos saugos sistemos, turinčios ne dvi ar keturias, bet net šešias ar aštuonias oro pagalves.
Funikulierius

**Funikulierius** ( <  – „virvutė, lynas“) – trumpas geležinkelis su lynine traukle, įrengiamas stačiuose šlaituose keleiviams vežti. Bėgių keliu važiuoja lyno tempiami vagonai. Daugiausia keltuvai naudojami kalnuotose šalyse. Funikulierius naudojamas keleiviams kelti aukštyn kalno šlaitu, todėl jis laikomas keltuvų rūšimi. Funikulieriaus mechanizmo pagrindinė dalis yra lynas, todėl funikulierius kartais vadinamas *lyniniu keltuvu*, nors tai nėra teisinga, kadangi lyninių keltuvų yra ir kitokių, pvz., lyniniai slidininkų keltuvai. Šlaito statumas neviršija 35 laipsnių.

Europoje šiuo metu veikia apie 80 žmones keliančių funikulierių. Kaune esantys du funikulieriai (Aleksoto funikulierius ir Žaliakalnio funikulierius) priskiriami prie seniausių, jie paskelbti technikos paminklais.

## Istorija

Funikulieriaus idėja pasiūlyta dar 1825 m., tačiau įgyvendinta tik 1854 m. Genujoje (Italija) ir Zemeringe (Austrija). Seniausias veikiantis visuomenės poreikiams skirtas funikulierius atidarytas Budapešte.

## Lietuva

Lietuvoje veikia 3 funikulieriai – Žaliakalnio funikulierius ir Aleksoto funikulierius Kaune ir Gedimino kalno funikulierius Vilniuje. Kauno funikulieriai yra vienkeliai su dviem vagonais, kurie prasilenkia kelio viduryje.
* Žaliakalnio funikulierių 1931 m. įrengė Vokietijos firma AEG. Polinkio kampas – 14° 39', kelio ilgis – 142 m. Kelionė trunka pusantros minutės, vagone telpa 35 žmonės. Iš pradžių manyta, kad funikulierius bus nepopuliarus, todėl vienas jo vagonėlis atsvarai buvo prikrautas balasto. Tačiau greit balastą teko išmesti. Žaliakalnio funikulierius – kultūros paminklas.
* Aleksoto funikulierius pastatytas Šveicarijos firmos 1935 m. Polinkio kampas – 18°, kelio ilgis – 132,9 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lietuvos keltuvai (Funiculars.net)
* Walter Hefti. Schienenseilbahnen in aller Welt : schiefe Seilebenen, Standseilbahnen, Kabelbahnen. – Basel, Stuttgart; Birkhäuser, 1975.
Piranijos

**Piranijos** (*Pygocentrus*) – nemėgstančios sūraus vandens plėšrios kaulinės žuvys, turinčios aštrius dantis. Kūnas aukštas, ilgis 13-30 cm. 

Sutinkamos Pietų Amerikos upėse, pradedant Orinoko ir baigiant La Plata. Šios žuvys, nors ir nėra didelės, yra pavojingos net dideliems gyvūnams. Dažniausiai gyvena būriais. 

Kai kurios piranijų rūšys:
* Juodataškė piranija (*Pygocentrus cariba*) 
* Raudonoji piranija (*Pygocentrus nattereri*) 
* Sanfrancisko piranija (*Pygocentrus piraya*)
Vandeninis ožys

**Vandeninis ožys** (*Kobus ellipsiprymnus*) – vandeninių ožių (*Reduncinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis. Rūšis paplitusi Afrikoje: porūšis *defassa* daugiausia Sahelyje ir Didžiųjų ežerų baseine, o *ellipsiprymnus* – pietryčių Afrikoje nuo Pietų Afrikos Respublikos iki Somalio.

Kūnas 1,77–2,35 m ilgio, aukštis ties pečiais 1,20–1,36 m, sveria 160–300 kg. Patinai turi 55–99 cm ilgio išlenktus ragus. Kailis nuo pilko iki rausvarudžio, su amžiumi tamsėja. Kojų apatinė dalis juoda, su žiedais ties kanopomis. Kūnas ir kaklas ilgas, kojos trumpos. Ant sprando turi karčius.

Patelė po 9–9,5 mėnesio nėštumo atsiveda 1 jauniklį. Jis gimsta krūmuose ir ten slapstosi 2–4 savaites. Žindomas 6–7 mėnesius. Išgyvena ~18 metų.

Vandeniniai ožiai gyvena savanose, netoli vandens telkinių. Laikosi laisvos hierarchijos bandomis. Subrendę patinai laikosi atskiromis grupėmis. Minta įvairia žole, turi dažnai gerti vandenį.

Vandeniniai ožiai kartais medžiojami žmonių dėl mėsos. Savanos plėšrūnų (liūtų, hienų, leopardų) grobis.


Waterbuck (2812653159).jpg|Patelė (*K. e. ellipsiprymnus*)
Waterbucks (Kobus ellipsiprymnus) females and young ... (51957370942).jpg|Dvi patelės ir jauniklis (*K. e. ellipsiprymnus*)
Kruger National Park, South Africa (36041218084).jpg|Grupė vandeninių ožių (*K. e. ellipsiprymnus*)
Defassa Waterbuck (Kobus defassa) (6937127812).jpg|Patinas iš šono (*K. e. defassa*)


## Šaltiniai
Kristalinė gardelė

**Kristalinė gardelė** – chemijoje, fizikoje bei kai kuriose kitose gamtos mokslų šakose vartojamas terminas, apibūdinantis tvarkingą atomų, molekulių ar jonų išsidėstymą kai kurių medžiagų struktūroje.

Apie mineralų kristalus plačiau skaitykite straipsnyje kristalas.

## Gardelės sandara
Kristalinė gardelė yra sudaryta iš dviejų dalių:
* tam tikru būdu erdvėje išdėstytų taškų;
* kiekvienam iš tų taškų priskirto atomų rinkinio.

Taškų išdėstymas turi tenkinti pagrindinę taisyklę: nepriklausomai nuo to, kuris taškas bus parinktas atskaitos sistemos pradžia, visa jų sistema turi atrodyti vienodai. Tokia sistema gali būti aprašyta vektoriais: jei
: u_1, u_2, u_3\,
yra vektoriai (vadinamieji baziniai vektoriai), nurodantys atstumus nuo vieno taško iki trijų artimiausių jam taškų, ir tie vektoriai nėra vienoje plokštumoje, tuomet kiekvienas gardelės taškas gali būti aprašytas vektoriumi
: R = au_1 + bu_2 + cu_3\,,
kur a, b ir c yra sveikieji skaičiai.

Pagal bazinių vektorių padėtis vienas kito atžvilgiu, kristalinės gardelės skirstomos į 32 tipus. Dažniausiai sutinkami yra kubo formos gardelių tipai – (), bei šešiakampė () gardelė.

Kiekvienam gardelės taškui gali būti priskirta po vieną ar keletą atomų. Dauguma elementų turi gardeles su vienu atomu prie kiekvieno taško, tačiau kai kurios jų struktūros (pavyzdžiui, deimantas) turi po keletą atomų. Dauguma junginių turi po keletą skirtingų elementų atomų, susietų su kiekvienu tašku (pavyzdžiui, natrio chloridas kiekvienam gardelės taškui turi po vieną natrio ir vieną chloro atomą).

## Vienetinė ląstelė
Kiekvienoje gardelėje galima išskirti vienetines ląsteles. Vienetinė ląstelė – tokia gardelės dalis, kurią nukopijavus per visus arba dalį įmanomų gardelės vektorių, atkuriama visa gardelės struktūra. Jei toks atkūrimas įmanomas tik nukopijavus ląstelę per visus vektorius, ląstelė vadinama pirmine vienetine ląstele. Praktiniams skaičiavimams dažnai patogiau naudoti didesnes vienetines ląsteles, kurių forma yra lengviau aprašoma.

Atstumas tarp vienetinių ląstelių vadinamas *[[gardelės konstanta]]*.

## Fizikinės savybės
Kristalinė gardelė nulemia daugelį elementų fizikinių savybių.

* Priklausomai nuo gardelės simetriškumo, elementai gali turėti labai skirtingas atsparumo spaudimui reikšmes skirtingomis kryptimis.
* Tas pat galioja ir elektriniam laidumui.
* Gardelės buvimas leidžia paaiškinti skirtumus tarp metalų, puslaidininkių ir izoliatorių elektrinio laidumo.
Pelkinis ožys

**Pelkinis ožys** (*Kobus kob*) – vandeninių ožių (*Reduncinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis. Paplitęs Afrikos savanose nuo Senegalo iki vakarų Etiopijos ir Viktorijos ežero šiaurinės pakrantės. Gyvena drėgnose pievose ir mažai miškingose ​vietovėse.
Ličis

:: *Apie vaismedį žr. [[kininis ličis]]*.

**Ličis** (*Kobus leche*) – vandeninių ožių (*Reduncinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis. Rūšis paplitusi vidurio–pietų Afrikoje: daugiausia Zambijoje, taip pat Angoloje, Botsvanoje, Kongo Demokratinės Respublikos pietuose, Namibijoje (Kaprivio ruože).

Tai vidutinio dydžio antilopė, kurios kūno aukštis 0,9–1,12 m, svoris 61,6–128 kg. Kailis kaštoninės spalvos, papilvė, gerklė ir skruostai balti. Patinų kailis su amžiumi patamsėja. Kojos tamsios. Ragai gana ploni, 45–92 cm ilgio. Kanopos pritaikytos judėti pelkėtu paviršiumi.

Patelė, po 7–8 mėnesių nėštumo, atsiveda 1 jauniklį, paprastai drėgnuoju metų laiku, tarp liepos vidurio ir rugsėjo vidurio. Gimęs jauniklis laikosi paslėptas sausoje vietoje. Vėliau jaunikliai sudaro atskiras, nuo motinų mažai priklausomas bandas. Išgyvena ~15 metų.

Ličiai gyvena upių salpose, šlapynėse, drėgnose vietose netoli vandens telkinių (Okavango deltoje, Bangveulu ežero pelkėse, Zambezės, Kafuė slėniuose ir kt.). Patinai laikosi atokiau nuo patelių, ne tokie priklausomi nuo vandens, todėl daugiau keliauja. Patelių bandos neorganizuotos, neturi ryškios lyderės. Ličiai maitinasi drėgnų vietų žoline augalija, dažnai įsibridę giliai į vandenį.

Ličiai medžiojami dėl mėsos ir sportinio intereso, tačiau populiacija labiausiai sumažėjo dėl upėse įrengtų hidroelektrinių, kurios pakeitė vandens režimą.


Kobus leche - Réserve africaine de Sigean 01.jpg|Ličių ir baltųjų gandrų grupė
Red lechwe (Kobus leche leche) juvenile.jpg|Ličio jauniklis
Leaping Lechwe.jpg|Ličis, šuoliuojantis per vandenį
Antelope (44951819944).jpg|Besikaunantys ličiai


## Šaltiniai
Puku

**Puku** (*Kobus vardonii*) – vandeninių ožių (*Reduncinae*) pošeimio dykaraginis žinduolis. Rūšis paplitusi Afrikoje, į pietus nuo pusiaujo – Zambijoje, Tanzanijoje, Malavyje, Angoloje, Kongo Demokratinės Respublikos pietuose (Katangoje), Botsvanoje.

Tai vidutinio dydžio antilopė. Kūnas 1,26–1,42 m ilgio, sveria 60–92 kg. Kailis auksiškai geltonas, kakta rudesnė, papilvė, kaklas, viršutinė lūpa, kailis apie akis baltas. Uodega nepasišiaušusi, ilgais plaukas ant galiuko. Patinai turi lyros formos ragus. Patelės ~11 kg lengvesnės už patinus.

Po 8 mėnesių neštumo patelė atsiveda 1 jauniklį, paprastai per liūčių laikotarpį. Jauniklis laikosi pasislėpęs augmenijoje ir žįsta ~6 mėnesius. Gamtoje gali išgyventi iki 17 metų.

Puku gyvena savanose, upių salpose. Laikosi netoli vandens telkinių. Patelės laikosi bandose po 6–20, bet hierarchijos nėra, sudėtis nuolat kinta. Maitinasi įvairiomis daugiametėmis žolėmis.

Žmonių medžiojamos dėl mėsos, kailio. Populiacija daugelyje arealo vietų mažėjanti. Pavojų kelia medžioklė, buveinių mažėjimas dėl žemdirbystės, gyvulininkystės, gyvenviečių plėtros.


Puku Fawn Suckling Kafue Jul23 A7R 05264.jpg|Puku patelė su jaunikliu
Puku female, South Luangwa.jpg|Puku patelė su jaunikliu
Southern puku (Kobus vardonii vardonii) fawn.jpg|Jauna patelė
Kobus vardonii (male portrait).jpg|Patinas iš arti


## Šaltiniai
Karvinė antilopė

**Karvinė antilopė** arba **kongonis** (*Alcelaphus buselaphus*) – dykaraginių (*Bovidae*) šeimos žinduolis. Paplitęs Afrikos savanose: seniau gyveno beveik visuose žemyno žolynų plotuose, bet dėl medžioklės, buveinių nykimo, gyvulininkystės plėtros daug kur išnyko. Dabar gausiausios Pietų ir Rytų Afrikoje, taip pat sutinkamos Sahelyje, Etiopijoje.

Tai stambi, 1,5–2,45 m ilgio, 1,1–1,5 m aukščio ties ketera antilopė, sverianti 75–200 kg. Nugara nuožulni, kojos ilgos. Kailis nuo smėlinės iki rusvai pilkos spalvos. Abiejų lyčių atstovai turi 45–70 cm ilgio atgal užlenktus ragus.

Karvinės antilopės gyvena savanose, krūmynuose, kartais miškuose. Gyvena kaimenėmis iki 300 narių, bet kartais susiburia ir į 1000 narių dydžio būrius. Maitinasi žole.

Medžiojama dėl mėsos, kaip trofėjus. Konkuruoja su galvijais dėl ganyklų. Dalis porūšių nyksta dėl medžioklės, buveinių naikinimo ir gyvulininkystės plėtros.

## Šaltiniai
Dryžuotoji gnu

**Dryžuotoji gnu** (*Connochaetes taurinus*) – dykaraginių (*Bovidae*) šeimos žinduolis. Rūšis paplitusi Pietų ir Rytų Afrikoje: nuo Pietų Afrikos Respublikos (Oranžinės upės) iki vidurio Kenijos. Išskiriami 5 porūšiai.

Kūnas ~1,23 m ilgio, sveria 118–270 kg. Tai stambi, kresna, juodo kailio antilopė, lenktais, panašiais į galvijų ragais (nuo baltauodegės gnu skiriasi tuo, kad ragai užlenkti į šonus, o ne į priekį). Per sprandą ir nugarą nusidriekę juodi dryžiai. Karčiai sugulę per sklastymą, barzda didelė, apžėlusi visą kaklą. Tiek karčiai, tiek barzda dažniausiai šviesių spalvų.

Dryžuotosios gnu gyvena daugiausia drėgnose akacijų savanose, bet gali būti sutinkamos ir tankiuose krūmynuose ar atvirose upių salpose. Gyvena didelėmis bandomis – kuomet laikosi vienoje vietoje banda labiau apibrėžta, o migruojant susiburia į dideles (iki kelių tūkstančių individų) pasklidas kaimenes. Laikosi netoli vandens telkinių. Drėgnuoju ir sausuoju metų laikais ganosi skirtinguose plotuose. Ėda žoles, krūmų lapus.

Dryžuotosios gnu – svarbus Afrikos savanos plėšrūnų (liūtų, hienų, gepardų) grobis. Didelėse bandose esančios gnu dažniau užpuolamos – matyt, todėl, kad didelėse kaimenėse antilopės tampa ne tokios atsargios. Perneša galvijų ligas, gali užimti jų ganyklas.


Wildebeest Connochaetes taurinus in Tanzania 4248 Nevit.jpg|Dryžuotųjų gnu banda Tanzanijoje
Connochaetes taurinus -Ngorongoro Crater, Tanzania-8.jpg|Patelė su jaunikliu
2012-wildebeest-fight.jpg|Patinų kautynės
202008- Porini Mara Trip-68 (50232722832).jpg|Gnu kaimenė prie vandens telkinio


## Šaltiniai
Baltauodegė gnu

**Baltauodegė gnu** (*Connochaetes gnou*) – dykaraginių (*Bovidae*) šeimos žinduolis. Rūšis paplitusi Pietų Afrikos Respublikoje, įveista Namibijoje.

Kūno ilgis iki 2 m, aukštis ties ketera 1,11–1,21 m, sveria 110–157 kg. Kailis juodas, patinų tamsesnis negu patelių. Kaip ir dryžuotoji gnu turi barzdą ir karčius, tačiau pastarieji ne sugulę, o pasišiaušę. Barzda trumpesnė, dengia tik smakrą. Ragai ilgi, lenkti į priekį, 78 cm ilgio (priešingai, nei dryžuotosios, kurios lenkti į šonus).

Gyvena savanų plotuose, krūmynuose (vadinamajame Karu), dėl tankesnio nei dryžuotosios gnu kailio gali pakęsti vėsų orą. Gyvena migruojančiomis bandomis, agresyvaus būdo. Maitinasi krūmų lapais, šakelėmis. Perneša parazitus, galvijų ligas. Svarbus stambiųjų plėšrūnų grobis.

XIX a. baltauodegės gnu smarkiai išmedžiotos dėl mėsos, kailio, gyvulininkystės plotų plėtros. Didžiojoje PAR dalyje, Lesote, Esvatinyje išnyko, vėliau populiacija atkurta iš negausių likusių individų.

## Šaltiniai
Lichtenšteino antilopė

**Lichtenšteino antilopė** (*Sigmoceros lichtensteinii*) – dykaraginių (*Bovidae*) šeimos žinduolis, paplitęs pietryčių–pietų Centrinės Afrikos savanose ir miombo miškuose.

Lichtenšteino antilopė traktuojama kaip hartebesto (*Alcelaphus buselaphus*) porūšis (*A. b. lichtensteinii*), o dalyje literatūros – kaip atskira rūšis (kartais išskiriant gentį *Sigmoceros*).

## Išvaizda
Lichtenšteino antilopė – stambi, aukštapetė galvijinių antilopių atstovė. Suaugusių individų kūno masė paprastai siekia apie 165–180 kg, o gyvenimo trukmė gali siekti apie 15 metų. Būdinga preorbitalinių liaukų sekrecija ir tamsesnės dėmės už pečių, siejamos su gyvūno pavadinimo kilme (angl. *hartebeest*).

## Paplitimas ir buveinė

Lichtenšteino antilopė (*Alcelaphus buselaphus* porūšis) yra aptinkama Angoloje, Malavyje, Mozambike, Tanzanijoje, Zambijoje ir Zimbabvėje, o Burundyje laikoma išnykusia. Anksčiau ji buvo plačiai paplitusi miombo miškuose pietų–centrinėje Afrikoje, tačiau šiuo metu daugiausia sutinkama saugomose teritorijose Tanzanijoje, Mozambike ir Zambijoje. Angoloje ji gali būti išnykusi.

Rūšis siejama su miombo zona ir atviromis miškų–žolynų sandūromis (ekotonais), dažnai – su drėgnesnėmis vietomis (pvz., dambomis) ir žolynų properšomis miškuose. Antilopės vengia tankiai uždarų miškų masyvų. Nurodoma, kad ji yra priklausoma nuo paviršinio vandens šaltinių.

## Elgsena ir mityba
Rūšis yra bandinė ir pasižymi teritoriniu elgesiu. Būriai, kuriuos sudaro teritoriją saugantis patinas, patelių grupė ir jaunikliai. Tipinis užimamos teritorijos dydis gali būti apie 250 ha, o patinai aktyviai gina teritoriją nuo kitų patinų.

Minta daugiausia žolėmis, dažnai traukia degėsių plotai su atžėlusia augmenija. Kartais gali ėsti ir sumedėjusių augalų dalis. Lichtenšteino antilopė yra labiau pakanti miškingesnėms buveinėms ir aukštesnei žolei nei kai kurios kitos galvijinės antilopės, todėl dažnai laikoma ekotono rūšimi.

## Dauginimasis
Poravimosi laikotarpis dažniausiai tęsiasi nuo lapkričio iki sausio, o jauniklių vedimas dažniau fiksuojamas liepos–rugsėjo mėnesiais. Nėštumas trunka apie 240 dienų, jaunikliai žindomi maždaug 6–8 mėnesius. Patelės lytiškai subręsta apie 15–18 mėn., o patinai – apie 2 metus.

## Apsauga
Pasaulinės gamtos apsaugos organizacijos vertinimu, Lichtenšteino antilopė priskiriama prie susirūpinimo nekeliančių rūšių kategorijos, o populiacijos tendencija įvardijama kaip stabili. Rūšis yra pažeidžiama dėl medžioklės ir buveinių nykimo, susijusio su žemės ūkio plėtra, o išlikimas stipriai priklauso nuo veiksmingos apsaugos didelėse saugomose teritorijose. Tarp svarbiausių teritorijų, kuriose išlieka reikšmingos populiacijos, minimos Seluso ekosistema ir kitos saugomos vietovės Tanzanijoje, taip pat Kafuė nacionalinis parkas ir Luangvos Zambijoje.

## Šaltiniai
Osana

**Osana**, (**Hosianna**, **Hosanna**) – sveikinimo šūk(sn)is, tariamas Šv. Mišių metu, ortodoksų bei evangelikų pamaldose, giedamas Sanctus giesmės metu.

## Istorija
Posakis randamas Evangelijose (Biblija) tokia forma: „*Osana Dovydo Sūnui, garbė tam, kuris ateina Viešpaties vardu*“. Taip sveikintas Jėzus Kristus, atjojęs asilu į Jeruzalę. Šv. Mišių metu naudojamas posakis, kai ruošiamasi priimti Eucharistijos sakramentą Ostijos pavidalu.

## Biblijoje

Originalus pasakymas hebrajų kalba **Hoscha na** sietinas su hebraišku vardu „Jėzus“, „Jehošua“ (Jahvė yra pagalba).

Osana minimas 118-oje Psalmėje (pagal hebraišką skaičiavimą, 117 – pagal graikišką). Biblijose ne hebrajų kalba posakis dažniausiai yra verčiamas į atitinkamas kalbas. Tai gali reikšti taip pat „O Dieve, padėk (gi)!“ bei kita.

## Judaizme

Ši psalmė Judaizme – Pascha – liturgijos kulminacija, Jėzaus laikais švęsta Jeruzalės šventykloje. Kadangi Jėzus atvyko į Pessach šventę, sveikinimo šūksnis Osana buvo siejamas su juo, kadangi iš jo tikėtasi kartu ir Dievo pagalbos. Tačiau tikėjęsi romėnų išvijimo iš Jeruzalės žydai ir jų lūkesčiai buvo nuvilti.

Judaizmo liturgikoje randami pasikatojančios vokacijos, šūksniai kaip **Hoscha na** Sukkot metu – ypač septintąją dieną, kuri be to reiškia ir „Osanų Osana“.

## Nuorodos

*
Bachem Ba 349

**Bachem Ba 349** – Antrojo pasaulio karo laikų Vokietijos eksperimentinis raketinis naikintuvas, labiau panašus į „žemė - oras“ tipo raketą.

Šis lėktuvas pakildavo vertikaliai, varomas pagrindinio variklio ir keturių pagalbinių raketų, kurios veikdavo maždaug 10-12 sekundžių. Visi varikliai kartu sukurdavo apie 4800 jėgos kilogramų trauką. Lėktuvui pakilti buvo nutiesti 25 metrų aukščio metaliniai „bėgiai į dangų“. Bėgių pabaigoje greitis jau būdavo pakankamas stabiliam skrydžiui užtikrinti.

Lėktuvo užduotis buvo naikinti bombonešius. Didžiąją kelio dalį jis skrisdavo radijo bangomis valdomas iš žemės, valdymą pilotui perduodant tik prieš pat atakuojant taikinį. Pilotas turėjo nukreipti lėktuvą tinkama kryptimi, numesti jo plastikinę „nosį“ ir iššauti salvę priešlėktuvinių raketų. Tuo metu lėktuvas pakildavo aukščiau praskrendančių bombonešių. Pasibaigus kurui, jis krisdavo žemyn (buvo tikimasi, jog krisdamas gali kliudyti kokį nors priešo lėktuvą). Pilotas turėjo iššokti parašiutu, nors kitur rašoma, kad jo išsigelbėjimo tikimybė nelabai daug skyrėsi nuo japonų kamikadzės. Neketinant leistis, nebuvo reikalingas ir tūpimo takas, kurio tokiam greitam, mažo ploto sparnus turinčiam lėktuvui būtų reikėję netrumpo (tokį taką būtų buvę nesunku subombarduoti).

Vėliau šis projektas buvo kiek pakeistas: pasisekus ne tik pilotas, bet ir pats lėktuvas turėjo nusileisti savo atskiru parašiutu. Natūralaus dydžio modelių bandymai buvo iš esmės sėkmingi, nors paaiškėjo, jog bent jau lėktuvo parašiutu išgelbėti neįmanoma.
Pirmą ir vienintelį kartą šis lėktuvas pakilo 1945 metų kovo 1 d. Startas buvo sėkmingas, tačiau maždaug 500 m aukštyje nelauktai atsivožė piloto kabinos dangtis. Lėktuvas staiga apsisuko ir nulėkė tiesiai žemyn, pilotas *Lothar Sieber* žuvo. Daugiau mėginimų nebuvo, kadangi jau po mėnesio bandymų kompleksą užėmė amerikiečių karinės pajėgos.

Manoma, jog tai vienas pačių neįprasčiausių kada nors pagamintų ginklų.
Mėlynasis dukeris

**Mėlynasis dukeris ** (*Cephalophus monticola*) – dukerių (*Cephalophinae*) pošeimio dykaraginių (*Bovidae*) žinduolis. Gyvena Vidurio ir Pietų Afrikoje.
Etnologija

**Etnologija** ( – tauta; **tautotyra**) – humanitarinis mokslas, tiriantis vietines etnines grupes bei jų kultūrą pasitelkiant etnografiją. Nagrinėja globalių (akultūracijos, urbanizacijos, sekuliarizacijos, modernizacijos) bei lokalių (kultūrinio tęstinumo, paveldo, regioninės ir vietinės liaudies kultūros) reiškinių sąveiką kultūroje.

Europietiškoji etnologija pradėjo formuotis XIX a. antroje pusėje kolonijų neturinčiose Europos šalyse kilus romantizmo, nacionalizmo idėjoms. Susigriebta kaimo vietovėse rinkti tautosakos ir materialinės kultūros paveldą. Pirmiausia šios studijos tapo mokslinėmis Vokietijoje ir Austrijoje. XIX a. pab. – XX a. pradž. etnologija tapo savarankiška disciplina.

Etnologija kai kuriose šalyse, tame tarpe ir Lietuvoje, siejama ar net tapatinama su folkloristika, antropologija, sociologija, kultūros studijomis, istorija. Europietiškai entologijos tradicijai visų pirma būdinga domėjimasis savo tautos kultūra, jos lyginimas tarpkultūriniame kontekste. Kai tuo tarpu antropologija savo ištakomis susijusi su buvusių kolonijinių valstybių akademine tradicija. Lietuvos etnologijai įtakos turėjo Europos etnografija, Austrijos, Lenkijos, Vokietijos ir Rusijos etnologijos tradicijos, kultūrinis istorinis metodas ir liaudies žinių studijos.

## Šaltiniai
Apatiniai drabužiai

**Apatiniai drabužiai** (arba **apatinis trikotažas**, tiesiog **apatiniai**, **baltiniai**) – tai žmogaus apranga, kuri yra dėvima ant nuogo kūno, dažniausiai – po viršutiniais drabužiais. Kadangi ji dėvima tiesiog ant odos, ją būtina reguliariai skalbti ir keisti. Daugiausia apatinis trikotažas naudojamas intymioms kūno vietoms pridengti (kelnaitės, liemenėlė, ir kt.), tačiau yra ir kitoks (kojinės, pėdkelnės ir kt.).

Pastaraisiais metais ypač ima plisti erotinis trikotažas – apatinis trikotažas, turintis erotinių motyvų.

Tarptautinė apatinių drabužių diena yra rugpjūčio 10-oji.

## Istorija
### Senovė ir Antika
Dabartine prasme apatiniai drabužiai senovėje nebuvo žinomi. Savo forma ir paskirtimi artimiausiu apatiniams drabužiams apranga buvo klubų raiščiai.
Vištytis (reikšmės)

**Vištyčiu** vadinama:

* ežeras tarp Lietuvos ir Karaliaučiaus krašto – Vištyčio ežeras;
* miestelis Vilkaviškio rajono savivaldybėje – Vištytis;
* kalva prie ežero – Vištyčio piliakalnis.
Zigota

**Zigota**  ( – 'susijungta į porą') – po apvaisinimo susidariusi diploidinė ląstelė, iš kurios ima augti ir vystytis naujas organizmas. Dažniausiai zigota susidaro susijungus lytinėms ląstelėms (gametoms): vyriškajai (spermatozoidui) su moteriškąja (kiaušialąste). Lytinių ląstelių branduoliai susijungia ir tampa vienu. Tokiam branduoliui dalijantis mitoziškai ląstelių skaičius vis dvigubėja. Vėliau zigota tampa gemalu.

Dvyniai vystosi arba iš vienos zigotos (homozigotiniai arba monozigotiniai) arba iš dviejų (heterozigotiniai arba dizigotiniai). Pirmieji turi vienodą genofondą, antrieji – skirtingą.

## Šaltiniai
Ankoridžas

**Ankoridžas** () – miestas JAV, Aliaskos valstijos pietuose; didžiausias valstijoje. 2010 m. JAV gyventojų surašymo duomenimis, mieste gyveno 291 826 gyventojai – daugiau nei 40 % visos valstijos populiacijos. Ankoridžas išsidėstęs pietinėje Aliaskos dalyje, prie Kuko užutėkio, Aliaskos įlankos. Išplėtota žuvų perdirbimo, poligrafijos pramonė. Veikia Ankoridžo tarptautinis oro uostas, kuris yra vienas stambiausių pasaulyje pagal pervežamų krovinių kiekį. Šalia miesto įkurta jungtinė *Elmendorfo–Richardsono* karo bazė. Veikia du universitetai.

## Istorija
1912 m. Aliaskai tapus JAV dalimi, tikėdamiesi rasti aukso (jo buvo aptikta dar XIX a. netoli dabartinės miesto vietos) čia ėmė keltis žmonės.  Ankoridžas įkurtas 1914 m., kai pro šią vietovę nuspręsta nutiesti Aliaskos geležinkelį. 1920 m. Ankoridžui buvo suteiktos miesto teisės. Antrojo pasaulinio karo metu tapo svarbiu centru, transportuojant pajėgas ir krovinius. 1964 m. kovo 27 d. Ankoridžas labai nukentėjo nuo žemės drebėjimo. 1968 m. šiaurės Aliaskoje atradus naujus naftos telkinius, Ankoridžas labai išaugo. 

## Klimatas

Nors Ankoridžas pagal Kiopeno klimato klasifikaciją priskiriamas subarktinio klimato sričiai, dėl netoli miesto tekančios Aliaskos srovės Ankoridžo klimatas yra sąlyginai švelnus. Mieste žiemą iškrenta daug sniego, nors daugiausia kritulių pasitaiko švelnios vasaros pabaigoje.

## Demografija

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Municipality of Anchorage oficiali svetainė
* Virtualus foto turas po Ankoridžą