open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Išorinės Seklumos

**Išorinės Seklumos** () – barjerinių salų juosta, besidriekianti Jungtinių Amerikos Valstijų rytinėje pakrantėje, Šiaurės Karolinoje. Tęsiasi 280 km, nuo Bako įlankos (Virdžinija) šiaurėje iki Regyklos kyšulio (*Cape Lookout*) pietuose. Nuo žemyno skiria Pamliko įlanka centrinėje dalyje, Albermarlo, Karitako įlankos šiaurėje.

Išorines Seklumas sudaro (iš šiaurės į pietus): Karitako Seklumos, Bodžio, Hateraso, Okrakoko, Portsmuto salos, Šiaurės Koras, Pietų Koras, Šaklfordo Seklumos. Salų grandinė išsilenkia į pietryčius, kur sudaro kilpą – Hateraso kyšulį.

Salos siauros, ilgos, sudarytos iš smėlio. Plotis retai viršija 1,6 km. Smėlio kopos iškyla iki 30 m aukščio. Daug saugomų teritorijų – Regyklos kyšulio, Hateraso kyšulio nacionalinės pakrantės, Žirnių salos nacionalinis laukinės gamtos draustinis, Karitako nacionalinis laukinės gamtos draustinis. Saugomi vaizdingi kraštovaizdžiai ir paukščių (ypač vandens) buveinės. Salos kenčia nuo uraganų, vandens erozijos.

Išorinėse Seklumose gyvena daugiausia žvejai, ūkininkai, dabar išplėtotas turizmas. Didesnės gyvenvietės: Kil Devil Hilsas, Kiti Haukas, Nags Hedas, Okrakokas, Bakstonas, Haterasas. Nuo Hateraso į šiaurę per salas link žemyno eina plentas (per Roanoko salą, Karitako sąsiaurį). Keltai iš žemyno į Okrakoką, Keip Lukautą.

Išorinės Seklumos nuo seno garsėjo kaip pavojinga vieta laivybai – aplink gausu sudužusių laivų. 1585 m. gretimoje Roanoko saloje anglai bandė įkurti Fort Rolio koloniją. Ties Kiti Hauko vietove 1903 m. broliai Raitai išbandė savo pirmąjį sėkmingą lėktuvą „Flyer 1“.


Cape Lookout Lighthouse view - 2013-06 - 2.JPG|Žvalgyklos kyšulys
Wright Brothers National Memorial.jpg|Brolių Raitų memorialas Kiti Hauke
NOAA- Outer Banks.jpg|Koro Seklumos
Ocracoke harbor and ferry at sunset, North Carolina - panoramio.jpg|Okrakoko prieplauka 


## Šaltiniai
Roanoko sala

**Roanoko sala** () – sala Jungtinėse Amerikos Valstijose, Šiaurės Karolinoje, Dero apygardoje. Išsidėsčiusi į pietus nuo Albermarlo įlankos, tarp Išorinių Seklumų ir žemyno (skiria siauri Kroatoano ir Roanoko sąsiauriai). Ilgis 19 km, vidutinis plotis 5 km, plotas 46,5 km². Sala žema, pelkėta.

2000 m. Roanoko saloje gyveno 6724 gyventojai. Pagrindinė gyvenvietė – Manteo. Yra oro uostas. Praeina JAV nacionalinis plentas nr. 64: sala dviem tiltais sujungta su žemynu (Mans Harboru) ir vienu – su Nags Hedo gyvenviete Karitako saloje (Išorinės Seklumos). Verčiamasi turizmu, žvejyba.

Salos pavadinimas kildinamas iš algonkinų kalbų ir galimai reiškia „balti kriauklių karoliai“.

## Roanoko kolonija

1584 m. salą, sero Valterio Rolio pavedimu rasti vietą kolonijai, ištyrinėjo britų jūrininkai Filipas Amadasas ir Arturas Barlovas. Jie aprašė salos vešlumą, derlingumą, pririnko tabako, bulvių, pasiėmė su savimi du indėnus (Manteo ir Vančesę) ir atgabenę Anglijon pasiūlė Roliui čia steigti koloniją. 1585 m. Valterio Rolio pusbrolis, seras Ričardas Grinvilis su 105 naujakuriais 1585 m. pasiekė salą ir jos šiaurinėje dalyje pradėjo steigti koloniją. Grinvilis išvyko atgal į Angliją atgabenti daugiau maisto, o koloniją paliko prižiūrėti Ralfui Lanui. Naujakuriams stigo maisto, jie kentėjo nuo indėnų antpuolių ir nesulaukė grįžtant Grinvilio, todėl 1586 m. su pro šalį plaukusio Frensio Dreiko laivu anglai grįžo į tėvynę. Netrukus į salą atvyko du laivai su atsargomis, tačiau gyventojų neberado. Grinvilis Roanoko saloje paliko 15 žmonių, kurie išlaikytų pretenzijas į koloniją.

1587 m. į salą atvyko nauja 150 žmonių ekspedicija, vadovaujama Džono Vaito. Jie rado sugriautą fortą ir vieno iš 15 žmonių palaikus. Atvykėliai ėmėsi atstatinėti forto ir plėtoti žemės ūkio. 1587 m. rugpjūčio 18 d. Roanoko saloje gimė Virdžinija Deir – pirmoji anglė, gimusi Šiaurės Amerikoje. Vaitas netrukus išvyko atgal į Angliją atsargų, tačiau dėl karų su Ispanija negalėjo tam gauti laivo. Kai 1590 m. rugpjūtį jam pavyko grįžti į Roanoką, jis žmonių neberado, tik įrašus ant medžių – CRO ir CROATOAN.

Buvusios kolonijos vietoje atkasta Fort Rolio tvirtovė ir sukurta laivo, kuriuo atvyko naujakuriai, replika.

## Šaltiniai
Modesta Petrauskaitė

**Modesta Petrauskaitė** (g. 1987 m. vasario 2 d.) – administratorė, Lietuvos visuomenės ir politinė veikėja.

## Biografija

2012 m. baigusi Kauno technologijos universitetą, įgijo verslo administravimo bakalauro kvalifikacinį laipsnį, 2014 m. baigė Mykolo Romerio universitetą ir įgijo viešojo administravimo magistro kvalifikacinį laipsnį.

2012–2016 m. Seimo nario patarėja. 2015–2023 m. Panevėžio rajono savivaldybės tarybos narė. 2017 m. VŠĮ „Mes Darom“ Direktorė. 2021–2024 m. Europos Parlamento nario Juozo Oleko padėjėja. 

2024–2028 m. Seimo narė, išrinkta vienmandatėje Aukštaitijos (Nr. 33) apygardoje.

2016–2020 m. Lietuvos socialdemokratų partijos skyrių veiklos koordinatorė.

## Išnašos
Kyzyl Taiga

**Kyzyl Taiga** (rus. ir  'raudonas miškingas kalnas') – aukščiausia Vakarų Sajano vieta. Stūkso Rusijoje, vakarų Tuvoje. Aukštis – 3121 m.

Kalnas sudarytas iš metamorfinių smiltainių, aleuritų ir konglomeratų; yra ledyninių formų (karų, trogų). Papėdėje prasideda Ak Sugo upė.

## Šaltiniai
Vytautas Sinica

**Vytautas Sinica** (g. 1990 m. vasario 4 d.) – Lietuvos politologas, vertėjas, leidėjas, Lietuvos Respublikos Seimo narys (2024–2028 m. kadencija).

## Biografija

2013 m. Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute baigė politikos mokslų bakalaurą, 2015 m. ten pat – Lyginamosios politikos magistro studijas. Vilniaus universiteto Filosofijos fakultete 2022 metais apgynė disertaciją politinės filosofijos tema „Moderniosios Europos vienijimo projektų filosofiniai pagrindai“.

Vilniaus universitete ir Vytauto Didžiojo universitete dėstė politinės filosofijos, Lietuvos užsienio politikos, Lietuvos politinės sistemos kursus.

2011 m. su bendraminčiais iš VU TSPMI įkūrė patriotinio jaunimo sambūrį „Pro Patria“, svetainę *www.propatria.lt*. Nuo 2020 m. kuria laidas „Pro Patria“ YouTube kanale, veda tinklalaides „Papunkčiui“, „Už Balos“.

2015 metais įkūrė pelno nesiekiančią politinių, istorinių ir filosofinių knygų leidyklą Valstybingumo studijų centras.

2020 m. su bendraminčiais įkūrė politinę partiją Nacionalinis susivienijimas, išrinktas jos vicepirmininku.

2023 m. Vytauto Sinicos vedamas Nacionalinio susivienijimo sąrašas surinko 4,67 proc. Vilniaus rinkėjų balsų ir pateko į sostinės tarybą. Taip V. Sinica su dviem kolegomis tapo Vilniaus miesto savivaldybės tarybos nariu, dirbo opozicijoje.

2024 m. Seimo rinkimų antrajame ture išrinktas į parlamentą Pilaitės – Karoliniškių vienmandatėje apygardoje, aplenkdamas TS-LKD atstovę Radvilę Morkūnaitę – Mikulėnienę.

2025 m. rugpjūčio 15 d. pranešta, jog pašalintas iš Nacionalinio susivienijimo, pats V. Sinica pareiškė, kad toks sprendimas esąs „niekinis ir negaliojantis“.

2025 m. rugsėjo 6 d. Nacionalinio Susivienijimo partijos suvažiavime sprendimas dėl V. Sinicos pašalinimo iš partijos buvo pripažintas negaliojančiu, o V. Sinica išrinktas naujuoju Nacionalinio Susivienijimo pirmininku. 2025 m. spalio 27 d. Teisingumo ministerija pripažino suvažiavimo rezultatus.

## Veikla

Romualdo Ozolo įsteigto Lietuvos valstybingumo istorijos ir politinės minties žurnalo „Nepriklausomybės Sąsiuviniai“ redakcinės kolegijos narys (nuo 2016 m.), *www.propatria.lt* svetainės redakcinės kolegijos narys.

Nuo 2011 m. šalies žiniasklaidoje publikavo daugiau nei 100 publicistinių straipsnių Lietuvos ir užsienio politinio gyvenimo temomis, dalyvauja televizijos ir radijo diskusijose.

## Bibliografija

;Knygos
* *Ar mums dar reikalinga Lietuvos valstybė?* (2019 m.)
* *Kolonizacija* (2025 m.)

;Vertimai
* Ben Shapiro *Autoritarinis momentas* (2021 m., iš anglų k.)
* Yoram Hazony *Nacionalizmo dorybė* (2018 m., iš anglų k.)

;Sudarytos knygos
* *Ukrainos karo pamokos* (2023 m.)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Pro Patria
Kezel Uzanas

**Kezel Uzanas** () arba **Kizil Uzenas** ( 'raudonoji upė') – upė Irano šiaurės vakaruose, viena iš Sefidrudo ištakų. Prasideda Zagroso kalnų šiaurėje, Kurdistano provincijoje. Teka giliais kalnų tarpekliais į šiaurę, toliau į pietryčius, prasiveržia pro vakarines Elburso pašlaites. Kezel Uzanas susilieja su Šehrudu ir sudaro Sefidrudą (įteka į Kaspijos jūrą).

Upės vanduo naudojamas drėkinimui. Prie Mandžilio miesto – hidroelektrinė, sudarytas tvenkinys.

Pagrindinis miestas prie Kezel Uzano – Mianė.

## Šaltiniai
Kimgangsanas

**Kimgangsanas** arba **Gumgango kalnai, Deimanto kalnai** () – kalnai Šiaurės Korėjos pietryčiuose, Rytų Korėjos kalnuose, Japonijos jūros pakrantėje. Ilgis 80 km. Aukštis iki 1638 m.

Kalnai sudaryti iš granito. Stūkso daugiau nei 12 tūkstančių viršūnių, smailių, bokštų, stulpų. Kanjonų labirintai, gausybė krioklių.

Šlaituose auga tankūs mišrieji miškai. Turizmas (2002–2024 m. buvo Turistinis Kemgangsano regionas). Likę senųjų budistinių vienuolynų. 2025 m. kalnas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.


Kuryong Waterfall, DPRK (14906661755).jpg|Gurjongo krioklys
Myogilsang-naegeumgang.jpg|Mjogilsango Budos bareljefas
0436 - Nordkorea 2015 - Kumgang Gebirge - Kuryong Fasserfall (22338739694).jpg|Granitiniai bokštai
금강산해금강(AMJ).jpg|Kimgangsanas nuo jūros kranto


## Šaltiniai
Kyzylkumų rezervatas

**Kyzylkumų valstybinis rezervatas** () – saugoma gamtos teritorija Uzbekistane, Bucharos vilajate, Kyzylkumuose, Amudarjos vidurupio salpoje. Įsteigtas 1971 m., siekiant išsaugoti gamtinius pakrantės sąžalynų (tugajų) kompleksus.

Rezervate gyvena Baktrijos elniai, šernai, džeiranai, fazanai, kilnieji ereliai, stepiniai ereliai.

## Šaltiniai
Gisaro rezervatas

**Gisaro valstybinis rezervatas** () – saugoma gamtos teritorija pietų Uzbekistane, Kaškadarjos vilajete, Gisaro kalnagūbrio pietvakariniuose šlaituose (iki 4000 m aukščio). Įsteigtas 1983 m., sujungus Kyzylsu (įsteigtas 1975 m.) ir Mirakio (1976 m.) rezervatus. Skirtas ištirti ir apsaugoti Gisaro Alajaus gamtinius kompleksus.

Rezervate yra Tamerlano urvas (virš 600 m ilgio).

Sutinkami gyvūnai: sibiriniai ožiai, šernai, kiaunės, dygliatriušiai, lūšys, himalajiniai rudieji lokiai, snieginiai leopardai, žebenkštys, ularai ir kt.

## Šaltiniai
Lina Šukytė-Korsakė

**Lina Šukytė-Korsakė** (g. 1970 m. lapkričio 17 d.) – Lietuvos politikė, Lietuvos Respublikos Seimo narė ir buvusi Klaipėdos miesto savivaldybės vicemerė. 

2024 m. spalį Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose buvo išrinkta į 2020–2024 m. Seimą.

## Išsilavinimas

1993 m. baigė Kauno aukštesniąją medicinos mokyklą ir įgijo biomedicinos technologės kvalifikaciją. 2010 m. L. Šukytė-Korsakė baigė visuomenės sveikatos bakalauro studijas Klaipėdos universitete. 2012 m. baigė slaugos magistro studijas, o 2021 m. – inovatyvių technologijų verslo vadyba magistras. Abu magistrus pabaigė Klaipėdos universitete.

## Politinė karjera

2023 m. kovą L. Šukytė-Korsakė, atstovaudama partijai „Laisvė ir teisingumas“, buvo išrinkta į Klaipėdos miesto savivaldybės tarybą antruoju numeriu pagal savo partijos sąrašą. 2023 m. balandį į vicemerės postą buvo iškelta partijos „Laisvė ir teisingumas“. Nuo 2023 m. L. Šukytė-Korsakė dirbo vicemere su Klaipėdos savivaldybės miesto meru Arvydu Vaitkumi.

2024 m. spalį L. Šukytė-Korsakė dalyvavo Lietuvos Respublikos Seimo rinkimuose ir buvo išrinkta į Seimą pagal politinės partijos „Nemuno Aušra“ sąrašą. L. Šukytė-Korsakė buvo išrinkta porinkiminiu aštuntu eilės numeriu pagal partijos sąrašą (numeris sąraše buvo šeštas). L. Šukytė-Korsakė pralaimėjo vienmandatėje Baltijos rinkimų apygardoje ir surinko 46,51 proc. rinkėjų balsų.

## Šaltiniai
Martynas Vainorius

**Martynas Vainorius** (1983 m.) – Lietuvos žurnalistas, naujienų portalo „Atvira Klaipėda“ steigėjas ir redaktorius.

2011–2017 m. dirbo vyriausiuoju Klaipėdos dienraščio „Vakarų ekspresas“ redaktoriumi. 2017 m. kartu su Algirdu Sabaliausku įkūrė Vakarų Lietuvos naujienų portalą „Atvira Klaipėda“.

2023 m. M. Vainorius išleido istorinę knygą „Pasaulio pabaiga ir kiti tarpukario Klaipėdos nutikimai.“

## Išsilavinimas
M. Vainorius baigė Klaipėdos Smeltės vidurinę mokyklą. Jis planavo savo karjerą sieti su istoriko arba politiko darbu. Tuo metu jam imponavo jo mokyklą baigęs politikas Eligijus Masiulis. 2001 m. įstojo į politikos mokslų kursą Klaipėdos universitete.

## Karjera
Būdamas studentu, M. Vainorius dalyvavo „Vakarų ekspreso“ rengtame rašinio konkurse tema „Ko trūksta Klaipėdai?“. M. Vainoriui laimėjus konkursą, jam buvo suteikta galimybė tęsti bendradarbiavimą su dienraščiu.

Žurnalisto karjerą pradėjęs 2002 m. kaip neetatinis „Vakarų ekspresas“ korespondentas. Nuo 2004 m. tapo etatiniu dienraščio reporteriu. Dirbo „Vakarų ekspreso“ ekonomikos skyriuje. 2007 m. apdovanotas Klaipėdos krašto pramonininkų asociacijos prizu už straipsnius verslo ir ekonomikos temomis Klaipėdos regione.

2007 m. M. Vainorius buvo paskirtas „Vakarų ekspreso“ redaktoriaus pavaduotoju, o 2011–2017 m. dirbo dienraščio redaktoriumi. Laikraščio redakcijoje išdirbo daugiau nei penkiolika metų. 2017 m. planavo keisti karjerą ir nebedirbti žurnalistu. Pretekstu išeiti iš „Vakarų ekspreso“ tapo nesutarimas dėl atlyginimo.

## „Atvira Klaipėda“

Naujienų portalo „Atvira Klaipėda“ įkūrimui M. Vainorius buvo pastumėtas savo draugo, kuris patarė sukurti naują internetinį naujienų puslapį Klaipėdai ir jos regionui. „Atvira Klaipėda“ pradėjo darbą 2017 m. spalį. Portalas įsteigtas kaip viešoji įstaiga.

## Nuorodos
* Interviu įrašas su M. Vainoriumi, „Ar išliks „Atvira Klaipėda“?“ Parengtas Indrės Kiršaitės, 2022 m. rugsėjo 29 d.
* Martynas Vainorius. „Pasaulio pabaiga ir kiti tarpukario Klaipėdos nutikimai“. Purmaliai, Klaipėdos rajonas: M. Vainorius, 2023. – 334. ISBN 978-609-08-0345-5.

## Šaltiniai

## Literatūra

* 
*
Belforas

**Belforas** () – miestas rytų Prancūzijoje, apie 40 km į pietvakarius nuo Miulūzo, prie Savoriozo upės, Burgundijos Vartų žemumoje; Belforo teritorijos departamento centras. Keliai ir geležinkeliai į Paryžių, Strasbūrą, Lioną, Bazelį. Metalurgija, geležinkelio riedmenų, energetikos pramonės įrangos, automobilių dalių gamyba, elektronikos, tekstilės, chemijos (plastikų) ir farmacijos pramonė, vyno gamyba. Veikia Franš-Kontė universitetas.

Įtvirtintame Belforo kvartale rytiniame Savoriozo krante stovi XVII a. pilis ir kiti viešieji pastatai (bažnyčia, arsenalas ir kt.). Šalia miesto rotušės (*hôtel de ville*, 1721–1724 m.) stovi Frederiko-Ogiusto Bartoldžio kūrinys Belforo liūtas (11 m aukščio), skirtas atminti 104 dienų miesto apgultį per Prancūzijos-Prūsijos karą.

## Istorija
Vietovė gyvenama nuo galų-romėnų laikų, o rašytiniuose šaltiniuose minima nuo XIII a. Miesto teises gavo 1307 m. Buvo Monbelaro, Fereto grafų, Austrijos erchercogų valda. 1648 m. E la Šapelo sutartimi Belforas perduotas Liudviko XIV žinion, karalius miestą perleido kardinolui Mazarinui. Dėl savo strateginės vietos praėjime tarp Žuros ir Vogėzų kalnų, Belforas įvairių karų metu vis būdavo apsiaučiamas. Per I pasaulinį karą išlaikytas prancūzų, bet per II pasaulinį karą užimtas vokiečių.


Belfort et le château, vus de la Miotte.jpg|Belforo pilis
Lion de Belfort.jpg|Belforo liūtas
Cathédrale Saint Christophe.jpg|Šv. Kristoforo katedra
2022-07-20 19-37-52 Belfort.jpg|Senamiesčio gatvė


## Šaltiniai
Algirdas Kamarauskas

**Algirdas Kamarauskas** (g. 1962 m.) – Lietuvos inžinerius, infrastruktūros projektų vadovas, Klaipėdos miesto savivaldybės vicemeras.

## Išsilavinimas

Baigęs Klaipėdos vidurinę mokyklą, 1979–1983 metais Kauno technologijos universitete studijavo inžineriją.

## Karjera
1982–1984 m. dirbo Kauno radijo gamykloje. 1984–1991 m. dirbo projektuotoju pramoninės žūklės technikos moksliniame gamybiniame susivienijime. 1991–993 m. dirbo Klaipėdos uosto elektros inžinieriumi, o nuo 1993 m. iki 1997 m. – Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcijos techninio skyriaus viršininku.

1997–1999 m. buvo AB „Vakarų laivų remontas“ bendrovės, o nuo 1999 m. lapkričio mėn. iki 1999 m. gruodžio mėn. – Lietuvos jūrų krovos kompanijų asociacijos generaliniu direktoriumi. 2010–2013 m. užėmė Malkų įlankos terminalo plėtros direktoriaus pareigas. 2015–2019 m. – „Klasco“ infrastruktūros direktorius. 2020–2023 m. dirbo „Depenbrock Ingenieurwasserbau GmbH & Co. KG“ projektų valdymo (dizaino koordinavimo) vadovu.

### Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcija

A. Kamarauskas du kartus ėjo Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcijos infrastruktūros direktoriaus pareigas: 1999–2009 m. ir 2013–2015 m.

#### Atleidimas
2009 m. rugsėjo 5 d. A. Kamarauskas buvo atleistas iš direkcijos infrastruktūros direktoriaus pareigų už šiurkštų darbo pažeidimą. Tuometinis direkcijos vadovas Eugenijus Gentvilas nurodė, kad A. Kamarausko vadovaujami skyriaus darbuotojai specialiai vilkino uosto gilinimo darbus. 2013 m. lapkritį A. Kamarauskas dalyvavo konkurse direkcijos infrastruktūros direktoriaus pareigoms užimti. Tuometinio direkcijos vadovo Arvydo Vaitkaus sprendimu, A. Kamarauskas buvo priimtas dirbti direkcijos infrastruktūros direktoriumi.

## Šaltiniai
Djepas

**Djepas** (, ) – miestas šiaurės vakarų Prancūzijoje, Normandijoje, Pajūrio Senos departamente, Lamanšo pakrantėje, prie Arko upės žiočių. Svarbus jūrų uostas – išvežami žemės ūkio produktai, įvežami daugiausia citrusai, vykdoma žvejyba, keltas į Jungtinę Karalystę (Niuheiveną). Keliai į Ruaną, Havrą, Abvilį, geležinkelis į Paryžių.

Automobilių („Renault“), elektros įrangos gamyba, laivų statyba ir remontas, naftos perdirbimas, chemijos, tekstilės, maisto (žuvų, aliejaus) pramonė. Kaulo (ir dramblio kaulo) dirbinių, laikrodžių gamyba. Pajūrio kurortas. Vystomas turizmas.

Djepe yra 1435 m. statyta pilis (1923 m. paversta muziejumi, kuriame eksponuojami XVI a. vietinių meistrų dramblio kaulo dirbiniai, E. Budeno, K. Pisaro paveikslai, G. Brako atspaudai). Taip pat yra Šv. Jokūbo (XIII–XVI a.), Šv. Remigijaus (XVI–XVIII a.) bažnyčios, XVIII a. pastatai, *Cité de la Mer* parodų centras. Vyksta aitvarų festivalis.

## Istorija

Miesto pavadinimas kildinamas iš saksų žodžio *deop* („gilus“ – taip, matyt, pavadintas dėl gilios estuarijos). Karolingų laikais buvo kaimas, bet ėmė augti XII a. Djepas užimtas anglų per Šimtametį karą ir valdytas iki 1435 m. Djepe suklestėjo protestantizmas, hugenotų pirkliai prekiavo su Vakarų Afrika (iš ten gabeno dramblio kaulą), vyko steigti kolonijų į Šiaurės Ameriką. Djepo prancūzai puldinėjo anglų ir portugalų laivus.

XVII a. antrojoje pusėje miestas smarkiai nukentėjo: 1668 m. apie 10 tūkstančių gyventojų mirė nuo maro, 1685 m., atšaukus Nanto ediktą, pradėti persekioti protestantai, todėl daugelis jų emigravo, o 1694 m. miestą beveik visiškai sunaikino anglų ir olandų laivynai. XVIII a. Djepą nustelbė Havras. Nuo XIX a. labiau vystėsi kaip kurortas.

1940–1944 m. okupuotas Vokietijos; nukentėjo. 1942 m. rugpjūtį Djepo rajone nesėkmingai bandė išsilaipinti britų ir kanadiečių desantas.

Djepas ilgą laiką garsėjo kaip saugus užutėkis laivams, bet Arko estuarija tapo per sekli šiuolaikiniams laivams. Kelto į Britaniją reikšmę nustelbė pastatytas Eurotunelis, taip pat sumažėjo ir žvejybinė Djepo uosto svarba. Gaivinti miesto ekonomikai įsteigtas Eurotunelio verslo parkas.


Château de Dieppe au matin (été 2018).JPG|Djepo pilis
Dieppe (Seine-Maritime) - Château-musée - Salon Camille Saint-Saëns (36347481142).jpg|Djepo pilies muziejus
Église Saint-Jacques (Dieppe).jpg|Šv. Jokūbo bažnyčia
Port de plaisance de Dieppe (14813115700).jpg|Jachtų prieplauka Djepo uoste


## Šaltiniai
Ilja do Retiro stadionas

**Ilja do Retiro stadionas** (, oficialiai *Estádio Adelmar da Costa Carvalho*) – stadionas Resifės mieste (Brazilija), Ilja do Retiro mikrorajone. Klubo SC Recife namų arena, taip pat vadinama sporto veikėjo, SC Recife klubo prezidento Adelmar da Costa Carvalho (1909–1990) garbei. Stadioną supa daugiaaukščiai namai, todėl jų gyventojai gali stebėti rungtynes pro balkonus.

## Istorija

Stadionas atidarytas 1937 m. liepos 4 d. Tai buvo pirmasis miesto stadionas. Čia vyko vienerios IV pasaulio futbolo čempionato rungtynės (Čilė–JAV 5-2). Stadionas ne kartą rekonstruotas – 1938, 1950, 1955, 1982, 2011 m., tačiau vis dar planuojami nauji projektai.

## Šaltiniai
Vila Kapanemos stadionas

**Vila Kapanemos stadionas** (, oficialiai *Estádio Durival de Britto e Silva*) – stadionas Kuritibos mieste (pietų Brazilija), Kapanemos mikrorajone. Klubo Paraná Clube namų arena, taip pat vadinama Durival de Britto e Silva vardu.

## Istorija

Stadionas atidarytas 1947 m. sausio 23 d. Tuo metu tai buvo trečiasis pagal dydį Brazilijos stadionas. Čia vyko dvejos IV pasaulio futbolo čempionato rungtynės.

## Šaltiniai
Bajona

**Bajona** (, ) – miestas pietvakarių Prancūzijoje, Atlanto Pirėnų departamente, šalia Nivo ir Adūro santakos (8 km nuo jo žiočių), 32 km nuo Ispanijos sienos. Kartu su Bjaricu sudaro aglomeraciją – pajūrio kurortą. Yra jūrų laivais pasiekiamas upių uostas (išvežami kviečiai, kukurūzai, mėsa, mediena, chemijos pramonės gaminiai). Yra oro uostas. Plentai ir geležinkeliai į Bordo, San Sebastianą, Tulūzą, Ispūrą. Metalurgija, laivų statyba, lėktuvų gamyba, elektronikos, chemijos, medienos apdirbimo, odos pramonė. Turizmas.

Miesto dalyje Didžiojoje Bajonoje yra XVII a. įtvirtinimai (sukurti inžinieriaus Sebastjeno Le Presto de Vobano), senoji pilis, gotikinė XIII–XVI a. Šv. Marijos katedra (su dviem XIX a. bokštais, siekiančiais 64 m). Kitapus upės, Mažojoje Bajonoje yra naujoji pilis, Bona muziejus, Baskų muziejus. Bajona garsėja savo aukštos kokybės druska, šokoladu ir kumpiais. Bajonoje vyksta įvairios šventės, korida.

## Istorija
Bajonos vietovardis galimai baskiškas. Gyvenvietė kūrėsi istorinėse baskų žemėse. Romėnų laikais čia buvo stovykla Novempopulanijos provincijoje, vadinta Lapurdu, Laburdu (. Nuo VIII a. – vyskupijos centras. 1154–1451 n, miestą valdė anglai. Bajona (šis pavadinimas įsigalėjo XII a.) buvo laisvasis uostas. Miesto teisės suteiktos 1215 m.

XVI–XVII a. Bajona garsėjo ašmeninių ginklų ir peilių (bajonetų) gamyba.


Bayonne Hotel de Ville.jpg|Bajonos rotušė
Le chevet de la Cathédrale.jpg|Bajonos katedra
Bayonne-La Citadelle-20130814.jpg|Bajonos citadelė
Château-Vieux (Bayonne).jpg|Senoji pilis


## Šaltiniai
Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcija

**Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcija** (nuo 1991 m.) – Lietuvos akcinė bendrovė, kurios visos akcijos (100 proc.) priklauso Lietuvos valstybei. Lietuvos Respublikos susisiekimo ministerija akcijas valdo, naudoja ir disponuoja jomis patikėjimo teise. Direkcijai priklauso Klaipėdos uosto žemė, akvatorija, krantinės, hidrotechniniai įrenginiai, navigacijos keliai ir kiti infrastruktūros objektai. Direkcija vysto uosto veiklą.

Direkcija koordinuoja uosto žemės naudotojų vykdomą uosto teritorijos apsaugą, užtikrina saugią laivybą uoste. Taip pat užtikrina uosto kapitono veiklą. Lietuvos Respublikos vyriausybės nustatyta tvarka prižiūri ir tvarko uosto rezervines teritorijas. Direkcija yra įpareigota efektyviai naudoti ir valdyti patikėjimo teise perduotą valstybės turtą. Ji yra atsakinga už uosto teritorijos nuomą ir uostų rinkliavų surinkimą. Taip pat direkcija rengia uosto strategijos projektus, uosto ir uosto rezervinių teritorijų detaliuosius planus, organizuoja jų įgyvendinimą, mokslinio tyrimo darbus, vykdo uosto rinkodarą.

## Naujasis administracijos pastatas
2022 m. lapkritį uosto direkcija pranešė sutarties sudarymą su projektuotojais „Statybos inžinierių konsultantų biuras“ dėl kruiziniams laivams švartuoti skirtos krantinės ir naujo direkcijos administracinio pastato. Naujasis projektas pavadintas „Kuršių vartais“.

## Generaliniai direktoriai
* Arvydas Vaitkus (2013-2019 m.)
* Algis Latakas (nuo 2020 m.)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Nepriklausomybės arena

**Nepriklausomybės arena** (, oficialiai *Estádio Raimundo Sampaio*) – stadionas Belo Horizontės mieste (Brazilija), Horto mikrorajone. Antrasis pagal dydį miesto stadionas (po Mineirão). Klubo América Futebol Clube (MG) namų arena, taip pat vadinama šio klubo vadovo Raimundo Sampaio garbei. 

## Istorija

Stadionas pastatytas IV pasaulio futbolo čempionatui ir vadinosi *Estádio Sete de Setembro*, jame vyko 3 čempionato rungtynės. Stadionas atidarytas 1950 m. birželio 25 d. rungtynėmis Jugoslavija–Šveicarija (3-0). Iš pradžių stadionas priklausė Minas Žeraiso valstijai, bet 1965 m. perėjo Sete de Setembro FC klubui. Pastarasis klubas vadinosi rugsėjo 7-osios vardu, pabrėžiant Brazilijos nepriklausomybės dieną, todėl stadionas imtas vadinti Nepriklausomybės arena. Vėliau „Sete de Setembro“ susijungė su „América“ klubu, kuris ir tapo stadiono savininku.

2010–2012 m. stadionas renovuotas.

## Šaltiniai
Klaipėdos miesto savivaldybės taryba 2023–2027 m.

**[[Klaipėdos miesto savivaldybės taryba]]** – Lietuvos Respublikos Klaipėdos miesto savivaldybės atstovaujamoji institucija, išrinkta ketveriems metams savivaldybių rinkimuose, vykusiuose 2023 m. kovo 5 d. ir kovo 19 d.

## Rinkimų rezultatai
Rinkimuose dalyviai gavo vietų: 

## Šaltiniai
Rošforas

**Rošforas** () – miestas vakarų Prancūzijoje, Pajūrio Šarantos departamente, 30 km į pietryčius nuo La Rošelio, Šarantos estuarijos pakrantėje, 16 km nuo Biskajos įlankos. Yra prekybinis ir keleivinis uostas, oro uostas, praeina Bordo–La Rošelio plentas ir geležinkelis. Aviacijos, medienos apdirbimo, statybos, maisto (daugiausia pieno), tekstilės pramonė, burlaivių statyba, automobilių pagalbinių detalių gamyba. Balneologinis kurortas. Vystomas turizmas. Šalia yra karinė oro bazė.

Rošforas pasižymi stačiakampiu miesto planu, tiesiomis gatvėmis ir promenadomis, einančiomis palei įtvirtinimus. Yra XVIII a. karinio uosto įtvirtinimų liekanos, buvusi jūrų laivyno ligoninė. Veikia *Coupe d’Or* teatras, muzikos ir šokio konservatorija, begonijų oranžerija (didžiausia begonijų kolekcija pasaulyje), zoologijos sodas. Yra rašytojo Pjero Loti namas-muziejus, jūrų laivyno muziejus, karališkojo virvių ir lynų fabriko muziejus su XVIII a. burlaivio *L’Hermione* kopija.

## Istorija
Rošforas ėmė kurtis apie XI a. pastatytą pilį, skirtą gintis nuo normanų. Įvairiais laikotarpiais ji priklausė privatiems feodalams, Prancūzijos, Anglijos karaliams.

Dabartinis miestas įkurtas XVII a., kai Liudviko XIV ministras Žanas-Batistas Kolberas pastatė karinį uostą ir arsenalą. 1696–1806 m. Rošforas 5 kartus atlaikė antpuolius. 1780 m. markizo de Lafajeto ekspedicija iš Rošforo išplaukė į Šiaurės Ameriką.

1777–1854 m. čia buvo viena didžiausių Prancūzijos nusikaltėlių kolonijų, nemokamas kalinių darbas naudotas laivyno infrastruktūroje. 1790–1795 m. kalinti jakobinų religinei politikai atsisakę paklusti kunigai. 1815 m., prieš pasiduodamas anglams, čia gyveno Napoleonas.

Per II pasaulinį karą miestas subombarduotas. Nuo XX a. pab. plėtojosi kaip kurortas.


Corderie rochefort.jpg|Virvių fabrikas
Porte de l'Arsenal 2.jpg|Arsenalo vartai
Frégate Hermione réplique de la frégate de 1779 en aout 2014 DSC 5806.jpg|Fregata *Hermione*
077 - Eglise Notre-Dame - Rochefort.jpg|Švč. Marijos bažnyčia


## Šaltiniai
Šalonas prie Sonos

**Šalonas prie Sonos** () – miestas pietinėje Prancūzijoje, Burgundijoje, Sonos ir Luaros departamente, į pietus nuo Dižono, prie Sonos upės ir Centro kanalo atšakos. Yra upių ir oro uostai. Praeina Liono–Dižono plentas ir geležinkelis. Metalurgija, branduolinių elektrinių įrenginių, mašinų, metalo gaminių gamyba, chemijos (plastikų; iki 2012 m. veikė „Kodak“ bendrovės įmonė), elektronikos, stiklo pramonė. Turizmas.

Šalone prie Sonos veikia muzikos, šokio ir teatro konservatorija, teatras. Vyksta kasmetinis tarptautinis gatvės teatrų festivalis, karnavalai, vyno mugės. Veikia Niseforo Njepso (fotografija), Vivano Denono (archeologija, dailė, istorija) muziejai.

Yra Šv. Vincento katedra (1090–1520 m., romaninė-gotikinė), XVII a. Šv. Petro bažnyčia su aukštais bokštais, XV a. vyskupų rūmai, senųjų įtvirtinimų liekanos.

## Istorija
Pirmą kartą minimas Julijaus Cezario raštuose. Antikos laikais buvo gališkos edujų genties vienas centrų, romėnų vadinamas Kabilonu ar Kavilonu (). V a.–1801 m. vyskupijos centras (iki XIII a. čia įvyko 13 bažnyčios susirinkimų). VI a. Burgundijos karalystės sostinė, vėliau grafystės centras. 1237 m. atiteko Prancūzijos karaliui. Miestas nuo 1256 m.

1814 m. Napoleonas Šalone prie Sonos sustabdė austrų antpuolį. XIX a. miestas buvo svarbus transporto centras, nutiesus geležinkelį ir iškasus kanalą. Vykstant II pasauliniam karui per Šaloną prie Sonos ėjo linija, skirianti okupuotą ir neokupuotą Prancūzijos dalį, Šalonas prie Sonos tapo Pasipriešinimo judėjimo centru. XX a. antroje pusėje veikė svarbi „Kodak“ gamykla.


Chalon - panoramio.jpg|Senamiesčio gatvė
Chalon-sur-Saône--place-du-marché.jpg|Aikštė iš Šv. Vicento katedra
Église St Pierre Chalon Saône 1.jpg|Šv. Petro bažnyčia
Ancien palais épiscopal Chalon Saône 3.jpg|Vyskupų rūmai


## Šaltiniai
Vandens tiekimas iš šulinio

**Vandens tiekimas iš šulinio** – tai procesas kuomet vanduo yra gaunamas tiesiogiai iš žemės šulinio, kuris yra iškastas iki požeminio vandens sluoksnio. Šulinio vanduo yra naudojamas vietoje miesto vandentiekiu, ir jis yra pagrindinis vandens šaltinis daugeliui privačių namų ūkių, ypač kaimo vietovėse, kur nėra centrinio vandentiekio. Vanduo yra paduodamas į privačius namus dėl sukuriamo vandens slėgio. Vandens slėgis – tai jėga, kuria vanduo stumiamas per vamzdynus į namus. Vandens slėgio didinimas vandentiekyje, kuomet vanduo yra imamas iš šulinio, yra būtinas tam, kad užtikrinti tinkamą vandens tiekimo sistemų veikimą, ypač jei yra didelis atstumas bei aukščių skirtumas tarp tiekimo šaltinio (vandens šulinio) ir galutinio vartotojo. Vadovaujantis statybos technininiu reglamentu STR 2.06.02:2020  geriamojo vandentiekio darbinis slėgis vandens ėmimo vietoje turi būti ne didesnis kaip 0,6 Mpa ir ne mažesnis kaip 0,1 MPa.

## Matavimo būdai
Slėgis vandentiekyje dažniausiai matuojamas naudojant slėgio matuoklį (manometrą). Manometras dažnai montuojamas netoli siurblio arba hidroforo, todėl galima stebėti slėgį realiu laiku. Jei manometro nėra, galima laikinai jį prijungti prie specialios jungties sistemoje, pavyzdžiui, prie čiaupo ar kito lengvai pasiekiamo vandentiekio taško.

## Slėgio didinimo priežastys

* Slėgio didinimas vandentiekyje yra būtinas norint pakelti vandenį iš šulinio iki namo ir jį tolygiai tiekti. Be pakankamo slėgio vanduo gali visai nepasiekti tam tikrų aukščiau esančių čiaupų, o namuose su daugiau nei vienu aukštu be slėgio net negalėtume pasinaudoti vandeniu viršutiniuose aukštuose.
* Pakeltas slėgis leidžia užtikrinti stabilų ir tolygų vandens tiekimą net tada, kai vanduo naudojamas keliuose taškuose vienu metu.
* Daugelis buitinių prietaisų, tokių kaip skalbimo mašinos, indaplovės ar boileriai, reikalauja tam tikro minimalus slėgio, kad galėtų veikti efektyviai. Jei slėgis bus per mažas, šie prietaisai gali neveikti tinkamai.

## Slėgio didinimo būdai
**Išcentriniai sausai pastatomi vandens siurbliai'',*** taip pat žinomi kaip [[Hidroforas|hidroforai]]. Šie siurbliai gali būti įrengti, kai trūksta vandens slėgio nuosavuose namuose, daugiaaukščiuose pastatuose ar gamybinėse patalpose.

*'Automatiniai slėgio siurbliai (stiprinimo stotys)** tai automatiniai siurbliai, kurie reguliuoja ir palaiko slėgį pagal vandens poreikį. Kai atidaromas čiaupas, siurblys įsijungia automatiškai ir kelia vandens slėgį iki reikiamo lygio. Uždarius čiaupą, siurblys išsijungia.

**Panardinami siurbliai su slėgio jutikliu''' - panardinamas siurblys dedamas tiesiai į šulinį ir jame esanti slėgio valdymo sistema užtikrina, kad būtų palaikomas stabilus slėgis.

## Šaltiniai
Riga FC Women

**Riga FC** – Latvijos futbolo klubas iš Rygos. Šis straipsnis apie klubo moterų komandą, rungtyniavusią šalies aukščiausioje lygoje.

## Klubo istorija
2024 m. sezone futbolo klubas „Riga“ subūrė pajėgią moterų komandą, debiutavusią Latvijos moterų futbolo aukščiausioje lygoje. Debiutantės tapo čempionėmis.

## Pasiekimai
;  **[[Sieviešu futbola līga]]:**
* **Latvijos čempionės (2):** 2024, 2025 m.

;  **Latvijos moterų futbolo taurė:**
* **Laimėtojos (1):** 2025 m.
* Finaliinkės (2): 2024 m.

;  **Latvijos Supertaurė (1):** 
* **Laimėtojos (1):** 2025 m.

;  **[[Baltijos moterų futbolo lyga]]:** 
* **Laimėtojos (1):** 2025 m.

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Sudėtis
Atnaujinta: 2024 m. lapkričio 5 d.

|-----
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
|----- bgcolor="#DFEDFD"

|-----
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
|----- bgcolor="#DFEDFD"

|-----
! colspan="9" bgcolor="#B0D3FB" align="left" |
|----- bgcolor="#DFEDFD"

*  Jhenefer De Sa Silva Cruz
*  Christelle Ursulla Demba

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* facebook paskyra
* Globalsportsarchive
Orijakas

**Orijakas** (, ) – miestas pietų Prancūzijoje, į pietvakarius nuo Klermon Ferano, Centrinio masyvo kalnuose, prie Žordano upės. Kantalio departamento centras. Stotis prie Tulūzos–Klermon Ferano geležinkelio, yra oro uostas. Baldų, avalynės, maisto, tekstilės, farmacijos pramonė; skėčių gamyba. Galvijų, pieno produktų (sūrių *Fourme* ir *Bleu d’Auvergne*) prekyba. Turizmas.

Veikia meno ir archeologijos, vulkanologijos muziejai. Išlikęs senamiestis XII–XIII a. su siauromis, vingiuotomis gatvelėmis. Yra gotikinė Dievo Motinos katedra (1399 m.), pilis (joje įsikūrusi mokykla) su XI a. požemiais. Netoli Orijako prasideda Overnės Ugnikalnių nacionalinis parkas.

## Istorija
Orijakas pradėjo kurtis apie 894 m. įsteigtą benediktinų vienuolyną. 938 m. mieste gimė ir gretimoje Sen Žero abatijoje mokėsi Gerbertas Orijakietis, vėliau tapęs popiežiumi Silvestru II. Miestas nukentėjo per XVI a. religinius karus – atsakydami į žudynes, hugenotai užėmė Orijaką, jį sudegino ir išžudė katalikus.


Aurillac-Hotel-de-ville-dpt-Cantal-DSC3-233.jpg|Rotušė
Aurillac - Eglise Notre-Dame-aux-Neiges -1.jpg|Švč. Dievo Motinos bažnyčia
Saint Stephen Castle in Aurillac 07.jpg|Pilies bokštas
Rue Arsene Vermenouze in Aurillac 03.jpg|Miesto gatvė


## Šaltiniai
Sen Brijė

**Sen Brijė** (, ) – miestas šiaurės vakarų Prancūzijoje, Bretanėje, Kot d’Armoro departamente, šalia Lamanšo sąsiaurio Sen Brijė įlankos, prie Gujeto upės žiočių. Praeina Paryžiaus–Bresto greitaeigė geležinkelio linija ir automobilių magistralė, yra oro uostas, žvejybinis uostas. Maisto, chemijos pramonė, metalurgija, mašinų, šepečių, teptukų gamyba. Turizmas. Veikia dailės ir istorijos muziejus.

Sen Brijė pasižymi parkų ir želdynų gausa. Miesto reginys atsiveria nuo Tert Obė kalvos. Mieste išlikę daug senosios architektūros. Yra XIII a. įtvirtinta Šv. Stepono bažnyčia.

## Istorija

Sen Brijė pavadintas pagal VI a. valų vienuolį Šv. Briaką, kuris evangelizavo Bretanę ir įsteigė čia oratoriją. 1375 ir 1394 m. miestą apsiautė bretonų karžygys Olivjė V de Klisonas. 1592 m. miestą nusiaubė ispanai, o 1601 m. daug gyventojų mirė nuo maro.


Saint-Brieuc (22) Cathédrale 17.JPG|Šv. Stepono katedra
Saint Brieuc - 18.jpg|Teatras
Saint-Brieuc - Port du Légué 01.jpg|Uostas


## Šaltiniai
Roanas

**Roanas** () – miestas vidurio rytų Prancūzijoje, prie Luaros upės, 64 km į šiaurės vakarus nuo Liono, Luaros departamente. Yra oro uostas, upių uostas, eina Nevero–Liono geležinkelis ir plentas. Ties miestu prasideda Ruano–Digueno laivybinis kanalas (atidarytas 1838 m.). Tankų, šarvuotųjų transporto priemonių, staklių gamyba, gumos („Michelin“ bendrovės įmonė), maisto (gastronomijos, vyno), tekstilės (cheminio pluošto gaminių) ir trikotažo, popieriaus, odos, keramikos pramonė. Turizmas.

Veikia teatras, biblioteka, Liono ir Sen Etjeno universitetų padaliniai, Žozefo Dešeleto archeologijos muziejus (su gausia senovės Egipto artefaktų kolekcija). Roane išlikęs XI a. pilies donžonas, XVII a. jėzuitų kolegija (dabar licėjus), istorinis miesto centras, vadinamas „Helvetijos kryžkele“, su XIX a. bažnyčiomis ir rotuše. Už 3 km į pietus nuo miesto prasideda Luaros tarpekliai.

## Istorija
Gyvenvietė įkurta galų-romėnų laikais ir vadinta Rodumna (*Rodumna*, iš jo išsirutuliojo dabartinis Roano pavadinimas). Augo kaip transporto centras prie laivybinio kelio Luaros upe pradžios. 1630 m. nukentėjo nuo maro epidemijos. 1833 m. Roaną pasiekė geležinkelis.

## Sportas
* Roano Chorale Basket (krepšinis)


Roanne St-Etienne 2013.jpg|Šv. Sebastijono bažnyčia
Hôtel ville Roanne 8.jpg|Rotušė
Musée Déchelette à Roanne.jpg|Archeologijos muziejus
Château Roanne 8.jpg|Roano pilies donžonas


## Šaltiniai
Din le Benas

**Din le Benas** () – miestas pietryčių Prancūzijoje, Provanse, Pajūrio Alpėse, Bleono upės slėnyje; Aukštutinio Provanso Alpių departamento administracinis centras. Geležinkelis ir plentas į Nicą. Vystoma parfumerijos pramonė (renkamos levandos ir kvapnieji vaisiai), turizmas. Balneologinis kurortas (gydomos reumatinės, kvėpavimo takų ligos).

Veikia municipalinis (archeologijos, gamtos mokslų ir tapybos), geologijos, religinio meno muziejai, botanikos sodas. Yra romaninė IX–XIII a. Švč. Dievo Motinos katedra, gotikinė XV–XVI a. Šv. Jeronimo katedra, XIV a. įtvirtinimų liekanos. Šalia miesto yra svarbus paleontologinis radinys – uola su apie 200 milijonų metų senumo suakmenėjusiais amonitais. Din le Bene vyksta levandų šventė.

## Istorija
I a. romėnų vietovė minima kaip *Dinia*, 780 m. – kaip *Digna*. Din le Benas bent nuo VI a. buvo vyskupijos centru.

XVI a. antroje pusėje miestas pateko į religinius karus, buvo nuniokotas hugenotų. 1815 m. pro Din le Beną vadinamuoju „Napoleono keliu“ traukė Napoleonas, išsivadavęs iš nelaisvės Elbos saloje.


Cathédrale St Jérôme Digne 04.jpg|Šv. Jeronimo katedra
Kathedrale-Digne-Bourg.jpg|Švč. Dievo Motinos katedra
Atrium de Digne.jpg|Rotušė
Digne-les-Bains sous la neige 03.JPG|Din le Benas žiemą


## Šaltiniai
Fua

**Fua** (, ) – miestas pietų Prancūzijoje, Oksitanijoje, Pirėnų kalnų pašlaitėse, prie Arježo ir Aržė upių santakos; Arježo departamento administracinis centras. Praeina Tulūzos–Barselonos plentas ir geležinkelis. Poilsio ir turizmo centras; vasarą vyksta mugės, per kurias rengiami riterių turnyrai.

Svarbiausias Fua objektas – XII–XV a. trijų bokštų pilis (atstatyta XIX a.), pastatyta ant uolos. Rūsyje įrengtas muziejus.

## Istorija
Gyvenvietė ėmė kurtis apie 849 m. įsteigtą Šv. Voluziano abatiją. Miestas tapo Fua grafystės sostine. 1212–1217 m. Fua pilį vis apguldavo kryžininkas Simonas de Montforas, bet nesugebėjo užimti. 1272 m. pilį užkariavo Prancūzijos karalius Pilypas Drąsusis.


Château de Foix (26522164292).jpg|Miesto gatvė
Rivière Ariège à Foix.JPG|Arježo upė Fua mieste
France Occitanie 09 Foix 01.jpg|Fua pilis
Place du 8 Mai 1945 - panoramio.jpg|Gegužės 8-osios aikštė


## Šaltiniai
Griunvaldo gatvė (Kaunas)

**Griunvaldo gatvė** – nuo Vytauto prospekto pro karo ligoninės parką iki Kauno „Akropolio“ vedanti gatvė. Ilgis – ~250 metrų. Formaliai vienas gatvės galas driekiasi tiesiai pro prekybos ir pramogų centrą „Akropolis“. Kertasi su Gedimino g. ir su Vytauto prospektu.

Po 2024–2025 m. rekonstrukcijos gatvė transformuosis iš vienpusio automobilių eismo į pėsčiųjų alėją. Ligšiolinį asfaltą pakeis pilkos spalvos trinkelių danga. Aplink naujus suolelius numatyti lauko akmens grindinio fragmentai, papuoš krūmų ir gėlių želdynai, atskiruose plotuose bus pasėta veja. Rangovams pavesta išsaugoti esamus medžius.

## Šaltiniai
Vaida Raugelė

**Vaida Raugelė** (g. 1979 m. sausio 26 d.) – Lietuvos politikė, buvusi Klaipėdos miesto savivaldybės vicemerė.

## Patirtis
2005 m. Šiaulių universitete baigė edukologijos bakalauros studijas. Nuo 2014 m. iki 2021 m. dirbo bendrovėje „Mano būstas“ ir užėmė regiono vadovės pareigas. Taip pat dirbo Jaunimo reikalų tarybos ir Nevyriausybinių organizacijų tarybos nare prie Klaipėdos miesto savivaldybės tarybos.

## Politinė karjera
2023 m. kovą V. Raugelė, atstovaudama politiniam komitetui „Ištikimi Klaipėdai“, buvo išrinkta į 2023–2027 m. Klaipėdos miesto savivaldybės tarybą septintuoju numeriu pagal politinio komiteto sąrašą. 2023 m. balandį į vicemerės postą buvo iškelta komiteto komitetui „Ištikimi Klaipėdai“. Nuo 2023 m. balandžio 20 d. V. Raugelė dirbo vicemere su Klaipėdos savivaldybės miesto meru Arvydu Vaitkumi.

2025 m. balandžio 30 d. V. Raugelė pranešė apie savo pasitraukimą iš vicemerės pareigų. Vicemerės poste V. Raugelė buvo atsakinga už Socialinės gerovės, Švietimo ir sveikatos departamentus ir Turto valdymo skyrių.

## Šaltiniai
Ošas (Prancūzija)

**Ošas** (, ) – miestas pietų Prancūzijoje, Oksitanijoje, 69 km į vakarus nuo Tulūzos, Žero upės slėnyje; Žero departamento administracinis centras. Geležinkelis į Tulūzą, plentai į Tulūzą, Aženą, Tarbą, Erą prie Adūro. Tekstilės, poligrafijos, maisto, avalynės pramonė, statybinių medžiagų, dviračių, kartono gamyba. Žemės ūkio produktų, vyno prekyba. Veikia meno ir archeologijos muziejus (yra didelė rankraščių kolekcija).

Ošas išsidėstęs žemutinėje ir aukštutinėje Žero terasose. Šias dalis jungia statūs laiptai. Keletas tiltų per Žerą jungia Ošą su jo priemiesčiu Pat d’Ojė. Senamiestis, pasižymintis itin siauromis gatvelėmis, susitelkęs apie *Place Salinis* aikštę, nuo kurios link upės leidžiasi Didieji laiptai. Yra Švč. Mergelės Marijos katedra (1489–1662 m.) – viena gražiausių gotikinių bažnyčių Pietų Prancūzijoje (renesansiniai langai su vitražais, renesansiniai raižyto ąžuolo klauptai, XVII a. vargonai), XVIII a. vyskupų rūmai su XIV a. bokštu.

## Istorija
Ošas buvo centrinis akvitanų genties auskų miestas. Romėnų laikais gyvenvietė vadinta Elimberu (*Elimberris*). Nuo V a. pradžios valdė vestgotai, nuo 507 m. frankai. Krikščionybės laikais (506 m.) tapo viena iš Novempopulanijos vyskupijų. 732 m., saugantis musulmonų antpuolių, miestas perkeltas į dabartinę vietą. Viduramžiais miestas buvo Armanjako kunigaikščių sostinė, nuo XVIII a. – Gaskonės sostinė.


France Occitanie 32 Auch 02.jpg|Ošo katedra
Tower of Armagnac, Auch, France.JPG|Armanjako bokštas
Escalier monumental in Auch (1).jpg|Ošo Didieji laiptai
Rue Vieille Pousterle in Auch (1).jpg|Senamiesčio gatvelė


## Šaltiniai
Šomonas

**Šomonas** () arba **Basinji Šomonas** (*Chaumont-en-Bassigny*) – miestas rytų Prancūzijoje, į pietryčius nuo Paryžiaus, Marnos aukštupio slėnyje, prie jos santakos su Sjuzu bei Marnos–Sonos kanalo; Aukštutinės Marnos departamento centras. Yra oro uostas, eina Paryžiaus–Bazelio plentas ir geležinkelis (atšaka į Reimsą). Cukraus, odos ir avalynės pramonė, medienos apdirbimas, automobilių aksesuarų gamyba.

Yra XIII–XVI a. Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia. Mieste yra 52 m ilgio ir 600 m aukščio arkinis geležinkelio viadukas (1856 m.). Vyksta plakato tarptautinis festivalis.

## Istorija
Miestas pradėjo kurtis apie X a. pastatytą pilį ir pradžioje vadintas *Calvus Mons* („plikas kalnas“). Pradžioje tai buvo Basinji grafų tvirtovė, vėliau iki 1329 m. – Šampanės grafų rezidencija.

1814 m. mieste pasirašyta antiprancūziškos koalicijos (Rusijos, Austrijos, Prūsijos ir Didžiosios Britanijos) sutartis, kuria siekta sugrąžinti Prancūziją į 1792 m. ribas (prieš Napoleono karus).

Buvo svarbus metalo apdirbimo pramonės centras. Per II pasaulinį karą bombarduotas. 1951–1967 m. prie Šomono veikė NATO karinė oro bazė.


Viaduc de Chaumont, Mondlicht 01 09 cropped.jpg|Šomono viadukas
Donjon palaiS justice Chaumont 31285.jpg|Šomono pilies donžonas
14 rue Victoire de la Marne in Chaumont (2).jpg|Miesto architektūra
Rue victoire de la marne 00642.jpg|Pergalės gatvė


## Šaltiniai
Gapas

**Gapas** () – miestas pietryčių Prancūzijoje, Dofinė Alpėse, Lujo upės slėnyje, į pietryčius nuo Grenoblio. Aukštutinių Alpių departamento centras. Praeina Grenoblio–Kanų plentas – vadinamasis „Napoleono kelias“ (juo Napoleonas grįžo iš Elbos salos). Didelis kalnų turizmo centras ir kalnų kurortas. Medienos apdirbimo, farmacijos, siuvimo, odos pramonė.

Veikia Aukštutinių Alpių departamento muziejus (archeologija, krašto istorija, gamtos istorija), Dievo Motinos ir šv. Arnulfo katedra (1867–1904 m.), rotušė (XVIII a. pr.). Netoli miesto – Ekreno nacionalinis parkas.

## Istorija
Apie 14 m. pr. m. e. miestą, tada vadintą Vapinku (*Vapincum*), įkūrė Romos imperatorius Augustas. Iki 1512 m. buvo vyskupų valda (vėliau prijungtas prie Prancūzijos).


Gap025.jpg|Miesto gatvė
Hautes Alpes Gap Cathedrale 05072013 - panoramio.jpg|Gapo katedra
Piscine Republique in Gap.jpg|Viešoji pirtis
Place J. Marcellin.JPG|Miesto centras


## Šaltiniai
Novi Sado geležinkelio stoties stogelio griūtis

**Novi Sado geležinkelio stoties stogelio griūtis** – tragiškas įvykis, atsitikęs 2024 m. lapkričio 1 d. apie 11:50 val. Novi Sado geležinkelio stotyje. Nelaimės metu žuvo keturiolika žmonių, tarp jų šešerių metų berniukas, dar trys žmonės sunkiai sužeisti. 

## Priešistorė
2021 m. paskelbti planai atnaujinti ir išplėsti stotį, kaip dalį Serbijos vyriausybės iniciatyvos tobulinti ir modernizuoti šalies geležinkelių infrastruktūrą. Atnaujinimas apėmė bėgių modernizavimą, naujos platformos statybą ir visišką pagrindinio pastato atnaujinimą, pridėjus liftus neįgaliesiems. Darbai prasidėjo 2021 m. rugsėjį.

Renovacijos metu nugriautas Boško Peroševičiaus tiltas, o Žeželio geležinkelio tiltas atnaujintas. Projektą suprojektavo Aleksandaras Bojovičius, jį vykdė tarptautinis konsorciumas, kuriame dalyvavo „JV Azvi – Taddei – Horta Coslada International“. Geležinkelio stoties renovaciją atliko Kinijos įmonės „China Railway International“ ir „China Communications Construction Company“ (CCCC) kaip Budapešto–Belgrado geležinkelio linijos projekto dalį, kuris yra platesnio tarptautinio geležinkelių tinklo plano dalis.

Renovuotas stoties pastatas oficialiai atidarytas 2022 m. kovo 19 d., su modernizuotais bėgiais, leidžiančiais pasiekti iki 200 km/h greitį tarp Belgrado ir Novi Sado.

## Nelaimė
2024 m. lapkričio 1 d. apie 11:50 val. prie pagrindinio įėjimo į Novi Sado geležinkelio stotį įgriuvo stogelis. Nelaimės metu žuvo keturiolika žmonių, tarp jų šešerių metų berniukas, dar trys žmonės buvo sužeisti.

Statybų inžinierius Danijelas Dašičius pareiškė, kad stogelio griūtį sukėlė papildoma plieninė konstrukcija stikliniams paneliams, įrengta renovacijos metu.

## Reakcijos
Serbijos vyriausybė paskelbė 2024 m. lapkričio 2 d. nacionaline gedulo diena, o Novi Sade buvo paskelbtas trijų dienų gedulo laikotarpis. Gedulo diena taip pat buvo paskelbta Respublika Srpska.

Vengrijos premjeras Viktoras Orbanas išreiškė užuojautą Serbijai ir aukų šeimoms.

Serbijos prezidentas Aleksandras Vučičius pareikalavo politinės ir baudžiamosios atsakomybės už nelaimę. Kinijos konsorciumas, kuris dirbo prie renovacijos, pareiškė, kad stogelis nebuvo renovacijos projekto dalis.

## Nuorodos
Deltuvos kapinės

**Deltuvos kapinės** – veikiančios kapinės Ukmergės rajono savivaldybėje, šalia Deltuvos miestelio (nuo Ukmergės pusės), prie kelio . Šalia kapinių, pakelėje, stovi Deltuvos mūšio obeliskas. Užstatytas kapinių plotas užima 3,9 ha. Teritorija apaugusi senais medžiais, aplink pagrindinį įėjimo taką suformuota alėja. Kapines supa lygus kraštovaizdis, atviri laukai.

Kapinių vakariniame pakraštyje, prie tvoros, stovi akmens mūro Kevličių giminės koplyčia su laidojimo rūsiu. Šalia stūkso XIX a. pabaigos – XX a. pradžios laikotarpio  iškilūs antkapiai. Iki 1979 m. kapinių centre stovėjo medinė XIX a. katalikų koplyčia. Buvo nugriauta dėl avarinės būklės.

2021 m. duomenimis, Deltuvos kapinėms plėsti šalia senųjų palaidojimų dalies buvo skirtas ir suformuotas 1,3 ha sklypas.

## Palaidojimai

* Juozas Albinas Markulis (1913–1987) – Lietuvos sovietinis kolaborantas, MGB agentas, gydytojas, Vilniaus universiteto profesorius.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Deltuvos kapinės *wikimapia.org*
* 
* Ukmergės rajono savivaldybė kapinių žemėlapis *ukmerge.lt*