open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Bajorėlių koplyčia

**Bajorėlių koplyčia** – koplyčia, esanti Bajorėlių kaimo senosiose katalikų kapinėse, Zarasų rajone, Salako seniūnijoje, prie kelio , apie 7 km į pietvakarius nuo Salako. Koplyčia yra Zarasų rajono vietinės reikšmės dailės paminklas (1990 m. gruodžio 21 d. potvarkis Nr. 285).

 

Ištuštėjusio kaimo kapinės yra 42x26 m dydžio, aptvertos laisvai sudėtų lauko riedulių tvora, apaugusios medžiais. Kapinės įsikūrusios ant kalvelės, įsiterpusios tarp žvyrkelio ir miško, tvarkomos, jose dar 1991 m. palaidotas žmogus. Kapinių viduryje stovinti koplyčia prižiūrėta, kvadratinio plano 3x3 m, medinė. Buvo tvarkoma 1990 m. (uždengta skardiniu stogu).

Pastatas pakeltas ant aukštų pamatų, įrengti betoniniai laiptai su priengio aikštele. Keturšlaitį stogą vainikuoja kaltinis kryžius. Nedidelėje koplyčios erdvėje įrengtas altorėlis, pakabinti šventųjų paveikslai, kampe išsitenka tradicinių formų klausykla. Prijungta elektra.

## Istorija

Koplyčią 1936 m. lankė muziejininkų ekspedicija po Rytų Lietuvą, užrašiusi:
:*„Vidury kapelių stovi sena medžio koplytėlė, panaši į kokią būdą. Koplytėlės viduje Kristaus nukryžiuoto medinis drožinys. Daugelis buvusių koplytėlės pagražinimų jau nupuvę ir nubyrėję.“*

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Bajorėlių kapinės žemėlapyje (''wikimapia.org'')
Turkanai

**Turkanai** (sav. *ŋaTurkana*) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti nilotams. Gyvena šiaurės vakarų Kenijoje ir Etiopijoje, Turkanos ežero apylinkėse. Populiacija – beveik 1 mln. žmonių (XX a. II pusėje – 360 000). Kalba turkanų kalba, priskiriama Rytų Sudano kalboms. Dauguma turkanų išpažįsta tradicinę savo tikybą, kiti – musulmonai (sunitai).

Turkanai verčiasi klajokline gyvulininkyste (galvijai, ožkos, avys, taip pat kupranugariai, XIX a. įsigyti Somalyje). Ganymo vietose kartais vysto žemdirbystę. Nuo XX a. vid. gyvenantys prie Turkanos ežero užsiima žvejyba (nors daliai turkanų tai išlieka tabu).

Savo ovalaus plano būstą turkanai stato iš džiovinto mėšlo. Nuo XX a. vid. kai kurie kuriasi nuolatinėse gyvenvietėse, kuriose yra pagrindinės administracinės ir ūkinės reikmės.

Tradiciniai turkanų rūbai – audeklinis apdaras (vyrų) ir prikyštė (moterų). Gausiai puošia kūną ir rūbus, dažosi ochra, kuria įmantrias šukuosenas. Vyrai būtinai nešiojasi peilį, skydą, ietis.

Turkanų virtuvės pagrindą sudaro pieno produktai, rečiau mėsa. Geria šviežią gyvulių kraują.

Gano turkanai mažosiomis šeimomis. Santuoka patrilokalinė. Dalijasi į keletą gentinių-gimininių grupių, kurioms vadovauja vadai. Suaugę vyrai buriasi į draugijas, iš kurių svarbiausia – karių-moranų (jai priklauso 15–45 m. amžiaus vyrai). Rengdami grobimus į kitų gyvulių augintojų žemes moranai išsirenka savo vadus.


A woman wearing traditional tribal beads in Turkana, Kenya, October 2012 (8405274783).jpg|Moteris su tradiciniais papuošalais
Ken-Turkana2006 (26).jpg|Turkanų vaikai
Traditional Turkana Jewelry. Triangle Curio Market, Nairobi, Kenya.JPG|Turkanų karoliai
COLLECTIE TROPENMUSEUM Portret van een Turkana krijger in de buurt van het Samburu Game Reserve ten noorden van Isiolo TMnr 20014309.jpg|Turkanų karys (1970 m.?)


## Šaltiniai
Dūkštelių koplyčia

**Dūkštelių koplyčia** – koplyčia, esanti  Ignalinos rajone, Dūkštų seniūnijoje, Dūkštelių kaime. Koplyčia stūkso 3 km į šiaurę nuo Dūkšto, 0,8 km į rytus nuo Dūkšto dvaro, kelių  ir  kryžkelėje. Pakelėje, į Parsvėtaičio ežero pusę, ties koplyčia išsidėstę gamybiniai ir ūkiniai pastatai.

Koplyčia yra reikšminga tautos kultūros paveldo dalis, 1992 m. įrašyta į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). Tai su Senojo Dūkšto dvaro ansambliu siejamas liaudiškų formų objektas.

Koplyčia statyta XIX a. pabaigoje. Ji aštuonkampė, atviromis sienomis, suręsta iš raudonų plytų ir lauko akmenų. Stogas medinis, dengtas gontais, jo viršūnėje įtaisytas kaltinis kryžius su saulute. Statinio viduje stovi kryžius su medine nukryžiuoto Kristaus skulptūra. 

Sovietmečiu koplyčia buvo apleista, po 1990 m. – apgriuvusi, 1993 m. atstatyta (archit. A. Zabolevičius). Stulpai sumūryti naujai 1993 m., žemesni nei buvę autentiški.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Lietuva senose fotografijose. Dūkštelių koplyčia, 1979 m. *facebook.com*
Kalendžinai

**Kalendžinai** – Rytų Afrikos tauta, priklausanti nilotams. Gyvena Kenijoje: Centrinio kalnyno vakariniuose ir šiauriniuose šlaituose, Kerijo slėnyje. Yra šiek tiek gyvenančių Tanzanijoje ir Ugandoje. Populiacija – virš 6 mln. žmonių (XX a. II pusėje – 3,25 mln.). Trečioji pagal gyventojų skaičių Kenijos tauta. Kalba kalendžinų kalba, priskiriama nilotinėms kalboms (Rytų Sudano kalbos < Nilo-Sacharos kalbos). Dauguma išpažįsta tradicinę tikybą, yra krikščionių.

## Teritorija ir įvairovė
Kalendžinų teritorija užima vakarinę Kenijos dalį į vakarus nuo Didžiojo Riftinio slėnio, iki pat Ugandos sienos (8 buvusios Lūžio slėnio provincijos apskritis). Jie taip pat gyvena Ugandoje, aplink Elgono kalną. Į pietvakarius nuo kalendžinų gyvena luo, luhjai ir kusijai. Į pietryčius driekiasi savanos, kuriose gyvena masajai. Rytuose gyvena kikujai ir samburu. Šiauriniai kalendžinų kaimynai yra turkanai, šiaurės vakaruose – tesai ir karamodžongai.

Tradiciškai visa teritorija dalinama į teritorinius vienetus *emet*. Smulkiausias teritorinis vienetas yra *kokwet* – kelių gyvenviečių bendruomenė.

Sudaro 11 subgrupių: kipsigiai, marakvetai, nandžiai, pokotai, sabaotai, tugenai, sebėjai, keijai, čereganiai, ogiekai, terikai, lembai ir segverai. Skiriasi atskirų genčių kultūra – pvz., nandžiai kultūriškai labiau panašūs į masajus, o pokotai – į karamodžongus.

## Kultūra
Kalendžinų etnogenezė susijusi su gyvulių augintojų migracijomis XIV–XVII a. iš Etiopijai priklausančių Turkanos ežero pakrančių. Dabartinėje Kenijoje vyksta kalendžinų konsolidacija.

Kalendžinai verčiasi klajokline ir pusiau klajokline gyvulininkyste (galvijai, ožkos, avys). Nandžiai, kipsigisai ir kai kurie kiti taip pat verčiasi žemdirbyste (sorgai, soros).

Tradicinis būstas – trobelė, ręsta iš vytelių, dengta žolių stogu.

Tradicinei kalendžinų tikybai būdingas protėvių kultas, totemizmas.

Kalendžinai pasižymi savo sportiškumu: beveik pusė Kenijai atstovaujančių bėgikų yra kilę iš šios tautos (kalendžinai, kurie yra savo rungčių čempionai: Pamela Dželimo, Polas Tergatas, Vilsonas Kipsangas, Kipčogė Keinas ir kt.).

## Šaltiniai
Tesai

**Tesai** (sav. *iteso*) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti nilotams. Gyvena Ugandoje (šiaurės rytinėje Kiogos ežero pakrantėje), Kenijoje (pietvakariuose, buv. Nianzos provincijoje) ir Pietų Sudane. Populiacija – ~3,8 mln. žmonių (XX a. II pusėje – 1,92 mln.). Kalba tesų kalba, priskiriama Rytų Sudano kalboms (Nilo-Sacharos kalbos). Pagrindinės tarmės: lokatanų, niangėjų, oromų. Nuo 1901 m. turi raštą (lotynų abėcėle). Dauguma tesų išpažįsta tradicinę savo tikybą, kiti – krikščionys.

Tesai susidarė nilotų gentims keliantis iš šiaurės rytų.

Tesai verčiasi gyvulininkyste (seniau – apeiginiams tikslams, dabar eksportui augina zebu), kapline žemdirbyste (eleusina, sorgai, batatai, kolonijiniu laikotarpiu – medvilnė). Pagrindinis amatas – medžio drožyba.

Tesai gyvena įtvirtintose, apskrito plano gyvenvietėse (kraaliuose). Būstas šalmo pavidalo, stogas dengtas žolių ryšuliais.

Tradiciniai tesų rūbai – juosta iš odos arba karnų, gausiai puošta variu ir kriauklėmis. Moterys kūną gausiai tatuiruoja. Buvo paprotys pašalinti du apatinius dantis.

Tesų virtuvės pagrindą sudaro virti sorų blyneliai, batatai, daržovės. Mėsa vartojama retai. Skanėstu laikytas zebu kraujas su daržovėmis ir žemės riešutais.

Tesų bendruomeninei sanklodai būdinga gimininė santvarka, suaugusiųjų klasės. Šeima didžioji, patriarchalinė, patrilinijinė. Būdinga poliginija.

Tesai – talentingi muzikantai. Dainas, šokius, istorines balades lydi styginių instrumentų muzika.


2nd generation of Teso.JPG|Tesai rekonstruotais tradiciniais rūbais
Bridge groom teso.jpg|Šiuolaikinės tesų vestuvės
Teso House.JPG|Tradicinis tesų būstas Ugandos muziejuje
Teso ladys.jpg|Tesų merginos


## Šaltiniai
Plavėjų akmuo

**Plavėjų akmuo** – mitologinis akmuo su iškaltais ženklais  Plavėjų kaime, Dūkšto seniūnijoje, Ignalinos rajone. Akmuo slūgso apie 6 km į šiaurės vakarus nuo Dūkšto, sekliame pakelės griovyje prie kelio  (iš šiaurės pusės), pusiaukelėje tarp kryžkelių į Plavėjus ir Aukštakalnius. Riedulys gerai matomas nuo kelio – toje vietoje yra nuovaža tarp medžių į pievą. Paminklas pažymėtas, informacinėje lentelėje pateikta trumpa istorija. Šis akmuo yra apdorotas žmogaus, manoma, tarnavo kaip riboženklis, žymėjęs žemės valdų ribas.

Plavėjų akmuo yra regioninės reikšmės archeologijos ir istorijos paminklas, 2013 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ).

## Ženklai

Akmuo pilkai rausvas stambiagrūdis granitas, išskilinėjęs, kiek patrauktas iš pirminės savo vietos. Netaisyklingos formos, 2,8 m ilgio rytų-vakarų kryptimi, maždaug 1-1,5 m pločio ir iki 1 m aukščio pietiniame gale. Akmens pietiniame šone iškalti du 8 cm ilgio ir 7,5 cm aukščio skaičiai – „18“. Maždaug 7 cm atstumu nuo jų yra 25 cm ilgio 6,5-11 cm aukščio data – „1860“, o 4 cm žemiau jos – neaiškus ženklas, kiek primenantis netaisyklingą kryželį lenktomis kryžmomis. Griovelių plotis 0,5-1 cm, gylis iki 1 cm.

## Šaltiniai
Kunamai

**Kunamai** (dar bazai, bazenai) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti nilotams. Gyvena Eritrėjoje (daugiausia Marebo–Tekezės tarpupyje), taip pat kaimyninėse Etiopijos teritorijose, Sudane. Populiacija – 251,4 tūkst. žmonių (XX a. II pusėje – ~140 tūkst.). Kalba kunamų kalba, kuri kartais priskiriama Šario-Nilo kalboms, arba laikoma atskira, galbūt net izoliuota kalba (Nilo-Sacharos kalbos, priklausomybė ginčijama). Pagrindinės tarmės: zaimasų, barkų, bitamų, ilitų, setitų, sogodasų, tikų. Dauguma kunamų – musulmonai (sunitai), yra krikščionių (ypač protestantų).

Viduramžiais kunamai buvo sukūrę savo ankstyvuosius valstybinius darinius. XXI a. pr. kunamai dalyvauja ginkluotuose konfliktuose su Eritrėjos valdžia. Susikūręs Kunamų išsivadavimo demokratinis judėjimas, siekiantis kunamų autonomijos. Dėl valdžios antpuolių daug kunamų priversti bėgti į Etiopiją ir Sudaną.

Dauguma kunamų yra valstiečiai, užsiimantys žemdirbyste (sorgai, soros, kviečiai, miežiai, ankštiniai, medvilnė) ir gyvulininkyste (galvijai, ožkos, avys, kupranugariai). Materialioji kultūra tokia pat kaip tigrajų.
 
Tradicinėje kunamų bendruomeninėje sanklodoje ir tikėjimuose išlikę daug archajiškų bruožų (paauglių iniciacijų apeigos, senolių valdžia, bendruomenių sueigos, sinkretinis panteonas ir kt.).

## Šaltiniai
Novy Bidžovas

**Novy Bidžovas** (, ) – miestelis Hradec Kralovės krašte, Čekijoje. Įsikūręs Hradec Kralovės rajone, netoli Hradec Kralovės ir Chlumeco prie Cidlinos. Per miestelį teka Cidlina. 7 076 gyventojai (2016 m. duomenys).

## Istoriniai bei kultūros paminklai
* Gotikinė Šv. Lauryno bažnyčia (XIV a. pirma pusė)
* Senosio žydų kapinės (įkurtos 1520 m.)
* Marian maro kolona Masariko aikštėje (užbaigta statyti 1716 m.)
* Barokinė bažnyčia (1768–1775 m.)
* Neo gotikinė rotušė (1862–1865 m.)
* Muziejus

## Miestų partnerystė
*  Breznas, Slovakija
Jaroslavas Potockis

Grafas **Jaroslavas Stanislavovičius Potockis** (1784–1838) – Rusijos imperijos kariuomenės generolas-majoras (1816 m.), nuo 1830 m. gofmaršalas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Karūnos artilerijos generolo ir Targovicos konfederacijos maršalo Stanislovo Felikso Potockio (1752–1805) antrasis sūnus nuo antros santuokos su Žozefina Amelija Mnišek (1754–1798).

Buvo mokytas namų sąlygomis. 1810 m. buvo paskirtas imperatoriaus rūmų kamerjunkeriu ir kelių susisiekimo inžinierių korpuso papulkininkiu, po to gyveno užsienyje.

1812 m. pabaigoje Jaroslavas Potockis grįžo į Rusiją ir po to buvo vienu iš kelių susisiekimo inžinierių korpuso vadovaujančių direktorių.

1813 m. gegužės 16 d. jis pulkininko laipsnyje perėjo į Rusijos karinę tarnybą. 1814 m. balandžio 4 d. buvo paskirtas imperatoriaus Aleksandro Pavlovičiaus fligeladjutantu.

1816 m. rugpjūčio 30 d. grafas Jaroslavas Potockis gavo generolo-majoro laipsnį. 1830 m. sausį buvo paskirtas imperatoriaus rūmų gofmaršalu.

## Šeima ir vaikai
Buvo vedęs Mariją Rževuską (1786–?), Karūnos armijos generolo-majoro ir Karūnos lauko etmono Severino Rževuskio (1743–1811) ir Konstancijos Liubomirskos (1763–1840) dukterį. Santuokoje gimė du sūnūs, kurių palikuonys dabar gyvena JAV ir Krokuvoje. (Tai vieninteliai Stanislovo linijos tęsėjai).

## Ordinai ir apdovanojimai
* Švento Joano Jerusalimo ordinas
* Švento Vladimiro 3-iojo laipsnio ordinas (1812)
* Šventos Anos 1-ojo laipsnio ordinas (1831)
* Prūsijos ordinas „Pour le Mérite“ (1814)

## Literatūra
* В. И. Федорченко «Свита Российских императоров». Книга 2. Стр. 199–200. Москва. 2005.
* А. В. Кибовский «Сабир де Рибас. Атрибуция портрета генерал-майора Корпуса инженеров путей сообщения И. И. Сабира». Журнал «Старый цейхгауз». № 40-41. Москва. 2011.
Jean-Louis-Ernest Meissonier

**Ernestas Meisonjė** (, 1815–1891 m.) – XIX a. Prancūzijos tapytojas, iliustratorius ir skulptorius.
## Biografija

Žanas Lui Ernestas Meisonjė (piln. *Jean-Louis-Ernest Meissonier*) gimė 1815 m. vasario 21 d. Lione. Jo tėvas buvo pasiturintis prekiautojas. Paryžiuje jis mokėsi piešimo pas menko žinomumo dailininką Jules Potier, po to perėjo mokytis į akademinio dailininko Léon Cogniet (1794−1880) studiją. Pramoko graviūros ir akavatinto technikų. Jis debiutavo Paryžiaus salone 1834 m. paveikslu „Flamandų biurgeriai“, kuris buvo nupirktas (dabar pervadintas į „Olandų biurgeriai“). Tapyboje Meisonjė buvo paveiktas XVII a. buities ir savo meto istorinės tapybos. Šiuose žanruose jis daugiausiai ir dirbo. Taip pat, apie 1830-ųjų vidurį Meisonjė nemažai uždirbdavo iš knygų iliustravimo. Ilgainiui menininkas perėjo prie karinių temų, jomis išgarsėjo. Meisonjė karjeros viršūne tapo 1859 m. valstybės užsakymas iliustracijoms knygai apie Solferino kampaniją. Dailininkas savo paveiksluose šlovino Napoleono III armijos karinius žygius, idealizavo jo pirmtako Napoleono I armiją. Dailininkas gyvenimo metu buvo aukštai pripažintas: 1861 m. tapo Prancūzijos dailės akademijos nariu, buvo pasaulinių parodų ir Paryžiaus salono žiuri nariu, Prancūzijos Instituto prezidentu ir vėliau − Nacionalinės dailės draugijos prezidentu. 

E. Meisonjė dalyvavo pralaimėtame 1870−71 m. Prancūzijos-Prūsijos kare, po kurio dar daugiau tapė Prancūzijos napoleoninės eros karinės galios nostalgija dvelkiančius paveikslus. Šie kūriniai buvo populiarūs ne vien Prancūzijoje, bet ir užsienio šalyse. Ernestas Meisonjė mirė 1891 m. sausio 31 d. Paryžiuje. Po jo mirties publika plačiau sužinojo apie dailininko skulptūros darbus. Didelės Meisonjė kūrinių kolekcijos sukauptos Orsė muziejuje Paryžiuje ir Voleso kolekcijoje Londone. Tarp jo paveikslų išskiriami „Barikada Mortelri gatvėje“ (1848−49), skirtas 1848 m. revoliucijos įvykiams, ir „Napoleono ir jo štabo sugrįžimas iš Suasono“ (kitaip „Prancūzijos kampanija“, 1864). Dauguma E. Meisonjė paveikslų buvo mažų matmenų, tačiau labai kruopščiai ir detaliai atlikti.

## Darbų galerija

Meissonier Barricade.jpg| „Barikada Mortelri gatvėje“ (1849, Orsė muziejus)
Jean-Louis-Ernest Meissionier - 1814 - Google Art Project.jpg| „Napoleonas 1814 metais“ (1862, Volterso dailės muziejus, Baltimorė)
Jean-Louis-Ernest Meissonier-Campagne de France.jpg| „Prancūzijos kampanija“ (1864, Orsė muziejus)
Friedland, 1807 (1875) Ernest Meissonier.jpg| „1807 m, Frydlandas“ („Napoleono I pasveikinimas“, 1875, Metropoliteno meno muziejus)


## Šaltiniai

* Encyclopaedia Britannica
* Allison Lee Palmer. *Historical Dictionary of Romantic Art and Architecture*. Scarecrow Press, 2011, p. 153
* Vašingtono nacionalinė galerija
Mindaugas Bilius

**Mindaugas Bilius** (g. 1982 m. vasario 13 d. Šiauliuose) – Lietuvos neįgaliųjų sporto lengvaatletis, paralimpinis čempionas.

## Biografija

Besimokydamas 11 klasėje pradėjo sportuoti lengvąją atletiką – rutulio stūmimą ir disko metimą. 2000 m. įstojo į Šiaulių universitetą. Trejus metus pasimokęs universitete kūno kultūros ir sporto pedagogikos, M. Bilius metė studijas ir išvyko į JAV, kur praleido aštuonerius metus.

Būdamas Amerikoje pateko į autoavariją Kalifornijoje. 2009 m. lapkritį M. Biliaus vairuojamą automobilį kliudė kita transporto priemonė, jis vertėsi ir trenkėsi į šalikelėje stovėjusį autobusą, patyrė daugybinius kaulų lūžius – nuo šonkaulių iki žastikaulio, į smegenis buvo išsiliejęs kraujas. Per dvi savaites trukusią komą neteko pusės kūno masės. Gydytojai jo tikimybę išgyventi iš pradžių vertino vos 10 proc. Po gydymo JAV 2010 m. pradžioje grįžo į Lietuvą, tęsė reabilitaciją Palangoje. 

Šiauliuose grįžo į lengvosios atletikos maniežą. Kairę koją ir ranką sunkiau valdantį vyrą gydytojų komisija priskyrė lengvaatlečių, turinčių cerebrinio paralyžiaus sukeltų sutrikimų, klasei. Tęsdamas studijas Šiaulių universitete, kartu ėmė dalyvauti neįgaliųjų sporte. 

Baigė Vytauto Didžiojo universiteto diplomatijos ir tarptautinių santykių magistro studijas.

## Sportiniai pasiekimai

* Sidabro medalis Pasaulio neįgaliųjų sporto čempionate Prancūzijoje.
* 6 vieta rutulio stūmimo rungtyje (15,16 m) Londono paralimpinėse žaidynėse 2012 m.
* Rio de Žaneiro paralimpinėse žaidynėse 2016 m.:
** diską numetė 53,50 m ir iškovojo antrą vietą,
** rutulio stūmimo rungtyje pasiekė 16,80 m rezultatą ir laimėjo pirmą vietą.

Treneriai – Rimantas Plungė ir Deimantas Jusys.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Mindaugas Bilius. VDU diplomatijos ir tarptautinių santykių magistrantas 
* Kaip čempionas pakilo iš nebūties
Dortmundo uostas

**Dortmundo uostas** – Vokietijos jūrų uostas Dortmunde, operuojantis Dortmundo-Emso kanale. Veiklą 1899 m. pradėjo tuometinis imperatorius Vilhelmas II. XX a. pradžioje uostas daugiausiai naudotas kviečių, anglies ir rūdos eksportui. Plėtra įvyko 2-ajame ir 3-iajame dešimtmečiuose, įrengti nauji dokai, įkurta administruojančioji infrastruktūra. Dabar Dortmundo uostas yra didžiausias kanalo uostas Europoje, turintis 10-imt dokų ir 11 km ilgio prieplauką.



Uostas tapo svarbiu po II Pasaulinio karo, 1972 m. per uostą gabenta 6,2 mln. krovinių. Vėliau naudojimas sumažėjo, kadangi Dortmunde išnyko anglies ir plieno pramonė.

## Nuorodos
Oficialus Dortmundo uosto tinklalapis  - Nuoroda tikrina 2016-09-19
Banto ežeras

**Banto ežeras** – dirbtinis ežeras Šiaurės jūros uostamiestyje Vilhelmshafene, šiaurės vakarų Vokietijoje. Jo ilgis siekia apie 2,6 km, plotis – 0,5 km. Iš pradžių tai buvo Jadės įlankos uosto komplekso dalis, skirta kariuomenei ir pramonei. Banto ežere buvo įvairūs karinio laivyno statiniai, įskaitant povandeninių laivų bazę. Dabar ežeras atskirtas nuo uosto, naudojamas tik tyrimams ir pramogai. Jį supa parkai, pramoginės įstaigos, prabangų apgyvendinimą teikiančios įmonės, tyrimų institutai ir kompanijų biurai.

## Išnašos
Ultra-Trail du Mont-Blanc

**Ultra-Trail du Mont-Blanc** (*UTMB*) – prestižiškiausia Pasaulio bekelės ultramaratonų taurės trasa, nusidriekusi per Alpes, trijose valstybėse – Prancūzijoje, Italijoje ir Šveicarijoje. Trasa vingiuoja aplink Monblano kalną. 

Bekelės bėgimo trasos ilgis siekia 170 km, o vertikalaus sukilimo suma – 10 km. Be šių varžybų vyksta ir kitos bėgikų lenktynės tuo pačiu metu Alpėse, tačiau pastarasis renginys sulaukia daugiausiai susidomėjimo.

Iš lietuvių Gediminas Grinius 2016 m. užėmė 2-trą vietą šioje trasoje. 2014-aisiais jis čia buvo užėmęs 5-ąją vietą.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Lietuva 2016 m. vasaros paralimpinėse žaidynėse

**Lietuvai 2016 m. vasaros paralimpinėse žaidynėse** atstovavo 13 sportininkų 5 rungtyse. Žaidynės vyko rugsėjo 7–18 dienomis Brazilijos mieste Rio de Žaneire.

## Medalininkai

## Lengvoji atletika

## Golbolas
Lietuvos vyrų golbolo rinktinė turnyro pradžioje užėmė 1 vietą pasaulio reitinge.
;Sudėtis

Rugsėjo 16 d. varžybų finale Lietuvos rinktinė 14-8 nugalėjo JAV rinktinę.

## Dziudo

## Akademinis irklavimas

Kvalifikacijos legenda: **FA**=A finalas (dėl medalių); **FB**=B finalas (be medalių); **R**=paguoda

## Plaukimas

;Vyrai

## Taip pat skaitykite
* Lietuva 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

## Šaltiniai
Thomas Couture

**Tomas Kutiūras** (, 1815–1879 m.) – XIX a. Prancūzijos tapytojas-akademistas. Garsiausiu jo kūriniu įvardijamas paveikslas „Romos dekadansas“. M. K. Čiurlionio muziejuje Kaune eksponuojamas jo paveikslas „Merginos portretas“.

## Biografija
Tomas Kutiūras gimė 1815 m. vasario 21 d. Senlyje Pikardijoje. Kai jam buvo 11 metų, šeima persikėlė į Paryžių. T. Kutiūras mokėsi pas Žaną Antuaną Gro ir Polį Delarošą, nuo 1840 m. nuolat eksponavo Paryžiaus salone. 1847 m. salone pademonstruotas paveikslas „Romos dekadansas“, ties kuriuo dailininkas dirbo trejus metus, sukėlė sensaciją ir iškėlė T. Kutiūrą į žymiausių Prancūzijos dailininkų gretas. Paveiksle vaizduojamas senovės romėnų dekadansas buvo interpretuotas kaip Prancūzijos valdančiosios klasės dekadansas po daugelio visuomenės skandalų. T. Kutiūras daugiausiai tapė portretus ir istorinio žanro paveikslus. Jis gavo daug užsakymų dekoruoti pastatus, tarp jų − Šv. Eustachijaus bažnyčią Paryžiuje. Dailininkas savo kūryboje vienijo romantinį ir klasicistinį stilius − toks stilius vėliau pavadintas akademizmu. Jo mokiniais buvo Eduaras Manė, Pjeras Piuvi de Šavanas, Anri Fanten-Laturas. Tomas Kutiūras mirė 1879 m. kovo 30 d. Viljė le Bel miestelyje netoli Paryžiaus. Palaidotas Per Lašezo kapinėse Paryžiuje.

## Darbų galerija
* wikiart.org, T. Kutiūro kūriniai chronologine tvarka

Thomas Couture - Romans during the Decadence - Google Art Project.jpg| „Romos dekadansas“ (1847, Orsė muziejus)
Couture, Thomas - Little Bather.jpg| „Jaunoji mauduolė“ (1849, Ermitažas)
Thomas Couture - Daydreams - Walters 3744.jpg| „Vidudienio svajos“ (1859, Volterso dailės galerija, Baltimorė)
Damocles, Couture.PNG| „Damoklas“ (1866)


## Šaltiniai

* Encyclopaedia Britannica
* Allison Lee Palmer. *Historical Dictionary of Romantic Art and Architecture*. Scarecrow Press, 2011, p. 69
* Orsė muziejus
Orbas (upė)

**Orbas** () – upė priklausanti Reino baseinui. Ištakos netoli Le Ruso komunos, Prancūzijoje. Formuoja Ruso ežerą, vėliau įteka į Žu ežerą Vo kantone, Šveicarijoje. Žiotyse įteka į Arę. Ilgis – 67 km.


Orbe River.JPG
Vallorbe - confluent Jougnena et Orbe.JPG
Vallorbe et Musée du fer - 20090822.jpg
Tarptautinis paralimpinis komitetas

**Tarptautinis paralimpinis komitetas** (**TPK**) – tarptautinė nevyriausybinė organizacija, rengianti žiemos ir vasaros paralimpines žaidynes, paralimpinio judėjimo pradininkas. TPK įkurtas 1989 m. rugsėjo 22 d. Diuseldorfe, Vokietijoje. Organizacijos pagrindinis tikslas yra „suteikti sąlygas paralimpinio sporto atletams pasiekti sporto meistriškumą ir džiuginti bei įkvėpti pasaulį“. Tarptautinis paralimpinis komitetas taip pat rūpinasi bet kurio lygio neįgaliųjų sportininkų veikla.

Komitetas organizuoja paralimpines žaidynes.

Tarptautiniam paralimpiniam komitetui priklauso 174 nacionaliniai paralimpiniai komitetai, 4 tarptautinės neįgaliųjų sporto organizacijos ir 5 regioninės organizacijos. Komiteto būstinė yra Bonoje. 1990 m. įkurtas Lietuvos paralimpinis komitetas į organizaciją įstojo 1991 m.

Per visą istoriją komitetui vadovavo du prezidentai.

## Taryba
TPK Tarybą sudaro 14 narių, ketverių metų kadencijai renkamų asamblėjoje. Nuo 2013 m. tarybą sudaro šie asmenys:

* Philip Craven (), Prezidentas
* Andrew Parsons (), Vice prezidentas
* Mohamed Alhameli ()
* Kyung-won Na ()
* Yasushi Yamawaki ()
* Ann Cody ()
* Rita van Driel ()
* Patrick Jarvis ()
* Duane Kale ()
* Jairus Mogalo ()
* John Petersson ()
* Miguel Sagarra ()

## Paralimpinio judėjimo garbės lenta

2006 m. TPK įsteigė paralimpinio judėjimo garbės lentą. Į ją įrašomi prie paralimpinio judėjimo ženkliai prisidėję asmenys.

* 2006: Jouko Grip , Ulla Renvall , Annemie Schneider 
* 2008: Connie Hansen , Claudia Hengst , Peter Homann , André Viger , Kevin McIntosh (treneris) 
* 2010: Tanja Kari , Chris Waddell , Rolf Hettich (treneris) 
* 2012: Louise Sauvage , Trischa Zorn-Hudson , Roberto Marson , Frank Ponta , Chris Holmes 
* 2014: Jon Kreamelmeyer , Eric Villalon Fuentes , Verena Bentele 

## Taip pat skaitykite
* Tarptautinis olimpinis komitetas

## Nuorodos
* Oficialus Tarptautinio paralimpinio komiteto tinklalapis
Povilas Šidlauskas

**Povilas Šidlauskas** (1890 m. spalio 15 d. Puknionių kaime, Linkuvos valsčiuje – 1973 m. gegužės 22 d. Kulautuvoje) – lietuvių katalikų kunigas, kanauninkas, prelatas.

## Biografija
P. Šidlauskas gimė ūkininkų Julijono Šidlausko ir Emilijos Rudytės šeimoje. 

1902–1904 m. ėjo pradžios mokslus Šiauliuose. 1905 m. išvyko į Vitebską. 1911–1916 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje. Į kunigus įšventintas Petrapilio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčioje 1916 m. gegužės 22 d. Šventimus suteikė vyskupas Pranciškus Karevičius. 1915–1918 m. P. Šidlauskas gyveno Vitebske. 1916–1918 m. kunigavo Vitebsko šv. Barboros bažnyčioje, kur patarnaudavo ir aprūpindavo sakramentais Pirmojo pasaulinio karo pabėgėlius lietuvius.1918–1921 m. tarnavo vikaru Tauragėje, 1921–1922 m. Viduklėje. 1922–1924 m. buvo Jurbarko „Saulės“ progimnazijos kapelionas. 1924–1926 m. studijavo Lietuvos universiteto teologijos-filosofijos fakultete Kaune ir įgijo Kanonų Teisės licenciato laipsnį. Baigęs studijas dar porą mėnesių studijavo Grenoblyje. 

1926 m. įsteigus Panevėžio vyskupiją, 1926–1931 m. ėjo vyskupijos kurijos kanclerio pareigas. 1928 m. buvo paskirtas Kapitulos kanauninku ir atliko įvairias pareigas Panevėžio vyskupijos kurijoje: vyskupo sekretoriaus, viceoficiolo, tribunolo teisėjo ir kt. 1932–1944 m. Panevėžio Kristaus Karaliaus katedros administratorius, klebonas, Panevėžio vicedekanas, nuo 1933 m. Panevėžio Vincento Pauliečio draugijos pirmininkas, nuo 1937 m. birželio 10 d. Panevėžio šv. Zitos draugijos pirmininkas.

Nuo 1937 m., būdamas Panevėžio Kristaus Karaliaus katedros klebonu, pirmininkavo Berčiūnų bažnyčios statybos komitetui, o 1938–1944 m. daug rūpesčio ir pastangų įdėjo Berčiūnų Jėzaus Širdies bažnyčios statybai. Pašventinta, tačiau iki galo neužbaigta bažnyčia 1957 m. sovietų susprogdinta. Tuo pat metu P. Šidlauskas prisidėjo organizuojant Panevėžio Mažosios kunigų seminarijos statybas, kurias planuota užbaigti 1941 m., tačiau darbus nutraukė sovietų okupacija, vėliau karas.  

1945–1950 m. P. Šidlauskas tarnavo Lampėdžių ir Bajėnų bažnyčių administratoriumi, privačiai gyveno Kulautuvoje.   

Sovietų valdžios areštuotas 1950 m. birželio 29 d., tų pačių metų gruodžio 30 d. nuteistas 10 metų katorgos, konfiskuotas visas jo turtas. Kalėjo Jerceve, Konošos rajone, Archangelsko srityje. Sugrįžęs į tėvynę, netekęs sveikatos, 1954–1955 m. buvo Kulautuvos altaristas, 1955–1962 m. Panevėžio katedros altarista.   

Kai sovietinė valdžia nušalino Panevėžio vyskupijos valdytoją vyskupą Julijoną Steponavičių, 1961 m. Šventasis Sostas P. Šidlauską paskyrė šios vyskupijos Apaštališkuoju administratoriumi. Tačiau sovietinė valdžia neleido jam eiti pareigų ir 1962 m. ištrėmė už vyskupijos ribų į Kaišiadorių vyskupiją, Merkinę altarista, o 1968 m., labai sušlubavus sveikatai, leista apsigyventi Kulautuvoje, kur išbuvo altarista iki mirties 1973 m. gegužės 22 d. 

Palaidotas Panevėžio Kristaus Karaliaus katedros kapinėse.

## Atmintis
Panevėžio vyskupijos kurijos archyve, Panevėžio kraštotyros muziejuje, Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešojoje bibliotekoje saugomi P. Šidlausko dokumentai ir fotografijos.

## Šaltiniai
Lietuvos vyrų golbolo rinktinė

**Lietuvos vyrų golbolo rinktinė** – Lietuvai tarptautinėse golbolo (aklųjų riedulio) varžybose atstovaujanti nacionalinė šalies rinktinė. Rinktinės veiklą koordinuoja Lietuvos aklųjų sporto federacija. Rinktinės sportininkus, trenerius bei prie jos veiklos prisidedančius asmenis vienija Nacionalinė golbolo asociacija.

## Rinktinės sudėtis
2021 m. Lietuvos golbolo rinktinę sudaro 6 žaidėjai:
 
# Mantas Brazauskis (g. 1990 m.)
# Artūras Jonikaitis (g. 1976 m.)
# Nerijus Montvydas (g. 1985 m.)
# Genrik Pavliukianec (g. 1976 m.)
# Justas Pažarauskas (g. 1991 m.)
# Marius Zibolis (g. 1988 m.)

Rinktinės vyr. treneris – Valdas Gecevičius.
2018 m. Lietuvos golbolo rinktinę sudaro 6 žaidėjai:
 
# Justas Pažarauskas (g. 1991 m.) 
# Artūras Jonikaitis (g. 1976 m.)
# Mantas Brazauskis (g. 1990 m.)
# Mantas Panovas (g. 1989 m.)
# Marius Zibolis (g. 1974 m.)
# Nerijus Montvydas (g. 1985 m.) 

Rinktinės vyr. treneris – Šarūnas Jukna.

## Pasiekimai aukščiausio rango varžybose

* 2021 m. Europos čempionatas – I vieta
* 2021 m. Tokijo Parolimpinės žaidynės – III vieta
*2017 m. Europos čempionatas – I vieta
* 2016 m. Rio de Žaneiro Parolimpinės žaidynės – I vieta 
* 2015 m. Europos čempionatas – III vieta
* 2014 m. Pasaulio čempionatas – IV vieta
* 2013 m. Europos čempionatas – I vieta
* 2012 m. Londono Parolimpinės žaidynės – IV vieta
* 2011 m. Europos čempionatas – II vieta
* 2010 m. Pasaulio čempionatas – I vieta
* 2009 m. Europos čempionatas – I vieta
* 2008 m. Pekino Parolimpinės žaidynės – II vieta
* 2007 m. Europos čempionatas – I vieta
* 2006 m. Pasaulio čempionatas – I vieta
* 2002 m. Pasaulio čempionatas – II vieta
* 2001 m. Europos čempionatas – II vieta
* 2000 m. Sidnėjaus Parolimpinės žaidynės – II vieta
* 1998 m. Pasaulio čempionatas – III vieta

## Šaltiniai

## Nuorodos
* LASF oficiali svetainė
* Nacionalinės golbolo asociacijos oficiali svetainė
* Pasaulio golbolo rinktinių reitingai
Akmenos dvaras

**Akmenos dvaras** – dvaras Anykščių rajone, Viešintų seniūnijoje, Akmenoje.

Kadaise Akmenos dvaro rūmai stovėjo ant nedidelės kalvos, o XIX a. pirmoje pusėje grafai Hoppenai persikėlė į mažesnį dvaro pastatą kitapus liepų alėjos, arčiau upelio, į vietą su atsiveriančiu vaizdu į tvenkinį. Tikriausiai tvenkinys ir nulėmė vietos pasirinkimą. Tvenkinio ištakose buvo įrengta elektrinė, tiekusi dvarui elektrą. Po 1864 m. netoliese pastatytas ir akmens sienų olandiško tipo kepurinis vėjo malūnas, daugelį metų aprūpindavęs miltais visą apylinkę. Šį vėjo malūną 1901 m. autobiografiniame apsakyme aprašė rašytojas Jonas Biliūnas. Malūno pagrindo skersmuo siekė 14 metrų, viršūnės skersmuo – 7 metrus, sienų storis – 1 metrą, sparnai buvo 12,5 metro ilgio, jų viršūnės siekė 30 metrų aukštį. Anuomet malūno būta vieno didžiausių Lietuvoje.

1914 m. Akmenos dvarą nupirko Juozas Jankauskas. 1928 m. jis mirė, dvaras atiteko jo žmonai Jadvygai Jankauskienei. 1941 m. ji drauge su dviem vaikais buvo ištremta į Sibirą, ten ir mirė.

Kolūkio laikais Akmenos dvaras gerokai nukentėjo: apgriautas namo centre buvęs 2,5 × 2 m rūkyklos kaminas, nugriautos visos buvusios smulkaus rašto stačiamalkės apšildymo krosnys ir židiniai, perplanuotos ir perdažytos dvaro sienos. Tarybiniais laikais dvaro malūnas kurį laiką buvo naudojamas, tačiau paskui apleistas ir paliktas griūti.

Lietuvai atgavus nepriklausomybę, Akmenos dvaras grąžintas kaip išlikęs nekilnojamas turtas. Paveldėtojai restauravo dvaro malūną, čia vykdomi socialiniai ir kultūriniai projektai.

## Išnašos
Visagino centrinis stadionas

**Visagino centrinis stadionas** – Visagino sporto centrui priklausantis įvairios paskirties stadionas su futbolo aikšte Visagine, Parko g. 2, Visagino ežero šiaurinėje pakrantėje. Šalia yra įrengtas atsarginis stadionas su dirbtinės dangos futbolo aikšte. Centriniame stadione dažnai vyksta didelės miesto šventės ir kiti renginiai (be kitų, „Visagino Country“). Šalia stadiono, prie ežero įsikūrusi turistų stovyklavietė.

## Istorija

Stadionas pastatytas 1988–1989 m., įrengtas su dirbtinės dangos bėgimo takeliais ir 5000 vietų tribūnomis. Rekonstruotas 2015 ir 2023 m. Stadione namų rungtynes žaisdavo futbolo klubas Visagino „Interas“, o pastaruoju metu – FK „Intero veteranai“.

## Rekonstrukcijos

Pirmoji rekonstrukcija vyko 2014–2015 m.  Pagrindinis Visagino stadionas nuo pastatymo nė karto nebuvo remontuotas ir nebeatitiko tokio statinio funkcinių bei higienos reikalavimų: nebuvo šildymo, vandens, kanalizacijos, persirengimo patalpų ir kt. Aplink futbolo aikštę nutiesti bėgimo takeliai su specialia danga. Įrengti apšvietimo stulpai su keliais apšvietimo režimais, reikiamos švieslentės. Stadione įrengta 3000 žiūrovų vietų ir maždaug 50 svarbių asmenų ložė. Statinys atitiko tuometinius tarptautinius standartus, gavo UEFA antrąją kategoriją. Dviaukščio pastato pirmajame aukšte įrengtos treniruočių patalpos, sportininkų persirengimo kambariai ir dušai, o po tribūnomis – pagalbinės patalpos. Antrajame aukšte įrengta konferencijų salė, spaudos atstovų kambarys, liftas, ir tualetai, pritaikyti neįgaliesiems. Pagrindinėje futbolo aikštėje buvo įrengta natūrali danga, šalia aikštės atsarginiams žaidėjams įrengtos sėdimosios vietos su stogeliu. Sutvarkytas atsarginis stadionas – įrengta dirbtinė danga ir dengta 300 vietų žiūrovų tribūna. Visagino ežero pakrantėje baigta įrengti sporto ir aktyvaus poilsio zona su turistų stovyklaviete (palapinių miestelis, vietos kemperiams). Sutvarkyti šalia esančio parko pėsčiųjų ir dviračių takai, įrengtos vaikų žaidimo aikštelės. Taip pat rekonstruoti teniso kortai.

2023 m. stadionas buvo vėl restauruojamas. Pagrindinėje aikštėje žolę pakeitė dirbtinė danga. Stadiono standartai buvo pakelti, ir dabar atitinka UEFA Čempionų lygos ir Lietuvos A lygos reikalavimus. Stadiono atidarymas įvyko 2023 m. rugsėjo 4 d., jos metu vyko „Pirmos lygos žvaigždžių diena“.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Visagino sporto centras
* Visagino centrinis stadionas (''arenysportowe.eu'')
Lechas (upė)

**Lechas** (, ) – upė Austrijoje ir Vokietijoje; dešinysis Dunojaus intakas. Upės ilgis – 264 km, baseino plotas – 3926 km². Ištakos Forarlbergo žemėje, išteka iš Formarinso ežero, esančio Alpėse, 1870 m aukštyje virš jūros lygio. Teka šiaurės, šiaurės rytų kryptimi. Netoli pasienio su Vokietija, sudaro 12 m aukščio Lecho krioklį, vėliau teka siauru tarpekliu, vadinamu Lechšliuchtu (). Bavarijoje, 790 m aukštyje teka per Algau ir Fiuseno lygumas.

Prieš įtekant į Dunojų, teka per Šongau, Landsbergą, Augsburgą ir Rainą.


FüssenAnsichtAmLech.jpg|Upė ties Fiusenu
Lech-between-landsberg-kaufering.JPG
Franz Xaver Winterhalter

**Francas Ksaveras Vinterhalteris** (, 1805–1873 m.) – XIX a. vokiečių tapytojas ir grafikas.
## Biografija

Francas Ksaveras Vinterhalteris gimė 1805 m. balandžio 20 d. Mencenšvando kaime (pietų Švarcvaldas). Mokėsi  Breisgau Freiburge ir Miuncheno dailės akademijoje. Karjeros pradžioje daugiau dirbo su litografija, kopijuodamas senųjų dailininkų kūrinius. 1828 m. jis tapo Sofijos, būsimos Badeno ir Karlsrūjės didžiosios kunigaikštienės piešimo mokytoju. F. K. Vinterhalteris po to visą gyvenimą dirbo valdančiųjų dvaruose ir išgarsėjo valdovų šeimų narių ir aristokratijos portretais. 1834 m. jis persikėlė į Paryžių, kur greitai tapo populiariu karaliaus Liudviko Pilypo dvare, 1841 m. jį pirmą kartą pasikvietė Britanijos karalienė Viktorija (Karališkojoje kolekcijoje sukaupta daugiau nei 100 dailininko paveikslų). Po 1848 m. revoliucijos Prancūzijoje dailininkas sėkmingai dirbo Napoleono III dvare. F. K. Vinterhalteris tapė tradicine, konservatyvia maniera, įpindamas kai kurių bruožų, būdingų romantizmui, bei suteikdamas paveikslams emalę primenantį paviršių. Per 1870–71 m. Prancūzijos-Prūsijos karą ir žlugus Napoleono III valdžiai dailininkas pasitraukė į Vokietiją. Jo brolis Hermanas buvo jo padėjėju ir su kitu asistentu Eduardu Magnusu esant daug užsakymų užbaigdavo portretus. Francas Ksaveras Vinterhalteris mirė 1873 m. liepos 8 d. Frankfurte prie Maino. Jis kūrė piešinius, akvareles. Po mirties dailininko kūryba buvo labiau vertinama kaip dokumentinė, iliustruojanti to meto aristokratiją. Po 1987 m. parodų Londone ir Paryžiuje pradėtas vertinti jo dailės meninis aspektas.

## Darbų galerija
* wikiart.org, kūriniai chronologine tvarka

Franz Xaver Winterhalter - Portrait of Leonilla, Princess of Sayn-Wittgenstein-Sayn - Google Art Project.jpg| „Leonila, Sain-Vitgenštein-Sain princesė“ (1843, J. Paul Getty muziejus,  Los Andželas)
Leopold I King of the Belgians 407284.jpg| „Leopoldas I, Belgijos karalius“ (1846, Karališkoji kolekcija)
Maria Alexandrovna by Winterhalter (1857, Hermitage) 2.jpg| „Imperatorė Marija Aleksandrovna“ (1857, Ermitažas)
Queen Victoria - Winterhalter 1859.jpg| „Karalienė Viktorija su karūnacijos kostiumu“ (1859, Karališkoji kolekcija)



## Šaltiniai

* Encyclopaedia Britannica
* Ian Chilvers. *The Oxford Dictionary of Art*. Oxford University Press, 2004, p. 763
* Geraldine Norman. *Nineteenth-century Painters and Painting*. University of California Press, 1977, p. 219
Jonavos rajono savivaldybės taryba 2015–2019 m.

**Jonavos rajono savivaldybės taryba** – Jonavos rajono savivaldybės atstovaujamoji institucija (Jonavos rajono savivaldybės taryba), išrinkta 4 metams Savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2015 m. kovo 1 d.

## Rinkimų organizavimas
Rinkimai surengti 1994 m. liepos 7 d. Lietuvos Respublikos savivaldybių tarybų rinkimų įstatymo Nr. I-532 2010 m. liepos 20 d. redakcijos nustatyta tvarka daugiamandatėje rinkimų apygardoje, remiantis visuotine ir lygia rinkimų teise, slaptu balsavimu proporcine rinkimų sistema, pagal Lietuvos Respublikoje registruotų politinių partijų pateiktus kandidatų sąrašus bei iš išsikėlusių kandidatų, jeigu jų išsikėlimą parašais parėmė ne mažiau kaip dešimt procentų skaičiuojant vienam savivaldybės tarybos nario mandatui, bet ne mažiau kaip 100 tos savivaldybės rinkėjų.

## Partijos Taryboje
Į Tarybą pateko Lietuvos socialdemokratų partija, Lietuvos Respublikos liberalų sąjūdis, Tėvynės sąjunga – Lietuvos krikščionys demokratai, Lietuvos valstiečių ir žaliųjų sąjunga, Darbo partija, Tvarka ir teisingumas. 
Rinkimuose kitas partijas aplenkusi LSDP įgijo teisę formuoti valdančiąją daugumą. Liberalų Sąjūdis tapo opozicine partija. Opozicijos lyderiu išrinktas liberalas Remigijus Osauskas. 

## Šaltiniai
Paralimpiniai simboliai

**Paralimpiniai simboliai** – vėliavos, emblemos ir simboliai, kuriuos Tarptautinis paralimpinis komitetas naudoja paralimpiniame judėjime ir rengiant paralimpines žaidynes.

Nuo 2004 m. paralimpinių žaidynių Atėnuose paralimpinis šūkis yra „judėjimo dvasia“ ().

Paralimpinių žaidynių simbolis nuo 2003 m. yra trys raudonos, mėlynos ir žalios spalvos „agito“ simboliai. Žodis „agito“ lotynų kalba reiškia „aš judu“. Šios trys spalvos yra pačios populiariausios visų pasaulio šalių vėliavose. Šis simbolis baltame fone yra ir paralimpinėje vėliavoje.
ICRS (astrometrija)

**ICRS** – Tarptautinė dangaus sferos koordinačių sistema (**I**nternational **C**elestial **R**eference **S**ystem), priimta 23 Tarptautinės astronomų sąjungos suvažiavime 1997 m. Šios koordinačių sistemos centras sutampa su Saulės sistemos baricentru (tai yra ne su stebėtoju, esančiu Žemės paviršiuje). Koordinatės yra įprastos antrosios pusiaujinės sistemos koordinatės rektascensija ir deklinacija. Koordinačių ašys yra fiksuotos erdvėje ir maždaug sutampa su J2000.0 (2000 metų) pusiaujinės koordinačių sistemos ašimis: tik deklinacijų atskaitos taškai (poliai) pastumti keletą kampinių milisekundžių, o rektascensijos atskaitos taškas maždaug per 80 kampinių milisekundžių nuo 2000 m. pavasario lygiadienio taško.

Ši sistema remiasi **ICRF** – Tarptautinės dangaus sferos koordinačių sistemos standartų tinklu. Tai yra padėtys 608 užgalaktinių radijo šaltinių, išsibarsčiusių visame danguje, 1995 m. išmatuotų didelės bazės radijo interferometrijos pagalba (tikslumas paprastai didesnis nei kampinė milisekundė). Tiesa, iš jų tik 212 teturėjo identifikacijas su optiniais objektais. Tradiciškai, ICRF atraminis šaltinis yra kvazaras 3C 273B, kurio optinė padėtis buvo tiksliai išmatuota Mėnulio okultacijų metu.

Žinomiausi katalogai Hipparcos, Tycho-2, UCAC-4 naudoja ICRS koordinačių sistemą. GAIA duomenys irgi pateikiami ICRS sistemoje, kuri remiasi jau **ICRF2**. ICRF2 tai 3414 radijo šaltinių padėčių katalogas, publikuotas 2009 m. Iš jų tik 295 naudojami kaip padėčių standartai, kadangi turi identifikacijas su optiniais objektais. Reikia pažymėti, kad tik 97 jų yra ir ICRF standartuose (daugiau kaip pusė buvo atmesti, nes vėliau netenkino stabilumo arba tikslumo kriterijų).

## Šaltiniai
Max Klinger

**Maksas Klingeris** (, 1857–1920 m.) – Vokietijos tapytojas, grafikas ir skulptorius. Simbolistas. M. K. Čiurlionio muziejuje Kaune eksponuojamas jo paveikslas „Daktaro Hermano Heinricho von Meyerio (?) portretas“.

## Biografija
Maksas Klingeris gimė 1857 m. vasario 18 d. Leipcige. Mokėsi Karlsrūjėje vadovaujamas Karl Gussow (1843–1907), ir 1875 m. persikėlė mokytis į Berlyną vietos dailės akademijoje. Joje jis susidraugavo ir kartu dirbo vienoje studijoje su Christian Krohg (1852−1925). M. Klingeris pagarsėjo serija piešinių „Pirštinės paieškos parafrazė“, 1878 m. pademonstruotų Berlyno dailės akademijoje. Ši serija publikuota 1881 m. grafikos forma. Joje su seksualine potekste vaizduojami jauno vyro nuotykiai su pamesta moters pirštine. 1883−86 m. M. Klingeris gyveno Paryžiuje, 1884 m. publikuota jo grafikos serija „Gyvenimas“, palietusi prostitucijos temą. Dailininkas daug keliavo, gyveno Romoje, 1893 m. grįžęs į Vokietiją apsistojo Leipcige. Jo kūrybai būdingos gyvenimo ir mirties temos.

Garsiausiu M. Klingerio tapybos kūriniu tapo didelių matmenų „Pario teismas“ (1885−87, Vienos meno istorijos muziejuje), kurio rėmas įtrauktas į bendrą dekoratyvinę kūrinio schemą. Skulptūroje M. Klingeris eksperimentavo su polichromine skulptūra. Garsiausia jo skulptūra įvardijamas „Betchovenas“ (1899−1902, Leipcigo dailės muziejuje). Dailininkas dirbo su baltu ir spalvotu marmuru, bronza, dramblio kaulu, alebastru. Maksas Klingeris labiausiai pagarsėjo savo grafika. Be minėtų, pažymėtinos jo serijos „Ieva ir ateitis“ (1880). „Meilė“ (1887), „Apie mirtį I“ (1889), „Bramso fantazijos“ (1894), „Apie mirtį II“ (1898–1909). M. Klingeris savo grafikos kūriniais laikomas siurrealizmo pirmtaku, jis paveikė Giorgio de Chirico, Max Ernst, Salvador Dali ir Käthe Kollwitz kūrybą. Maksas Klingeris mirė 1920 m. liepos 5 d. Naumburgo Grosjenos priemiestyje.

## Darbų galerija

Max Klinger - The Action - Google Art Project.jpg| „Veiksmas“ iš serijos „Pirštinė“ (1880)
Max Klinger - Kiss from the series A Love, Opus X - Google Art Project.jpg| „Bučinys“ iš serijos „Meilė“ (1887)
Max Klinger - Kreuzigung Christi (1890).jpg| „Kristaus nukryžiavimas“ (1890)
Muenchen Neue Pinakothek Klinger Asenijeff.jpg| „Elsa Asenijeff“ (1900)
Klinger Beethoven2.jpg| „Betchovenas“ (1902)
Klinger - Tote Mutter - 1898.jpeg| „Mirusi motina“ iš serijos „Apie mirtį II“ (1898)
Klinger peste.JPG| „Maras“ iš serijos „Apie mirtį II“ (1903)


## Šaltiniai

* Encyclopaedia Britannica
* Britany Salsbury. ''The Graphic Art of Max Klinger''. The Metropolitan Museum of Art, March 2016
* Ian Chilvers, John Glaves-Smith. *A Dictionary of Modern and Contemporary Art*. University of California Press, 2009, p. 376
Ileris

**Ileris** (, antikiniais laikais – **Ilargus**) – upė, tekanti Bavarijos ir Badeno-Viurtembergo žemėse, Vokietijoje; dešinysis Dunojaus intakas. Upės ilgis – 147 km, baseino plotas – 2152 km², vidutinis debitas – 75 m³/s.

Ištakos netoli Oberstdorfo, šalia pasienio su Austrija. Nuo ištakų teka šiaurės kryptimi. Teka per Zonthofeną, Algojaus Imenštatą ir Kempteną.

Tarp Lautracho, esančio netoli Memingeno ir Ulmo, maždaug 50 km teka Bavarijos ir Badeno-Viurtembergo žemių riba. Ulme įteka į Dunojų.
Vaduco pilis

**Vaduco pilis** () – Lichtenšteino princo rūmai ir oficiali rezidencija. Piliai pavadinimas skirtas nuo šalies sostinės Vaduco, esančios kalno papėdėje.

Pilies bergfrydas ir rytinė dalis yra seniausi, pastatyti XII a. Pilies bokšto sienų storis vietomis siekia 4 m. Viduramžiais buvo pastatyta Šv. Onos koplyčia. Pagrindinis jos altorius yra vėlyvosios gotikos stiliaus. 1499 m. vykusio Švabijos karo metu Senoji konfederacija pilį sudegino. Vakarinė pilies dalis buvo išplėsta 1613–1640 m.

Pilį 1712 m. įsigijo Lichtenšteino princo šeima. Kaip tik šiuo metu imperatorius Karolis VI prisidėjo prie Lichtenšteino kunigaikštystės įkūrimo.

Nuo 1904 iki 1920 m. pilis sulaukė didelių restauracijos darbų. Nuo 1938 m. pilis yra Lichtenšteino kunigaikštystės valdovų rezidencija. Kadangi pilyje gyvena princai, ji nėra atvira turistų lankymui.

## Galerija

File:Liechtenstein asv2022-10 img22 Vaduz Schloss.jpg| Vaduco pilis iš sostinės pusės
File:3155 - Vaduz - Schloss Vaduz.JPG|Pilies renovacija
File:Schloss Vaduz.jpg|Vaduco pilies bokštas
File:ViewFromVaduzCastle.jpg|Panorama iš pilies
File:Schlossvaduzvineyards.jpg|Pilis ir vynuogynai


## Šaltiniai
Janas Golskis

**Janas Golskis (Gulskis)** (m. 1613 m.) – bajoras, Trembovelsko vaiskis, Haličo ir Kameneco kaštelionas. Stanislavo Golskio brolis. 

Buvo Januvo Trembovelio, Bučačo, Podgaicų ir Čortkovo valdytojas.   

## Literatūra
* Kazimierz Lepszy, *Stanisław Golski*, w: Polski Słownik Biograficzny, t. VIII 1959-1960, s. 230-231.
* E. Janas, W. Kłaczewski, J. Kurtyka, A. Sochacka (opracowali), *Urzędnicy podolscy XIV–XVIII wieków*, Kórnik 1998, 243 s., s. 63-73. ISBN 83-85213-00-7 całość, ISBN 83-85213-22-8
* K. Niesiecki К., ''Korona polska przy złotej wolności starożytnymi wszystkich katedr, prowincji i rycerstwa klejnotami''… Lwów 1738, t. 2, 760 s., s. 248.
* J. K. Ostrowski*, Kościół parafialny p.w. Św. Trójcy w Janowie Trembowelskim* [w:] *Kościoły i klasztory rzymskokatolickie dawnego województwa ruskiego*, Kraków: «Antykwa», drukarnia Skleniarz 2009, cz. I, tom 17, 508 s., 806 il. ISBN 978-83-89273-71-0
* J. K. Ostrowski*, Kościół parafialny p.w. Św. Trójcy w Podhajcach* [w:] *Kościoły i klasztory rzymskokatolickie dawnego województwa ruskiego*, Praca zbiorowa, Kraków: Międzynarodowe Centrum Kultury, Drukarnia narodowa 1996, tom 4, 211 s., 402 il. seria: Materiały do dziejów sztuki sakralnej na ziemiach wschodnich dawnej Rzeczypospolitej. ISBN 83-85739-34-3.
Janas Teodorikas Potockis

**Janas Teodorikas Potockis** (1608–1664) – ATR valstybinis veikėjas, Haličo pakamaris (nuo 1642 m.), Lenkijos vertėjas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Potockių giminės atstovas, herbo „Piliawa“ savininkas. Podolės-Kameneco Andžejaus Potockio (apie 1552–1609) jaunesnysis sūnus nuo antros santuokos su Katerina Bučacka-Tvorovska.

Nuo 1642 m. – Haličo pakamaris.

## Šeima
Janas Teodorikas Potockis buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona buvo Ana Leščinska, Karūnos didžiojo kanclerio Vaclavo Leščinskio (1576–1628) ir Anos Rozdraževskos (1586–1619) duktė, nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus ir dvi dukteris:

* Kristupas Sedzivojus (m. 1683), Jablonuvo seniūnas
* Boguslavas (m. 1684/1693), Jablonuvo seniūnas
* Ana Potocka, Haličo pakamario Antonijaus Horaiskio žmona
* Elena Potocka, Lvovo pastalininkio Jackaus Jablonovskio žmona
 
Antrą kartą vedė Sofiją Horaiską, nuo santuokos su kuria turėjo vienintelę dukterį:

* Mariana Potocka, Marciano Grabiankos žmona
2016 m. Singapūro Grand Prix

**2016 m. Singapūro Grand Prix** (arba **2016 Formula 1 Singapore Airlines Singapore Grand Prix**) – 15-tasis 2016 m. Formulės 1 sezono etapas ir septynioliktas Singapūro Grand Prix bei devintas kartas, kai jis surengtas Marinos įlankoje. Jis vyko rugsėjo 16–18 dienomis Marina Bay Street Circuit trasoje Marinos įlankoje, Singapūre.

Mercedes komandos lenktynininkas Lewis Hamilton lenktynes pradėjo būdamas čempionato lyderiu ir savo komandos draugą Nico Rosbergą lenkdamas dviem taškais. Konstruktorių čempionato lyderė Mercedes komanda turėjo 208 taškų persvarą. Red Bull komanda buvo antra, o Ferrari trečia. Ferrari lenktynininkas Sebastianas Vettelis gynė 2015 m. iškovotą titulą. 

Rosbergas pradėjo lenktynes iš pole pozicijos ir visą laiką pirmavo iki galo išlaikydamas už savęs lenktynių pabaigoje jį pasivijusį Daniel Ricciardo, ir rungtynes laimėjo mažesne nei pusės sekundės persvara.

## Kvalifikacija

**Pastabos:**
* &mdash; Sergio Pérez buvo skirta penkių starto pozicijų bauda už tai, kad nesumažino greičio esant geltonai vėliavai ir papildoma trijų vietų bauda už tai, kad esant geltonai vėliavai lenkė.
* &mdash; Romain Grosjean buvo skirta penkių starto pozicijų bauda dėl naujos pavarų dėžės.
* &mdash; Sebastian Vettel skirta penkių starto pozicijų bauda už neplanuotus pavarų dėžės pakeitimus ir 20 pozicijų bauda už papildomų variklio elementų panaudojimą.

## Lenktynės

## Čempiomato įskaitos

;Lenktynininkų įskaita

;Konstruktorių įskaita

* **Pastaba**: Į lenteles įtrauktos tik pirmos penkios pozicijos.

## Šaltiniai