Treniota

**Treniota** (apie 1210 m. – 1264 m.) – Lietuvos didysis kunigaikštis (1263–1264 m.),  Mindaugo sesers, kurios vardas nežinomas, ir greičiausiai Nalšios kunigaikščio Lengvenio sūnus. Pagoniškosios Lietuvos atkūrėjas. Istorijos šaltiniuose minimas nuo 13 a. 7 dešimtmečio pradžios.

## Kilmė ir atėjimas į valdžią

Pirmą kartą paminėtas Eiliuotoje Livonijos kronikoje, kur rašoma apie 1260–1261 m. įvykius, kai žemaičiai sumušė Vokiečių ordiną Durbės mūšyje. Nors Treniota buvo Mindaugo seserėnas, jo ryšys su Žemaitija buvo itin stiprus. Po sėkmingo Durbės mūšio (1260 m.), Treniota tapo žemaičių balsu Mindaugo dvare. Treniota uoliai įtikinėjo Mindaugą išsižadėti krikščionybės ir nutraukti taiką su Livonijos ordinu. Jo pagrindinis argumentas buvo paprastas: jei Mindaugas vėl taps pagoniu ir stos į kovą, visos baltų gentys (įskaitant prūsus ir latvius) pripažins jo valdžią. Treniota atstovavo tai Lietuvos didikų daliai, kuri tikėjo, kad valstybės ateitis priklauso ne nuo diplomatinių nuolaidų popiežiui ar ordinui, o nuo karinės galios ir pagoniškos vienybės.

Tuo metu, kai Mindaugas priėmė krikščionybę ir karaliaus karūną, Treniota liko pagonimi. Intepretuojant metraščių įrašus istoriografijoje minima, kad Treniota buvęs žemaičių kunigaikščiu ar valdęs Žemaitiją kaip Mindaugo vietininkas, tačiau tokios interpretacijos remiasi vėlyvais šaltiniais ir yra abejotinos.

Po 1260 m. įvykusio Durbės mūšio Vokiečių ordino padėtis dėl kilusių sukilimų Kurše, Saremoje ir Prūsijoje gerokai susvyravo. Atitinkamai sustiprėjo Lietuvos didikų grupuotė, kuri siekė pasinaudoti situacija ir pradėti karą su Vokiečių ordinu. 1261 m. vasaros pabaigoje ar rudens pradžioje Treniota bei žemaičių pasiuntiniai paskatino Mindaugą nutraukti sąjungą su ordinu, atsisakyti krikščionybės ir atnaujinti karą su Livonija bei Vokiečių ordinu.

Mindaugui žadėta Livonijos baltų genčių parama, galimybė išplėsti savo valdas į Kuršą. Tuo metu Mindaugo žmona Morta linko į bendradarbiavimą su vokiečiais ir krikščioniškąja Europa, matydama tame valstybės pripažinimo ir stabilumo garantą. Sūnus Vaišvilkas orientavosi į rusėnų žemes ir  stačiatikybę, kas atspindėjo Lietuvos interesus Juodojoje Rusioje. Treniota atstovavo tuometinius nacionalinius interesus, akcentuodamas baltų vienybę, pagonybės išsaugojimą ir bekompromisę kovą su ordinais.

Mindaugui atsisakius sąjungos su vokiečiais, Treniota įgavo daug galios, nes faktiškai tvarkė Lietuvos karinę ir užsienio politiką. Treniota vadovavo lietuvių žygiams į Vokiečių ordino ir Livonijos valdas (pvz., 1262 m. didelis žygis į Mazoviją, Kulmą ir Pamedę, 1261 m. ir 1263 m. žygiai į Livoniją) ir pasižymėjo kaip gabus karvedys.

Karas su Vokiečių ordinu nebuvo toks sėkmingas, kaip tikėtasi, nes nebuvo sulaukta Livonijos baltų genčių paramos. 1261 m. žygis į Livoniją taip pat nenusisekė, nes Lietuvos kariuomenė nesulaukė žadėtos Naugardo paramos. Dėl šių karinių nesėkmių ir nepasiektų strateginių tikslų Mindaugas viešai kaltino Treniotą, o tai dar labiau pagilino konfliktą tarp valdovo ir pagoniškosios didikų grupuotės.

1262 m. birželį, Didžiojo prūsų sukilimo (1260–1274 m.) įkarštyje, Treniotos vadovaujama kariuomenė įsiveržė į Mazoviją bei Vokiečių ordino valdomas Kulmo ir Pamedės žemes Prūsijoje. Eiliuotoji Livonijos kronika nurodo, kad šiose karinėse operacijose dalyvavo apie 30 000 karių pajėgos. Šiuo žygiu Treniota siekė pademonstruoti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės karinį potencialą bei pasirengimą remti prūsų sukilėlius ne tik politinėmis priemonėmis, bet ir tiesiogine karine intervencija. Pasak istoriko Edvardo Gudavičiaus, ši sėkminga karinė kampanija leido Treniotai suformuoti įtakingą pagonišką opoziciją Mindaugo dvare. Tai sudarė sąlygas politiniam spaudimui, dėl kurio valdovas buvo priverstas rinktis tarp diplomatinės sąjungos su krikščioniškąja Vakarų Europa (išlaikant karūną) ir vidaus politinio stabilumo užtikrinimo.

Istorikas Tomas Baranauskas yra vienas iš autorių, detaliai analizuojančių XIII a. Lietuvos karinį potencialą. Nors jis pripažįsta, kad kronikose minimas 30 000 karių skaičius yra simbolinis (hiperbolizuotas), jis pabrėžia, kad Treniotos organizuotas 1262 m. žygis į Mazoviją ir Prūsiją buvo didžiausia to meto karinė operacija regione. Baranauskas tai vertina kaip įrodymą, kad Lietuva jau tada turėjo itin aukšto lygio mobilizacinę sistemą, leidusią vykdyti plataus masto puolamąsias kampanijas keliomis kryptimis.

Pasak Voluinės metraščio po žmonos Mortos mirties Mindaugas į antras žmonas paėmė jos seserį, kuri jau buvo Nalšios kunigaikščio Daumanto žmona. Dėl šios skriaudos Daumantas sudarė sąmokslą su Treniota ir 1263 m. vasarą nužudė Mindaugą bei du jo sūnus. Į valdovus pakviestas tuo metu Žemaitijoje buvęs Treniota, kuris po Mindaugo nužudymo pagal Ipatijaus metraštį ėmė valdyti Lietuvą ir Žemaitiją. Kovoje dėl valdžios Treniota nužudė ir savo pusbrolį Tautvilą.

## Valdymas

Tapęs Lietuvos valdovu 1263 m. pabaigoje, Treniota valdė vos pusmetį, todėl jo ilgalaikė valdymo politika išryškėti nespėjo. Nors jis sėkmingai įsitvirtino soste po sąmokslo prieš Mindaugą, jo valdžią nuolat trikdė vidaus opozicija ir kova dėl įtakos.
Istorikų teigimu, pagrindinis jo trumpo valdymo akcentas buvo siekis tęsti aktyvią karinę konfrontaciją su Vokiečių ordinu.

Treniota aktyviai atakavo kryžiuočių pilis Prūsijoje, siekdamas galutinai išstumti ordiną iš baltų žemių ir paremti Didįjį prūsų sukilimą. Tačiau, nepaisant karinių laimėjimų, valstybės viduje Treniota turėjo pernelyg daug priešų. Jo atėjimas į valdžią po 1263 m. sąmokslo prieš Mindaugą sukėlė didelį nepasitenkinimą tarp buvusio valdovo šalininkų bei krikščioniškosios orientacijos didikų, o tai lėmė jo trumpą valdymą ir tragišką žūtį.

Istoriniuose šaltiniuose minima, kad Treniota 1263 m. sumušė Livonijos ordino ir Rygos pajėgas prie Daugavgryvos (netoli dabartinės Rygos). Ši pergalė leido lietuvių kariuomenei kelti tiesioginę grėsmę šiam strategiškai svarbiam Hanzos sąjungos uostui ir sustiprino Lietuvos įtaką Livonijos regione Didžiojo prūsų sukilimo metu.

1264 m. pradžioje jungtinės lietuvių, prūsų ir jotvingių pajėgos puolė Vėluvos pilį Semboje, siekdamos paremti Didįjį prūsų sukilimą. Nors šis puolimas vyko Treniotos valdymo laikotarpiu, istoriniuose šaltiniuose išlieka neaišku, ar tai buvo paties Treniotos tiesiogiai organizuotas žygis, ar savarankiška sukilėlių ir jų sąjungininkų operacija. 

## Mirtis

1264 m. pirmojoje pusėje Treniota buvo nužudytas Mindaugo dvariškių, kurie pasikvietė Mindaugo sūnų Vaišelgą. Šis, po sąmokslo prieš Mindaugą, iš vienuolyno į Pinską pabėgęs kunigaikštis 1264 m. grįžo į Lietuvą ir užėmė sostą. 

## Išnašos