Karvaičiai

**Karvaičiai** – buvęs kaimas Kuršių nerijoje, į pietus nuo dabartinės Juodkrantės, tarp Pervalkos ir Preilos (1,5 km į šiaurę nuo Preilos). Dar ir dabar Kuršių marių įlanka į šiaurę nuo Ožkos rago vadinasi Karvaičių įlanka, o į pietus nuo rago šalia marių stūkso Karvaičių kalva. Pirmųjų Karvaičių vietoje dabar stūkso Senųjų Karvaičių kopa (30 m), o Antrųjų Karvaičių – Karvaičių kopa (50 m).

## Etimologija

*Karv-* yra vedinys iš lietuvių ir vakarų baltų kalbų šaknies. Žodžio reikšmę nesudėtinga sieti su „karve“, nors yra nuomonių, kad tai galėjo būti asmenvardis. Yra ir kitų aiškinimų, siejamų su žodžiais „kreivas“ ir „ragas“. Vokiškai šį kaimą vadindavo *Karwaiten, Carwaiten, Krawaietenn, Krawaytten, Kraweiten*.

Liaudies etimologija mena, kad mergelė Neringa galėjusi būti valdovo Karvaičio dukra, todėl kaimo pavadinimas galįs būti nuo jo vardo. Gali būti, kad jis sietinas ir su dievu Karvaičiu (būtų asmenvardinis vietovardis).

## Istorija

Pirmą kartą Karvaičiai minimi 1509 m. Daugiausia gyveno žvejai, save laikantys kuršininkais. XVI a. 2-ojoje pusėje pastatyta koplyčia, buvo parapija. 1614 m. skolų įrašuose suskaičiuota 15 tuščių sodybų, o 1641 m. skolų registre rašoma, kad kaime likusi tik smuklė ir vienas žvejo namas. Nuo Klaipėdos kaimą skyrė 30 km smėlynų, nuo kitame Kuršmarių krante esančių Kintų – 14 km. XVIII a. pradžioje kaimas persikėlė į pietus, prie miško Kuršmarių pakrantėje.

Apie 1708 m. Nida, Nagliai ir Karvaičiai sujungti į pastoracinį vienetą, kuris priklausė Kuncų parapijai. Pamaldas laikydavo kunigas iš Klaipėdos. 1740 m. patys Karvaičiai tapo parapijos centru. 1741 m. pastatyta Karvaičių bažnyčia, 1764–1781 m. čia kunigavo D. G. Zudnachovius (Šudnagis). Bažnyčią 1797 m. užpustė smėlis, todėl dar 1794 m. parapijos centras perkeltas į Juodkrantę.

1736 m. įsteigta lietuviška mokykla. Nuo 1786 m. gyventojai kovojo su vėjo nešamu smėliu, užpustančiu sodybas. Tuo metu čia gyveno apie 30 žmonių, buvo šventovė, mokykla, augo sodai. Dalis gyventojų persikėlė į Preilą ir Pervalką, paskutiniai pasitraukė 1797 m., kai Karvaičių didžiosios kopos (Karvaičių kalnas) smėlis visiškai užklojo gyvenvietę. Žmonės ėmė kurtis Juodkrantės pietiniame pakraštyje, kuris pavadintas ***Naujaisiais Karvaičiais***. Čia buvo pastatyta bažnyčia. Dalis gyventojų išsikėlė į Nidą ir Naglius.


Lithuanian traditional architecture. Wooden houses in Karvaičiai village, Curonian Spit, 1890-1910.jpg | Kaimas apie 1900 m.
Coat of arms of Neringa (Lithuania).png | Karvaičių herbas dabartiniame Neringos herbe (viduryje dešinėje)
Įrašas Karvaičiams ir L. Rėzai.JPG | Atminimo įrašas ant seno paminklo Karvaičių kopos papėdėje
Rėza Pervalkoje 2025b.jpg | Atminimo stendas L. Rėzai, minintis ir Karvaičių kaimą


## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Šiame kaime gimė tautosakininkas Liudvikas Rėza (1776–1840). Kaimo išnykimą jis aprašė eilėraštyje „Nugrimzdęs kaimas“:

## Padavimas

Pasakojama, kad Karvaičiuose trobos buvo išsidėsčiusios toli viena nuo kitos, ir žvejai susieidavo labai retai, kartą per savaitę ar rečiau. Šeštadieniais dažniausiai jie susirinkdavo į seną L. Rėzos svetainę, pasėdėdavo, išgerdavo alaus, pasišnekučiuodavo, aptardavo kaip apsisaugoti nuo slenkančio smėlio ir pan.

Sykį keletas kortininkų susimetė namo kertėje ir ėmė žaisti. Prie aliejinės lempos žaisdami jie sulaukė vidurnakčio, kai vienas vaikščiodamas po kambarį pastebėjo už lango svetimą žmogų. Kortininkai pakvietė nepažįstamąjį pažaisti, o tas sutiko. Išdalijus kortas žaidėjai pasigedo vienos, todėl vienas kaimietis pasilenkė po stalu ieškoti, bet išvydęs arklio kanopą, greitai išlindo ir paliko trobą. Paskui pritrūko dar vienos kortos, ir dar vienos, ir taip galiausiai visi žaidėjai vienas po kito išdūmė iš namų. O svetimasis atsisėdo ant krosnies suolo.

Išsigandęs namo šeiminkas suprato, su kuo turi reikalą. Nors jis ir prašė, ir meldė svečią palikti namus, tačiau tas tik atkirsdavo: „Jūs mane pašaukėte, užtat čia lieku!“ Auštant rytui šeimininkas tarė: „Eisiu pas katalikų kunigą, kad šis savo galią parodytų“. Tai išgirdęs velnias iškart baisiai ūždamas išmovė pro kaminą – taip, kad net plytos ir cementas nukrito ant žemės ir mūre atsirado skylė.

Tos skylės niekam nepavyko užmūryti, ji taip ir liko kaip kortininkų pabaisa, kol keliaujančios kopos visą kaimą uždengė. 

## Šaltiniai

## Literatūra
* 
* 
* 
*