open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vytautas Abaris

**Vytautas Abaris** (g. 1949 m. kovo 6 d. Šniukštų k., Zarasų r.) – choro dirigentas, pedagogas.

## Biografija

1960–1967 m. Vilniaus M. K. Čiurlionio vidurinėje meno mokykloje (dėst. B. Navalinskaitė) mokėsi choro dirigavimo. 1979 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją prof. K. Kavecko choro dirigavimo klasėje.

1971–1988 m. Lietuvos vidaus reikalų ministerijos vyrų choro „Sakalas“ chormeisteris bei koncertmeisteris. Daug prisidėjo rengdamas programas choro koncertams Lietuvoje ir užsienyje, darant fondo įrašus Lietuvos radijui ir televizijai; jo dėka choras pelnė laureatų vardus ir prizus Stasio Šimkaus chorų konkursuose Klaipėdoje ir Liaudies dainų festivaliuose Panevėžyje, respublikinėse dainų šventėse ir chorų sąskrydžiuose. 1974–1977 m. Respublikinių profsąjungų kultūros rūmų mišriojo choro chormeisteris ir koncertmeisteris, 1977–1981 m. rūmų moterų vokalinio ansamblio „Lyra“ koncertmeisteris.

1978–1983 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros koncertmeisteris, 1983–1984 m. Vilniaus valstybinio universiteto vyrų choro chormeisteris, koncertmeisteris, 1984–1993 m. universiteto studentų dainų ir šokių ansamblio choro vadovas. Per tuos metus ansamblis koncertavo Lietuvoje, Vokietijoje, Lenkijoje, Bulgarijoje, JAV, Kanadoje, Brazilijoje, Argentinoje, Urugvajuje, Prancūzijoje bei Italijoje.

1991 m. balandžio 7 d. Vilniaus Arkikatedroje Bazilikoje universiteto choras ir solistai bei vargonininkas B. Vasiliauskas pirmą kartą Lietuvoje atliko A. Stankevičiaus kantatą „Kryžių ir Rūpintojėlių Lietuva". Nuo 1993 m. Vilniaus 2-osios vaikų muzikos mokyklos vyresnysis mokytojas, jaunučių ir jaunių chorų akompaniatorius, nuo 1996 m. Lietuvos karo akademijos vyrų choro chormeisteris ir koncertmeisteris.

V. Abaris 1988 m. Baltijos respublikų studentų dainų šventės „Gaudeamus-X" Vilniuje, 1990 m. Lietuvos tautinės dainų šventės Ansamblių vakaro ir 1991 m. Pasaulio lietuvių sporto žaidynių uždarymo koncerto Vilniaus Kalnų parke dirigentas, respublikinių dainų švenčių konsultantas bei dirigentų asistentas o taip pat daugelio chorų, vokalinių ansamblių ir solistų koncertmeisteris.

## Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Birutė Gudelionytė-Abromavičienė

**Birutė Gudelionytė-Abromavičienė** (g. 1944 m. vasario 20 d.  Aušrinėje, Varėnos rajonas) – Lietuvos choro dirigentė ir pedagogė.

## Biografija
Baigusi Liškiavos vidurinę mokyklą, 1962–1966 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos technikume (dėst. M. Čekuolienė). 1966–1971 m. choro dirigavimo studijas tęsė LSSR konservatorijoje (vyr. dėst. A. Jurgučio ir doc. Nadeždos Kazakauskienės klasės).

Nuo 1971 m. rudens Panevėžio J. Švedo pedagoginės muzikos mokyklos (konservatorijos) choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytoja, 1974–1977 m. ir 1992–1994 m. moksleivių choro studijos chormeisterė, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių. 1973–1975 m. Panevėžio rajono Vykdomojo komiteto mišriojo choro vadovė ir chormeisterė. 1984–1990 m. Panevėžio autokompresorių gamyklos mišriojo choro chormeisterė. Pedagogė dirigavo 1975 m. Panevėžio rajono dainų šventėje, buvo Panevėžio miesto meno mėgėjų apžiūrų vertinimo komisijų narė.
Antanas Adomaitis (1902)

**Antanas Adomaitis** (1902 m. sausio 24 d. Kudirkos Naumiestyje – 1936 m. lapkričio 22 d. Kaune, palaidotas Kudirkos Naumiestyje) – kunigas, muzikos profesorius, daktaras.

## Biografija

Nuo vaikystės turėjo didelį potraukį muzikai. Pirmasis muzikos mokytojas buvo Zigmas Skirgaila, savo mokinį mokęs skambinti pianinu, vargonuoti ir muzikos teorijos. Tėvas nupirko smuiką, kuriuo Antanas irgi išmoko griežti.

Baigęs Naumiesčio gimnazijos keturias klases, 1920 m. įstojo į kunigų seminariją Gižuose (Vilkaviškio raj.), kur pasižymėjo ir muzikiniais gabumais. Muziką seminarijoje tada dėstė dr. M. Rašeitis. Būdamas antrame kurse, Antanas savo mokytojui padėdavo mokyti klierikus giedoti. Seminarijoje atsiradus fisharmonijai ir rojaliui, padėdavo choristams išmokti savo partijas. Choras daugiausia giedojo vokiečių kompozitorių religinius kūrinius, nemaža dėmesio buvo skiriama grigališkajam giedojimui. Muzikinį išprusimą gavo daug būsimųjų kunigų, iš kurių pažymėtinas ir vyskupas Vincentas Brizgys.

Baigęs kunigų seminariją, 1926 m. birželio 20 d. įšventintas į kunigus. 1926–1927 m. buvo Simno (Alytaus raj.) parapijos, o 1927–1929 m. – Vilkaviškio katedros vikaras. Apsigyvenęs Kaune, studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos – filosofijos fakultete, buvo vikaru Aleksote, 1931–1932 m. lankė Kauno muzikos mokyklą (prof. Juozo Naujalio vargonų klasę). Mokyklą baigęs labai gerais pažymiais, 1932 m. rudenį nuvyko į Romą ir įstojo į *Pontificio Instituto di Musica Sacra*. Studijas pradėjęs ordinariniu klausytoju, studijavo grigališkąjį giedojimą ir kitas muzikos disciplinas.

Parašė mokslinį darbą „Del Buono della Salmodia di S. Niceto versc. di Traveri“ ir 1935 m. gavo bažnytinės muzikos daktaro laipsnį.

1935 m. rugsėjo 1 d. paskirtas į Kauno arkidiecezinę kunigų seminariją muzikos mokytoju. Taip pat važinėjo į Vilkaviškį ir dėstė kunigų seminarijoje. Klierikus mokė grigališkojo giedojimo, celebruodavo giedotines mišias, kad būsimieji kunigai geriau pajustų liturgijos ir giesmės prasmę. Pakėlė choro meninį lygį, pasirodydavo viešuose koncertuose, giedojo Kauno radiofone.

Globojo įvairias katalikiškas organizacijas ir pats dalyvavo jų veikloje. Buvo Šv. Cecilijos draugijos vicepirmininkas, Kauno metropolijos vargonininkų sekcijos vedėjas, vienas iš iniciatorių steigti bažnytinės muzikos mokyklą prie Šv. Cecilijos draugijos, vadovavo mokyklos programos parengimo komisijai.

A. Adomaitis buvo vienintelis tuometinis bažnytinės muzikos daktaras. 1936 m. vasarą išvyko į JAV, aplankė ten gyvenančias tris seseris. Buvo Brukline, Čikagoje, laikė šv. Mišias, skaitė paskaitas vargonininkams. Sukūrė giesmių vyrų ir mišriesiems chorams.
Zita Abromaitytė

**Zita Abromaitytė** (g. 1942 m. kovo 8 d. Kaune) – choro dirigentė ir muzikos mokytoja.

## Biografija

1957–1961 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Albinas Čeičys ir Vladas Balsys). 1970 m. neakivaizdiniu būdu baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją (doc. Jono Motiekaičio choro dirigavimo klasė).

Dirbo Kauno 48-ajame vaikų darželyje muzikos vadove, 1962–1964 m. – Šakių vaikų muzikos mokyklos mokytoja. 1968–1975 m. – Kauno radijo gamyklos mišriojo choro „Banga“ chormeisterė, o 1975–1982 m. – meno vadovė ir dirigentė.

Jai vadovaujant suburta 60–70 dainininkų, išmokusių nemaža įvairių kūrinių ir aktyviai koncertavusių savo mieste ir kitur. Choras prizinių vietų pelnė Kauno miesto ir respublikiniuose konkursuose, dalyvavo dainų šventėse, kituose kultūros renginiuose.

1977 m. gegužės 6 d. Kauno filharmonijoje „Banga“ koncertu pažymėjo savo gyvavimo 20-metį. 1979 m. balandžio mėn. Stasio Šimkaus konkurse Klaipėdoje choras užėmė pirmąją vietą, prizininkų gretose buvo ir 1980 m. respublikinės dainų šventės konkurse.

Keletą metų Z. Abromaitytė kartu vadovavo „Kauno audinių“ mišriajam chorui, kurį parengė 1980 m. respublikinei dainų šventei. 1982–1992 m. – Kauno tautinių šokių ansamblio „Žilvitis“ vokalinės grupės vadovė. 1975–1992 m. dirigavo Kauno miesto dainų šventėse.
Antanas Adomaitis (1916)

**Antanas Adomaitis** (1916 m. sausio 9 d. Kielionyse, Prienų rajonas – 1990 m. liepos 31 d. Kaune, palaidotas Rokantiškių kapinėse Vilniuje) – Lietuvos chorvedys, pedagogas, žurnalistas, kompozitorius.

## Biografija
Pirmieji muzikos mokytojai buvo E. Hezbek-Hanzen ir Jadvyga Čiurlionytė. 1928–1940 m. mokėsi Kauno aklųjų institute. 1944–1948 m. Kauno konservatorijoje studijavo specialiąją harmoniją (dėst. prof. Juozas Gruodis), kompozicijos teoriją (dėst. Antanas Račiūnas), choro dirigavimą (dėst. Antanas Budriūnas ir Nikodemas Martinonis). 1952 m. su pagyrimu baigė Lietuvos valstybinės konservatorijos doc. Antano Budriūno choro dirigavimo klasę.

1940–1964 m. Kauno aklųjų mokyklos-internato muzikos ir dainavimo mokytojas, vadovavo moksleivių ir Lietuvos aklųjų draugijos Kauno skyriaus mišriesiems chorams ir vokaliniams ansambliams.

Suorganizavo dainų ir šokių ansamblį, kuris gerai pasirodė Baltijos respublikų Aklųjų draugijų meno mėgėjų olimpiadoje Rygoje. Mišrųjį chorą parengė 1946, 1950, 1955 ir 1960 m. respublikinėms dainų šventėms, kur chorų konkursuose pelnytos pirmosios vietos. Pirmąsias vietas choras laimėjo Baltijos respublikų Aklųjų draugijų olimpiadose Rygoje (1955 m.), Tartu (1957 m.) ir Kaune (1959 m.). Chorą išmokė ir sudėtingesnių klasikinių bei šiuolaikinių kūrinių, surengė Juozo Naujalio, Česlovo Sasnausko, M. K. Čiurlionio ir kitų kompozitorių minėjimus-koncertus; choras dainavo Kaune, Panevėžyje, Kelmėje, Raseiniuose ir kitur.

1960–1964 m. Kauno vaikų klubo „Ateitis“ meno vadovas. 1964 m. Vilniuje įkūrė vaikų klubą „Šaltinėlis“ ir iki 1967 m. vadovavo meno mėgėjų būreliams.

1965–1967 m. Vilniaus aklųjų gamybinio kombinato direktoriaus pavaduotojas kultūros reikalams, Vilniaus aklųjų tarprajoninių kultūros namų meno vadovas, mišriojo choro bei vokalinių ansamblių vadovas. 1967–1970 m. Lietuvos aklųjų draugijos biuletenio „Naujienos“ vyresnysis redaktorius, o vėliau – žurnalo „Mūsų žodis“ redakcijos darbuotojas ir „Versmės“ leidyklos redaktorius.

A. Adomaitis buvo didelis visuomenininkas, vienas iš Lietuvos aklųjų draugijos organizatorių, daug metų vadovavo Aklųjų draugijos Kauno skyriui, ne kartą buvo renkamas šios draugijos Centro valdybos revizijos komisijos pirmininku. Nuo 1972 m. Žurnalistų sąjungos narys. 1987 m. apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.

## Kūryba
Harmonizavo lietuvių liaudies dainų, sukūrė dainų chorams, vokaliniams ansambliams ir solistams. Išpopuliarėjo jo harmonizuotos liaudies dainos „Pempel pempel“, „Gieda volungė“, „Tėvas su motina savo“, „Kurpius“, „Oi sklidur plūdur“ ir kt. Choristai pamėgo dainas „Pavasario valsas“, „Daina prie Nemuno užgimus“, „Gimtinė“, „Po mylimą šalį“. Sukūrė ir giesmių.

Brailio raštu parašė daug publicistinių straipsnių, apybraižų ir atsiminimų apie muzikus ir kitus Lietuvos kultūrai nusipelniusius žmones. Brailio raštu parengė natų spaudai, parašė penkias atsiminimų knygas „Mano draugai ir bičiuliai“. Organizavo radijo laidas, rašė joms tekstus ir pats juos skaitė. Suorganizavo susitikimų su muzikais ir rašytojais, taip pat savo autorinių koncertų.
Jonas Adomaitis (1919)

**Jonas Adomaitis** (1919 m. kovo 13 d. Žygaičiuose, Tauragės apskr. – 1991 m. sausio 8 d. Sani Hilse, JAV) – vargonininkas, chorvedys, pedagogas.

## Biografija

Muzikos mokėsi pas savo tėvą Juozą Adomaitį, baigė Tauragės komercinę gimnaziją ir 1936 m. mokytojų kursus Šiauliuose. Iš pradžių mokytojavo Teneniuose (Šilalės raj.), nuo 1942 m. Žygaičiuose. Ten buvo pradžios mokyklos vedėjas, vadovavo vaikų chorui ir orkestrėliui.

1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, buvo Hanau stovyklos pradžios mokyklos muzikos mokytojas, „Dainavos“ ansamblio chormeisteris ir orkestro vadovas, suorganizavo kaimo kapelą ir vaikų chorą. Parengė „Bernelių mišias“, subūrė tautinių šokių grupę, talkino „Atžalyno“ mėgėjų teatrui.

1949 m. atvykęs į JAV, apsigyveno Ročesteryje, Niujorke, vargonininkavo Šv. Jurgio lietuvių parapijoje, su pertrauka vadovavo LB mišriajam ir vyrų chorams. Mišrųjį chorą jam padėjo organizuoti Zenonas Nomeika (pirmasis choro koncertas įvyko 1949 m. rugsėjo 8 d. bažnyčioje ir lietuvių koncertų salėje). 1960 m. suburtas ir moterų choras. Mišrusis choras (40-45 dalyviai) išmoko nemaža įvairių kūrinių ir surengė per 50 koncertų, dalyvavo 1964 m. Pasaulinės parodos Lietuvių dienos koncerte Niujorke, 1966, 1971 ir 1978 m. JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje ir Toronte, kituose tautiniuose renginiuose. J. Adomaitis chorams vadovavo iki 1984 m. Nuo 1977 m. dar vadovavo „Sutartinės“ ansambliui, su kuriuo daug koncertavo. Keletą metų dainavo Petro Armono vadovaujamame vyrų vokaliniame kvartete, o kai chorui vadovavo Petras Armonas ir Juozas Strolia, buvo dirigentų padėjėjas ir choro valdybos pirmininkas. Paskutiniais gyvenimo metais gyveno Floridoje.
Stepiniai lemingai

**Stepiniai lemingai** (*Lagurus*) – žiurkėninių (*Cricetidae*) šeimos graužikų gentis.

Išvaizda panašūs į lemingus. Kūnas 12-21 cm ilgio, uodega – 4,5-6,5 cm ilgio. Kailis tankus ir minkštas. Nugaros dalis rudos arba ochrinės spalvos, kartais per vidurį su išilgine juoda juosta. Šonai šviesesni už nugarą, pilvas sidabriškos spalvos, kartais tamsiai geltonas. Liemuo nužemėjęs, galūnės trumpos, akys mažos, ausys nedidelės ir vos kyšančios. Trumpa uodega apaugusi retais plaukeliais. Priekinių ir užpakalinių kojų trečiasis pirštas truputį ilgesnis už ketvirtąjį. Priekinių kojų pirmasis pirštas žymiai trumpesnis, su trumpu ir buku nagu. Kitų pirštų nagai vidutinio dydžio, žiemą truputį būna ilgesni nei vasarą. Letenų pagalvėlės apaugusios plaukeliais

Paplitę Eurazijoje, Mongolijoje, Kinijoje, Kanados pietinėje dalyje, JAV vakaruose. Gyvena sausose vietose, stepėse ir pusdykumėse. Aptinkami pakelėse, laukuose, ganyklose. Aktyvūs ištisus metus, daugiausia naktį. Rausia sudėtingus urvus, kurie turi daug angų ir kelias lizdų kameras. Lytiškai subręsta 1,5 mėn. Nėštumas trunka 24-26 dienas, per metus gali būti iki 6 vadų. Gimdo 5-6 jauniklius.

Gentyje viena rūšis – stepinis lemingas (*Lagurus lagurus*).
Stambiadantės pelės

**Stambiadantės pelės** (*Uranomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė reta rūšis – **stambiadantė pelė** (*Uranomys ruddi*). Kūnas 9-13,4 cm, uodega – 5,3-7,7 cm ilgio. Uodega apaugusi retais plaukais, iš viršaus tamsesnė, apačioje šviesesnė. Kūnas apaugęs ilgias stangriais plaukais. Kailis pilkas, kartais su gelsvu ar rudu atspalviu. Pėda plati, trumpa, pirmas ir penktas pirštai trumpi. Turi 6 poras spenių.

Paplitusios Malavyje, Kenijoje, Ugandoje, Šiaurės Nigerijoje, Toge, Gvinėjoje, Dramblio kaulo krante. Gyvena savanoje. Laikosi pavieniui ar poromis. Minta vabzdžiais. Aktyvios naktį.
Amodilai

**Amodilai** (*Ammodillus*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – **amodilas** (*Ammodillus imbellis*). Kūnas 11 cm, uodega – apie 14,4 cm ilgio. Užpakalinės kojos ilgesnės už priekines. Pėda siaura, su plika pagalvėle. Turi gerai išvystytus priekinių kojų nagus. Nugara geltonai ruda su tamsiu atspalviu. Pilvelis ir kojos balti. Ausų pamate ir virš akių yra baltos dėmės. Uodegos viršutinė pusė tamsesnė, jos gale plaukų šepetėlis.

Paplitęs Somalyje. Gyvena smėlėtose lygumose.
Plikapėdės smiltpelės

**Plikapėdės smiltpelės** (*Tatera*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Kailis švelnus. Nugara šviesiai pilka, tamsiai pilka, juodai ruda ar smėlio spalvos. Pilvas baltas arba šviesus. Kūnas 9-19 cm, uodega – 12-24,5 cm ilgio. Masė apie 30-100 g. Akys didelės. Ausys ilgos, apvalios. Užpakalinės kojos žymiai ilgesnės už priekines. Letenų pagalvėlės plikos. Pėda siaura. Užpakalinių kojų penktasis pirštas žymiai trumpesnis už tris vidurinius. Priekinių kojų pirštų nagai dažnai ilgi. Uodega apaugusi plaukais, gale būna ilgesnių plaukų šepetėlis. Turi 3-4 poras spenelių.

Gyvena lygumose, savanoje ir miškingose vietose. Aktyvios naktį. Dieną slepiasi urvuose, kuriuos išsikasa gana sudėtingus, iki 1 m gylyje, su daug išėjimų ir lizdo kamera (paprastai centre). Išėjimus dažnai uždengia. Ištikus pavojui šoliuoja iki 1,5 aukščio šuoliais (indinė plikapėdė smiltpelė net iki 3,5 m į tolį). Maitinasi augalų dalimis, sėklomis, vabzdžiais. Nėštumas vidutiniškai trunka 22 dienas. Vadoje 4-8 jaunikliai, kurie lizde išbūna iki 3-4 savaičių.

Paplitusios Afrikoje, Mažojoje Azijoje ir Arabijos pusiasalyje, Irane, Pakistane, Indijos pusiasalyje.

Gentyje žinoma 14 rūšių, tačiau jos sistematika dar nenusistovėjusi, kai kurie autoriai išskiria iki 25 rūšių:

**Pogentė. Gerbilliscus**
* Boemo plikapėdė smiltpelė (*Tatera boehmi*)
**Pogentė. Taterona**
* Baltapilvė plikapėdė smiltpelė (*Tatera leucogaster*)
* Juodauodegė plikapėdė smiltpelė (*Tatera nigricauda*)
* Šukauodegė plikapėdė smiltpelė (*Tatera robusta*)
* Gvinėjinė plikapėdė smiltpelė (*Tatera guineae*)
* *[[Tatera phillipsi]]*
* Pietų Afrikos plikapėdė smiltpelė (*Tatera afra*)
* Savaninė plikapėdė smiltpelė (*Tatera valida*)
* Kempo plikapėdė smiltpelė (*Tatera kempi*)
* *[[Tatera gambiana]]*
* Bransto plikapėdė smiltpelė (*Tatera brantsii*)
* *[[Tatera inclusa]]*
* *[[Tatera pringlei]]*
**Pogentė. Tatera**
* Indinė plikapėdė smiltpelė (*Tatera indica*)

## Nuorodos
* Tatera gentis
Kašubai

**Kašubai** (savivardis: *Kaszëbi*) – vakarų slavų tauta. Gyvena daugiausia į pietvakarius nuo Gdansko ir Gdynios, Pamario vaivadijoje (Lenkija), istoriniame regione vadinamame Pomerelija arba Kašubija. Iš čia dalis kašubų yra emigravę į JAV, Kanadą, Vokietiją arba kitas Lenkijos dalis. Kalba kašubų kalba, kuri klasifikuojama kaip atskira kalba arba lenkų kalbos dialektas. Priklausomai nuo to kaip klasifikuojama jų kalba kašubai laikomi kalbine ar tautine bendrija.

Kašubai kalbine ir kultūrine prasme yra artimi lenkams. Grupuojami su slovinais ir pamarėnais. Slovinų (išnykusi) ir kašubų kalbos jungiamos į Pamario kalbų grupę, kurioje slovinų kalba kartais laikoma atskira labai artima kašubams kalba, kartais kašubų kalbos dialektu.

Išpažįsta daugiausia katalikybę (dalis – liuterionybę). 

## Šiuolaikinė Kašubija

Tarp didesniųjų miestų didžiausia kašubų kilmę deklaruojančių gyventojų dalis yra Gdynėje (Gdiniô). Didžiausias Kašubijos regiono miestas yra Gdanskas (Gduńsk), Pamario vaivadijos sostinė. Tokiuose miestuose kaip Linia, Sierakowice, Szemud, Kartūzai, Chmielno, Żukowo tarp 80.3% ir 93.9% gyventojų yra kašubų kilmės.

Tradiciniai kašubų verslai buvo žemdirbystė, žvejyba ir amatai. Šiuo metu prie jų prisidėjo paslaugos, įskaitant turizmą. Pagrindinė kašubų identitetą puoselėjanti organizacija yra Kašubų-Pomeranijos Asociacija. Tradicinė kašubų sostinė yra ginčytinas klausimas, tarp septynerių pretendentų yra Kartūzai (Kartuzë).

### Kašubų skaičius

Bendras kašubų skaičius labai skiriasi priklausomai nuo to kas laikomi kašubais. Dažniausias vertinimas yra, kad Lenkijoje yra daugiau nei 500 000 kašubų, skaičiai skiriasi nuo maždaug 500 000 iki maždaug 570 000, iš kurių 233 000 (2005 m.). Lenkijos gyventojų surašyme 2002 m. tik 5100 žmonių užsirašė kaip kašubų tautybės, nors 52 655 deklaravo kašubų kalbą kaip gimtąją. Šiame surašyme nebuvo galima priskirti save daugiau nei vienai tautai, tautybei ar nacionalinei grupei. 2011 m. surašyme "kašubais" kaip vienintele tautybe užsirašė 16 000, o dar 233 000 deklaravo, kad priklauso kašubams kaip antrai ar papildomai tautybei (kartu su lenkų tautybe).

## Istorija

Kašubų (arba pamarėnų) etnosas susiformavo VI–XII a., maišantis įvairioms vakarų slavų, germanų ir vakarų baltų kiltims. Pirma kartą kašubai paminėti 1238 m. kovo 19 d. popiežiaus Grigaliaus IX dokumente, nurodant vakarų Pamario kunigaikščių titulą *dux Slavorum et Cassubia*. Ši diena dabar minima kaip *Kašubų vienybės diena*. Maždaug iki XVIII ir XIX a. sąvartos šio etnoso arealas apėmė visą Vyslos ir Oderio tarpupį. X a. gana stiprią valstybę sukūrę kašubai šiuo vardu minimi tik nuo XIII a. Nuo to paties amžiaus jie (ypač Pomeranijoje gyvenę vakarų kašubai) buvo nuolat veikiami vokiečių kultūros, o nuo XVIII a. II pusės dar ir tikslingai germanizuojami Prūsijos (vėliau – Vokietijos) valstybės administracijos.

XIX a. viduryje rytinių kašubų krašte kilo kašubų tautinio atgimimo judėjimas, kurio savotiškas tęsinys yra Lenkijoje nuo 1945 m. vykstantis kašubų tautinis kultūrinis sąjūdis.

Komunistinės Lenkijos laikais kašubai buvo laikomi lenkų etnografine grupe, buvo vykdoma polonizacija.

## Nuorodos
Didžiosios smiltpelės

**Didžiosios smiltpelės** (*Rhombomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – **didžioji smiltpelė** (*Rhombomys opimus*). Išvaizda panaši į žiurkę. Kailis tankus ir minkštas. Būdingas sezoninis dimorfizmas: žiemą kailis tankesnis ir ilgesnis nei vasarą. Nugara smėlio geltonumo, oranžinė, tamsiai geltona ar tamiai pilka. Pilvas šviesus. Turi odos liaukas. Kūnas 13,5-20 cm, uodega – 12,6-16 cm ilgio. Ausys nedidelės. Užpakalinės galūnės nežymai ilgesnės už priekines. Užpakalinių galūnių pirmasis pirštas sutrumpėjęs. Letenų pirštų nagai ilgi. Priekinių ir užpakalinių letenų pagalvėlės apaugusios plaukais. Uodega apaugusi tankiais ilgais plaukais, kurie gale sudaro šepetėlį.

Gyvena dykumų smėlynuose, priekalnių zonoje. Dažnai aptinkamos supūstytų smėlio kaubrių apatinėje dalyje. Gyvena kolonijomis, įsirengia sudėtingus požeminius urvus. Urvai sudaro kelis aukštus, kurių apatiniai gali būti net iki 2 m gylyje. Priklausomai nuo kolonijos dydžio urvai gali turėti iki šimto angų, taip pat daug maisto atsargų kamerų bei lizdo kamerą. Maisto atsargų kamera kartais gali būti iki 1 m ilgio ir iki 25 cm aukščio. Gyvenamoji kamera paprastai būna labai giliai – net iki 3 m. Aktyvūs dieną. Karštomis vasaros dienomis aktyvūs anksti rytą ir sutemus. Ištikus pavojui skleidžia įspėjamą balsą arba užpakaline koja sutrypia į smėlį.

Minta augaliniu maistu, apgraužia dykumų krūmų šakas. Ruošdamos maisto atsargas dalijasi darbais – kai vienos nugraužia šakas ir numeta ant žemės, kitos jas nutempia į urvą.

Išveda dvi, kartais tris vadas, po 5-6 jauniklius kiekvienoje. Kartais dauginasi ir rudenį, tačiau dažniausiai pavasarį iki prasidedant karščiams.

Gausumas nevienodas, kartais gali pakenkti kultūriniams grūdiniams augalams. Paplitusios Vidurinėje Azijoje. Perneša marą.

## Nuorodos
* Rhombomys gentis 
* Didžioji smiltpelė (iliustracijos, tekstas – anglų k.)
Dieninės smiltpelės

**Dieninės smiltpelės** (*Psammomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Nugara rusva su tamsesniu atspalviu, gelsva, ar rausvai ruda. Pilvelis ir galūnės balsvi. Kūnas 13-18,5 cm, uodega – 11-15 cm ilgio. Užpakalinės kojos nežymiai ilgesnes už priekines. Uodega ištisai augusi plaukais ir gale turi nedidelį šepetėlį. Letenų pagalvėlės plaukuotos. Ausys nedidelės, apvalios ir storos.

Paplitusios Alžyre, Tunise, Libijoje, Sudane, Izraelyje, Saudo Arabijoje. Apsigyvena smėlėtose lygumose su skurdžia augalija. Aktyvios dieną. Gyvena kolonijomis. Įsirengia sudėtingus urvus su daug angų. Minta įvairiais augalais, įsitempdamos juos į urvus. Patelės kovo – balandžio mėn. veda vieną vadą, kurioje 3-5 jaunikliai.

Gentyje dvi rūšys:
* Dieninė smiltpelė (*Psammomys obesus*)
* Grakščioji dieninė smiltpelė (*Psammomys vexillaris*)

## Nuorodos
* Psammomys gentis ,
* Dieninė smiltpelė (Pasammomys obescus) (iliustracijos, tekstas – anglų k.).
Trumpaausės smiltpelės

**Trumpaausės smiltpelės** (*Desmodillus*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – **trumpaausė smiltpelė** (*Desmodillus auricularis*). Kailis ilgas ir minkštas. Nugara oranžinė, tamsiai ruda. Už ausų baltos dėmės. Pilvelis ir galūnės baltos. Turi 4 spenelių poras. Tai smulkus graužikas, kurio kūnas 9-12,5 cm ilgio. Ausys nedidelės, apvalios, akys didelės.

Paplitusios pietų ir pietvakarių Afrikoje. Apsigyvena atvirose smėlingose lygumose, kartais sukultūrintuose laukuose. Slėptuvei įsirausia paprastos konstrukcijos, iki 2 m gylio urvą. Urvo gale įrengiama lizdo kamera. Gyvena pavieniui, poromis ar šeimų grupėmis. Aktyvios naktį. Maitinasi sėklomis, taip pat vabzdžiais. Per sausrą ir badmetį migruoja.

## Nuorodos
* Desmodillus gentis .
Puriauodegės smiltpelės

**Puriauodegės smiltpelės** (*Sekeetamys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – **puriauodegė smiltpelė** (*Sekeetamys calurus*). Nugara gelsva ar rausva su tamsiu atspalviu. Pilvas ir galūnės balti. Kūno ilgis 10-12,5 cm, uodegos – 11-16 cm. Uodega ilga, ruda, apaugusi gana ilgais plaukais, gale sudarančiais baltą šepetėlį. Užpakalinių kojų pagalvėlės plikos.

Rūšis paplitusi Palestinoje ir Sinajų pusiasalyje. Gyvena dykumose ir akmenuotose kalnų papėdėse. Labai vikriai lando tarp akmenų. Urvus išsirausia po akmenimis. Dauginasi ištisus metus. Vadoje būna vidutiniškai 3 jaunikliai.

## Nuorodos
* http://www.gerbils.pwp.blueyonder.co.uk/gerbils/bushy.htm, puriauodegė smiltpelė (iliustracijos, tekstas – anglų k.).
Somalinė nykštukinė smiltpelė

**Somalinė nykštukinė smiltpelė** (*Microdillus peeli*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų rūšis, vienintelė rūšis somalinių nykštukinių smiltpelių gentyje. Anksčiau rūšis buvo priskiriama smilpelių mažylių (*Gerbillus*) genčiai.

## Paplitimas
Paplitusi Somalyje. Gyvena stepėse, uolėtose vietovėse ir pusdykumėse.

## Išvaizda
Ilgis 6–8 cm, uodegos 5,5–6 cm. Kailis nugaros pusėje gelsvai rudas. Pilvas ir galūnės balkšvi. Būdinga balta dėmė už kiekvienos ausies. Pėdų padai be plaukų.

## Elgsena
Maisto ieško naktį. Dieną ilsisi požeminiuose urvuose.

## Šaltiniai
Smiltpelės

**Smiltpelės** (*Gerbillinae*) – pelinių pošeimis. 

Pošeimyje yra 14 genčių ir 110 rūšių:
*Smiltpelės mažylės (*Gerbillus*)
*Somalinės nykštukinės smiltpelės (*Microdillus*)
*Mažosios smiltpelės (*Meriones*) 
*Didžiosios smiltpelės (*Rhombomys*) 
*Dieninės smiltpelės (*Psammomys*) 
*Puriauodegės smiltpelės (*Sekeetamys*) 
*Prževalsko smiltpelės (*Brachiones*) 
*Afrikinės smiltpelės (*Desmodilliscus*) 
*Riebiauodegės smiltpelės (*Pachyuromys*) 
*Plikapėdės smiltpelės (*Tatera*) 
*Ilgaletenės smiltpelės (*Taterillus*) 
*Trumpaausės smiltpelės (*Desmodillus*) 
*Pietų Afrikos smiltpelės (*Gerbillurus*) 
*Amodilai (*Ammodillus*) 

## Nuorodos
*http://www.biolib.cz/cz/taxontree/id20680, smiltpelės (*Gerbillinae*)
*http://www.gerbil-info.com/gerbiluk.htm#top , Gerbil information page
Prževalsko smiltpelės

**Prževalsko smiltpelės** (*Brachiones*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – **Prževalsko smiltpelė** (*Brachiones przewalskii*). Nugara šviesiai pilka, gelsva arba smėlio spalvos. Kojos ir pilvas šviesios spalvos. Uodega tamsiai geltona. Kūnas 8-9,5 cm, uodega 7-8 cm ilgio. Uodega apaugusi tankiais plaukais. Ausys mažos. Priekinių galūnių nagai ilgi. Letenų pagalvelės apaugusios plaukais.

Rūšis paplitusi šiaurės vakarų Kinijos dykumose ir Mongolijoje (Gobio dykumoje).

## Nuorodos
* http://www.floranimal.ru/pages/animal/p/675.html , rūšies aprašymas rusų k.
Ilgaletenės smiltpelės

**Ilgaletenės smiltpelės** (*Taterillus*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Nugara nuo šviesiai geltonos iki šviesiai rudos ar tamsiai rudos spalvos. Šonai šviesesni. Pilvas baltas arba beveik baltas. Burnos šonuose virš akių ir ausų užpakalinėje dalyje dažnai būna baltos dėmės. Kūnas 10-14 cm, uodega 14-17 cm ilgio. Akys labai didelės. Užpakalinės galūnės ilgesnės, su plikomis pagalvėlėmis. Uodega apaugusi tankiais ir trumpais plaukais. Uodegos gale pailgėję plaukai sudaro šepetėlį.

Paplitusios Afrikoje: Senegale, Nigerijoje, Sudane, Ugandoje, Kenijoje, Etiopijoje ir kt. Apsigyvena bemiškėse lygumose, apaugusiose krūmais. Gyvena bendruomenėmis. Rausia gana sudėtingus urvus. Aktyvūs naktį.

Gentyje yra 8 rūšys:
* Grakščioji ilgaletenė smiltpelė (*Taterillus gracilis*)
* Petero ilgaletenė smiltpelė (*Taterillus petteri*)
* Senegalinė ilgaletenė smiltpelė (*Taterillus pygargus*)
* *[[Taterillus arenarius]]*
* Čado ilgaletenė smiltpelė (*Taterillus lacustris*)
* Konginė ilgaletenė smiltpelė (*Taterillus congicus*)
* Charingtono smiltpelė (*Taterillus harringtoni*)
* Emino ilgaletenė smiltpelė (*Taterillus emini*)
Etnobotanika

**Etnobotanika** – mokslo šaka, kurios tyrimo sritis yra sankirtoje tarp botanikos ir etnologijos.

Etnobotanika tiria žmogaus sąveiką su augalais, apibrėžia augalų vaidmenį visuomenei tokiose srityse kaip būstas, įrankiai, apranga, ritualai, socialinis gyvenimas, medicina. Siauresnis mokslas, tiriantis vaistinių augalų naudojimą vadinamas etnofarmalogija.

Etnobotanikos pradininku laikomas amerikietis John W. Harshberger, kuris pirmą kartą šią sąvoką panaudojo 1895 m.
Mažosios smiltpelės

**Mažosios smiltpelės** (*Meriones*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Išvaizda šiek tiek primena žiurkes. Kailis tankus, kai kurių rūšių trumpas. Nugarinė pusė vienspalvė, ochrinės, smėlio spalvos, kartais pilka ar ruda. Šonai šviesesni už nugarą. Pilvas ir galūnės baltos, šviesiai geltonos, tamsiai geltonos ar šviesiai pilkos spalvos. Kūnas iki 15 cm, o kai kurių rūšių – net iki 18,5 cm ilgio. Ausys vidutinio dydžio ar didelės, akys didelės. Uodega apaugusi tankiais plaukais ir gale turi nedidelį šepetėlį. Priekinių galūnių pirmasis pirštas gerai išsivystęs, visada su stambiu nagu. Pėda siaura, jos pagalvėlė apaugusi plaukais, bet kartais plika.

Paplitusios stepėse, pusdykumėse ir dykumose Šiaurės Afrikoje, Mažojoje Azijoje, Vidurinėje Azijoje, Kazachstane, Irane, Užbaikalėje, Mongolijoje ir Kinijoje.

Aktyvios naktį. Dieną slepiasi pačių išraustų urvuose. Urvai dažnai būna sudėtingos konstrukcijos. Žiemojimo urvai išrausti gana giliai, iki 2 m gylyje, maždaug 4 m ilgio. Urvus išrausia šalia vienas kito, todėl susidaro ištisos galerijos.

Minta sėklomis, augalų dalimis, vabzdžiais. Daugelis rūšių kaupia maisto atsargas žiemai. Per metus būna 2-3 vados, kurių kiekvienoje 1-11 jauniklių (vidutiniškai 4-6). Nėštumas trunka 25-29 d. Perneša kai kurias ligas.

Gentyje apie 17 rūšių:

**Pogentė. Parameriones**
* Persinė smiltpelė (*Meriones persicus*)
* Karališkoji smiltpelė (*Meriones rex*)
**Pogentė. Cheliones**
* Indinė smiltpelė (*Meriones hurrianae*)
**Pogentė. Meriones**
* Vinogradovo smiltpelė (*Meriones vinogradovi*)
* Eglūninė smiltpelė (*Meriones tamariscinus*)
* *[[Meriones tristrami]]*
**Pogentė. Pallasiomys**
* Mongolinė smiltpelė (*Meriones unguiculatus*)
* Dienovidinė smiltpelė (*Meriones meridianus*)
* *[[Meriones dahli]]*
* *[[Meriones chengi]]*
* Afrikinė smiltpelė (*Meriones shawi*)
* Raudonuodegė smiltpelė (*Meriones libycus*)
* *[[Meriones arimalius]]*
* *[[Meriones caudatus]]*
* Sundevalo smiltpelė (*Meriones crassus*)
* *[[Meriones sacramenti]]*
* *[[Meriones zarudnyi]]*
Kuruvas

**Kuruvas** () – šiaurės rytų Lenkijos miestelis, esantis Liublino vaivadijoje, Pulavų apskrityje. Miesto teises gavo tarp 1431 ir 1442 m. 2811 gyventojų (2005). 

1792 m. liepos pabaigoje Kuruve sustojo besitraukiančios kunigaikščio Juzefo Poniatovskio vadovaujamos Abiejų Tautų Respublikos kariuomenės pajėgos, o 1792 m. liepos 26 d. gretimame kaime - Markošuve - įvyko paskutinis 1792 m. Rusijos-Abiejų Tautų Respublikos karo (Targovicos konfederacijos) mūšis - Markušovo mūšis.

Antrojo pasaulinio karo metu mieste buvo įrengtos dvi koncentracijos stovyklos.

Miestelis žinomas kaip lenkų generolo paskutinio komunistinės Lenkijos Liaudies Respublikos prezidento (1989 m.) Voicecho Jeruzelskio gimtinė. 

## Išnašos
Riebiauodegės smiltpelės

**Riebiauodegės smiltpelės** (*Pachyuromys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – **riebiauodegė smiltpelė** (*Pachyuromys duprasi*). Kailis minkštas. Nugara šviesiai geltona, pilka ar tamsiai ruda su baltomis dėmėmis už ausų. Pilvelis ir galūnės balti. Kūnas 10,5-13,5 cm, uodega – iki 4,5-6,0 cm ilgio. Akys didelės. Ausys trumpos, su apvaliomis viršūnėmis. Uodega gale stora, apaugusi tankiais plaukais. Jos viršutinės pusės spalva kaip nugaros, o apatinė kaip pilvo. Užpakalinės galūnės nežymiai ilgesnės už priekines. Jų pirmasis pirštas trumpas. Priekinių galūnių piršų nagai gerai išsivystę.

Rūšis paplitusi Šiaurės Afrikoje. Gyvena smėlingose vietose, kur skurdi augmenija. Vadoje būna 3-6 jaunikliai. Nėštumas trunka 19-22 d.

## Nuorodos
*http://www.gerbils.pwp.blueyonder.co.uk/gerbils/duprasi.htm, riebiauodegė smiltpelė (nuotraukos, tekstas anglų k.).
Afrikinės smiltpelės

**Afrikinės smiltpelės** (*Desmodilliscus*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – **Brauerio smiltpelė** (*Desmodilliscus braueri*). Kailis minkštas. Nugara geltona, smėlio spalvos, šonai šviesesni, pilvas baltas. Turi apsauginius akių vokus. Kūnas 5-7 cm ilgio. Uodega maždaug sudaro 75 proc. kūno ilgio. Letenų pagalvėlės plikos. Uodega apaugusi retais plaukais.

Rūšis paplitusi Šiaurės Nigerijoje ir Sudane.

## Nuorodos
* http://www.gerbils.pwp.blueyonder.co.uk/gerbils/images/dip.jpg, Brauerio smiltpelė (nuotrauka).
Konginiai žiurkėnukai

**Konginiai žiurkėnukai** (*Deomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – **konginis žiurkėnukas** (*Deomys ferrugineus*). Kailis ilgas. Nugara rusva, rusvai ruda su juodos spalvos priemaiša. Pilvas baltas. Aplink akis juodi ratai. Kūnas 12-16 cm, uodega – 15-21,5 cm ilgio. Masė 40-70 g. Snukutis ištįsęs, nusmailėjęs. Ausys stambios Uodega beveik plika. Galūnės ilgos. Pėda siaura, ilga, pagalvėlės su mazoliais. Išoriniai pirštai mažesni.

Paplitę Ugandoje, Kamerūne, Pietų Afrikos respublikoje, Gabone, Konge. Gyvena miškuose. Aktyvūs naktį. Gali laipioti krūmų šakomis, žeme šoliuoja šoliukais. Maitinasi vabzdžiais. Per metus būna 1-3 vados, kurių kiekvienoje 2 jaunikliai.

## Nuorodos
* http://www.floranimal.ru/pages/animal/d/639.html , Konginis žiurkėnukas (nuotrauka, tekstas rusų k.).
Lyginamoji mitologija

**Lyginamoji mitologija** yra mokslinis skirtingų mitų studijavimas siekiant atrasti kaip įvairūs mitai ir religijos vystėsi bei atskleisti ryšius tarp nutolusių religijų, nustatyti tokių ryšių prigimtį.

Lyginamoji mitologija formaliai priskiriama antropologijai. Lyginamosios mitologijos pradininku laikomas indologas Max Mueller, o žymiausia figūra – Joseph Campbell, išleidęs knygą „Tūkstančio veidų didvyris“ (*The Hero With a Thousand Faces*), kurioje aprašomi stulbinantys panašumai tarp didvyrių mitų skirtingose kultūrose. Campbello idėjoms didelę įtaką padarė Karlo Jungo psichologinės archetipų studijos. Archetipus lyginamosios mitologijos tyrinėtojai supranta kaip pasikartojančius vaizdinius, kurie egzistuoja skirtinguose kultūrose nuo seniausių laikų. Vienas lyginamosios mitologijos pradininkų laikomas ir prancūzų antropologas Claude Levi-Strauss, savo keturtomį „Mitologikos“ (*Les mythologiques*) paskyręs lyginamajai vietinių Amerikos gyventojų mitų analizei.

Dalis lyginamosios mitologijos atradimų yra labai įdomūs, pvz., kad Poseidonas yra ankstyvesnis nei Olimpo dievai ir iš pradžių buvo žemės dievas.

Šios srities teorijos linksta sumenkinti įvykių istoriškumą, kuriuo tikima daugelyje religijų, ir remia idėją, kad tai, kas dabar tikėjimų laikoma tikrais dalykais susiformavo palaipsniui. Tokie teiginiai dažnai laikomi labai kontroversiškais, ypač kai paliečia modernias religijas, pvz., krikščionybę ar hinduizmą, nes neigia tam tikrų įvykių istoriškumą.

Nepaisant savo svarbos, ši sritis, kaip ir bendrai senovės istorija, susilaukia mažai tyrinėtojų dėmesio. Dėl to šios disciplinos vystymasis yra lėtas, nuolat trukdomas religinių konservatorių.

## Mitų interpretavimas
Kritinis mitų interpretavimas prasideda jau priešsokratikų laikais. Vienas reikšmingiausių ikimodernybės mitologų buvo Eufemeras. Jis mitus interpretavo kaip tikrų istorinių įvykių atpasakojimus, iškraipytus per daugelį perpasakojimų. Nors šios ikimoderniosios teorijos buvo kritiškos, tačiau negali būti laikomos mokslinėmis griežtąja šio žodžio prasme, nes nesirėmė socialiniais mokslais.

Pirmosios mokslinės teorijos apie mitus atsirado XIX a. antroje pusėje. Pagal šias teorijas mitais buvo suprantami kaip primityvus šiuolaikinio mokslo atitikmuo.
Aukštaičiai (reikšmės)

**Aukštaičiais** vadinama:

* Aukštaičiai rytų baltų etnosas;
* Aukštaičiai – Aukštaitijos regiono gyventojai;
* kaimas Kupiškio rajone;
* Panevėžio miesto dalis.
Kolas

:: *Apie Alžyro miestą žr. [[Kolas (Alžyras)]]*.

**Kolas** () – miestas vakarinėje Lenkijoje, Didžiosios Lenkijos vaivadijoje prie Vartos upės. Išlikusi XIV a. gotikinė pilis.

## Istorija

Kolas žinomas nuo XIV a. XVI a. augo kaip prekybos ir amatų centras. 1655 m. miestą nusiaubė švedų kariuomenė. Apie 1800 m. miestą okupavo Prūsija, nors T. Kosciuškos sukilimo metu jį trumpam buvo išlaisvinę sukilėliai. XIX a. buvo Kališo gubernijos Kolo apskrities centras.

## Šaltiniai
Pietų Afrikos smiltpelės

**Pietų Afrikos smiltpelės** (*Gerbillurus*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis.

Paplitusios Pietų Afrikos dykumose ir pusdykumėse. Gentyje yra 4 rūšys:
* Pietų Afrikos smiltpelė (*Gerbillurus paeba*)
* *[[Gerbillurus tytonis]]*
* *[[Gerbillurus vallinus]]*
* *[[Gerbillurus setzeri]]*
Vezuvianitas

**Vezuvianitas** (**kalifornitas**, **idograsas**, **kiprinas**) – silikatų klasės, metamorfinės kilmės silikatinis mineralas. Cheminė formulė Ca10Mg2Al4(SiO4)5(Si2O7)2(OH)4. Vezuvianito kristalai randami klintyse. Mineralas pirmą kartą buvo surastas Vezuvijaus vulkano lavoje.

Kietumas pagal Moso skalę 6,5-7,0. Specifinis tankis- 3,0-4,0.

Mineralo spalva – žalia, ruda, geltona. Dėl vario priemaišos vezuvianitas gali įgauti mėlyną atspalvį ir tuomet vadinamas **kiprinu**.

Vezuvianitas randamas JAV, Kanadoje, Italijoje, Norvegijoje, Šveicarijoje, Pakistane, Rusijoje, Ukrainoje.
Psichofizika

**Psichofizika** – tarpdisciplininis mokslas kognityvinės psichologijos ir eksperimentinės psichologijos sankirtoje, tiriantis sąveiką tarp objektyviai išmatuojamų fizikinių procesų bei subjektyvių psichinių (intelektinių, emocinių) išgyvenimų. Psichofizika žvelgiant istoriškai plėtota Fechnerio bei E. H. Vėberio darbų pagrindu.

## Psichofizikos dėsniai

*Vėberio-Fechnerio dėsnis* nusako dirginimo ir išgyvenimo intensyvumo priklausomybę:
R E 
:  E = k \cdot \log R + f 
E – išgyvenimo intensyvumas. Jis yra proporcingas dirginimo intensyvumo logaritmui. Fechnerio dėsnis nusako, kad jutimo stiprumas didėja kaip dirginimo stiprumo logaritmas.

## Taip pat skaitykite
Sensacija, Stivenso jėgos dėsnis, psichometrinė funkcija.

## Literatūra
* Gustav Theodor Fechner: *Elemente der Psychophysik*, 1860
* Water Ehrenstein: *Psychophysik*, in: *Lexikon der Neuwrowissenschaft 3.Band*, Heidelberg, Berlin, Spektrum Verlag 2001
* S. S. Stevens: *Psychophysics*, New York, 1975
Spirgai

**Spirgai** – stipriai apkepti nedideli lašinių ar taukinės gabalėliai. Kepimo metu didelė taukų dalis išsilydo, tad spirgai, palyginus su pradiniu gabalėliu, yra mažesnio tūrio ir mažiau riebūs.

Kiaulienos spirgai populiarūs beveik visoje Centrinėje ir Rytų Europoje. Jie yra klasikinis komponentas arba ir atskiras patiekalas amerikos pietuose (*fried fatback, cracklins*).

Valgomi bei vertinami ir kitokie spirgai. Spirginant žąsų riebalinį audinį išsiskiria žąsų taukai, vadinamieji *žąstaukiai*, o lieka žąsiniai spirgai. Tiek spirgai, tiek žąstaukiai naudojami gaminant kitus patiekalus arba valgomi kaip atskiri patiekalai, tepant juos ant juodos duonos pasūdžius druska. Jautienos lašiniai maistui nėra tinkami. JAV jautienos riebalų atliekos perdirbamos į kurą.

Spirgai skaninami svogūnais, česnakais, pipirais.

Spirgai valgomi kaip atskiras patiekalas su kokiu nors garnyru, bet dažniausiai patiekiami kaip pagardas ar padažas įvairiems patiekalams. Lietuvoje populiaru spirgais užpilti bulvių plokštainį (kugelį), didžkukulius (cepelinus), vėdarus, bulvinius blynus. Su spirgais kepama kiaušinienė, blynai, bulvės ir kitos daržovės.
Šyša (Šilutė)

**Šyša** – kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 6 km į pietvakarius nuo Šilutės, Nemuno deltos regioniniame parke, dešiniajame Atmatos krante (priešais Šyškrantę), abipus Šyšos žiočių. Kaimo dalis, esanti Šyšos kairiajame krante, priklauso Šilutės (iki 1997 m. – Jonaičių), dešiniajame krante – Kintų seniūnijoms.

Kaime (kairysis Šyšos krantas) yra prieplauka (savininkas SPAB „Šilutės polderiai“), Žvejų kempingas, kaimo turizmo sodyba. Kaime teikiamos vandens turizmo paslaugos, siūlomi įvairūs maršrutai – į Nidą, Pervalką, Preilą, Rusnę ir kt. Per potvynius apsemiamos kai kurios sodybos, užliejamos Šyšos kaimo apylinkių pievos.

## Istorija

Šyša – senas žvejų kaimas, XVIII a. – XX a. pradžioje be žvejų čia gyveno ir medininkai, plukdę sielius į Klaipėdą. Šyšos dešiniajame krante buvo pradinė mokykla (nuo 1790 m.), kapinynas (švedkapiai), evangelikų liuteronų kapinės (evangelikų liuteronų kapinės buvo ir kairiajame Šyšos krante).

## Gyventojai

Bendrai (Šyšos kair. ir deš. krante) 1905 m. gyveno 851, 1925 m. – 674, 1959 m. – 75, 1970 m. – 111, 1979 m. – 70, 1987 m. – 63, 1997 m. – 58 (46 – Šilutės sen., 12 – Kintų sen.) gyventojai.

### Žymūs žmonės

Šyšos kaime gimė:
* Jonas Toleikis (1895–1942), Mažosios Lietuvos veikėjas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Nemuno deltos regioninio parko žemėlapis
Griežės piliakalnis

**Griežės piliakalnis su gyvenviete** – piliakalnis ir gyvenvietė, Mažeikių rajono, Griežės kaime, Židikų seniūnija. Pasiekiamas AB „Mažeikių nafta“ Griežės keliu pervažiavus Varduvą – kairėje rytų kryptimi. Nuo šio piliakalnio 1 km į pietryčius yra Griežės II piliakalnis.

## Piliakalnis

Pirmasis Griežės piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Varduvos dešiniajame krante, netoli jos žiočių su Venta. Iš vakarų, šiaurės ir rytų jį juosia Varduvos slėnis ir jo krašto daubos. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 50x40 m dydžio. Jos pietiniame krašte supiltas 3 m aukščio, 13 m pločio pylimas, kurio išorinis šlaitas leidžiasi į 4 m pločio, 0,5 m gylio griovį. Pylime rasta degėsių, suanglėjusių rąstų, aikštelės šiaurės vakarų šlaite 1996 m. aptiktas iki 35 cm storio kultūrinis sluoksnis. Šlaitai statūs, 10-12 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu – XIII a.

Piliakalnis apardytas arimų bei bulviarūsių, vakarinė aikštelės dalis nukasta karjero, šiaurinė dalis nuplauta Varduvos. Piliakalnis apaugęs lapuočiais medžiais ir krūmais.

## Istorija
Manoma, kad piliakalnyje stovėjo 1253 m. balandžio 5 d. Livonijos ordino ir Kuršo vyskupo Heinricho rašte dėl pietinių kuršių žemių dalybų minima **Griežės pilis.** Kuršių sukilimo metu, 1264 m. pilį netikėtai užuolė ir sudegino Livonijos ordino pajėgos.

Pietrytinėje piliakalnio papėdėje, 0,5 ha plote yra papėdės gyvenvietė.

## Šaltiniai

* Döring J. Wo lag Rinberts Apulia? // Sitzungsberichte der kurländichen Geselchaft für Literatur und Kunst nebst Veröffentlichungen des kurländischen Provinzial-Museums, aus dem Jahre 1883. Mitau, 1884. p. 8–24.
* Ličkūnas S. Mažeikių apskrities piliakalniai // Gimtasai kraštas. Šiauliai, 1934. Nr. 1, p. 49–51.
* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.144

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalniai
* Griežės pilikalniai (nuotraukos) 
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Fizinė antropologija

**Fizinė antropologija** (*dar kitaip biologinė antropologija*, *rečiau evoliucinė antropologija*) – antropologijos šaka, tirianti žmonių elgseną ir biologiją evoliuciniame bei kultūriniame kontekste. Lyginama hominidų, žmonijos protėvių (neandartaliečių ir kt.) ir tradicinių visuomenių atstovų (medžiotojų–rankiotojų, klajoklių–piemenų) elgsena, fiziologija, anatomija bei genetika, idant būtų galima suprasti evoliucinės biologijos vyksmus ir tam tikrus natūralios atrankos dirgiklius, kurie paveikė unikalius žmonių bruožus.

## Šakos

* Primatologija – primatų tyrinėjimas
* Molekulinė antropologija
* Žmonių adaptacija – tiriamas žmogaus prisitaikymas prie aplinkos (psichologinis, raidos, genetinis)
* Žmogaus biologija – tarpdisciplininė sritis, apimanti biologiją, biologinę antropologiją, mitybą ir mediciną, daugiausiai tirianti tarptautines, visos populiacijos lygio sveikatos, evoliucijos, genetinių pokyčių perspektyvas
* Antropologinė genetika
* Žmogaus evoliucija
** Paleoantropologija – tiriamos fosilijos, rodančias žmonių evoliucijos raidą.
** Žmogaus elgesio ekologija
* Neuroantropologija – tiria žmogaus smegenų evoliuciją, neurologinį prisitaikymą prie aplinkos
* Žmogaus osteologija – kaulų tyrimas
** Paleopatologija – tyrinėja ligų ir sužeidimų paliktus pėdsakus žmogaus skelete
** Teismo antropologija – palaikų analizė ir identifikavimas.

## Taip pat skaitykite
* Evoliucinė psichologija
* Evoliucinė biologija

## Šaltiniai
Ekologinė antropologija

**Ekologinė antropologija** tiria žmonijos - aplinkos (natūros - kultūros) santykius laike ir erdvėje. Tarp tyrimo sričių yra klausimai kokią įtaką žmonių populiacija daro savo aplinkai ir kaip santykis su aplinka veikia populiacijos socialinį, ekonominį ir politinį gyvenimą. Bendresne prasme ekologinė antropologija siekia pateikti materialistinį žmonių visuomenės ir kultūros kaip prisitaikymo prie esamų aplinkos sąlygų paaiškinimą.

Vienas žymiausių šios antropologijos srities mokslininkų yra Roy Rappaport. Jo darbuose aprašomi kultūros ir gamtinės aplinkos, kurioje ji vystosi, santykiai. Savo praktinius tyrimus jis atliko tarp maringų, kurie gyvena Papua-Naujosios Gvinėjos aukštikalnėse. Prieš savo mirtį 1999 m. jis išspausdino savo svarbiausią darbą *Ritual and Religion in the making of humanity*.
Akacinės žiurkės

**Akacinės žiurkės** (*Aethomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Kailis ilgas, minkštas arba gana šiurkštus. Nugara tamsi, šonai ir burna pilki, pilvas baltas. Uodega ruda arba juoda. Turi 3 poras spenių. Kūnas 12,8-15,8 cm, uodega – 13-21 cm ilgio. Ausys vidutinio dydžio, apvalios, apaugusios retais plaukais. Uodega apaugusi tankiais plaukais. Galūnės trumpos.

Paplitusios Vakarų, Centrinėje, Rytų ir Pietų Afrikoje. Vienos rūšys gyvena savanoje, kitos stepėse, laukuose ar miškuose, dar kitos aptinkamos vandens telkinių pakrantėse. Aktyvios naktį. Minta ant žemės nukritusiais vaisiais, sėklomis, lapais, daigais. Nėštumas trunka 21-23 dienas.

Gentyje yra 10 rūšių:

**Pogentė. Aethomys**
* Kaizero akacinė žiurkė (*Aethomys kaiseri*)
* Tomaso akacinė žiurkė (*Aethomys thomasi*)
* *[[Aethomys hindei]]*
* *[[Aethomys stannarius]]*
* Angolinė akacinė žiurkė (*Aethomys bocagei*)
* *[[Aethomys silindensis]]*
* Auksaspalvė akacinė žiurkė (*Aethomys chrysophilus*)
* Malavinė akacinė žiurkė (*Aethomys nyikae*)
**Pogentė. Micaelamys**
* Namakuasko akacinė žiurkė (*Aethomys namaquensis*)
* Granto akacinė žiurkė (*Aethomys granti*)
Alfonsas Žiurlys

**Alfonsas Žiurlys** (1911 m. rugpjūčio 11 d. Vėžionyse, Kupiškio valsč. – 1971 m. lapkričio 6 d. Vilniuje) – teisėtyrininkas civilistas.

## Biografija

Alfonsas Žiurlys mokėsi Kupiškyje, nuo 1930 m. – „Žiežirbos“ ir Lietuvos socialdemokratų partijos narys. 1937 m. baigė Vytauto Dižiojo universiteto Teisės fakultetą.

Alfonsas Žiurlys buvo advokatas, Kauno apygardos teismo prokuroro padėjėjas (1940–1941 m.), teisingumo liaudies komisariato kodifikacijos skyriaus viršininkas, advokatas Kaune, Kupiškyje (1941–1944 m.), mokslo darbuotojas Mokslų akademijos Teisės, Istorijos ir Ekonomikos institutuose (1945–1956 m.).

Nuo 1945 m. Vilniaus universiteto Teisės fakulteto asistentas, dėstytojas, docentas (1966 m.). Apgynė kandidato disertaciją iš šeimos teisės srities, jam buvo suteiktas teisės kandidato laipsnis (1964 m.). Teisės fakulteto dekanas (1967–1968 m.), 1969 m. žurnalo „Teisė“ vyriausiasis redaktorius. A. Žiurlys paskaitas skaitydavo taisyklinga lietuvių kalba, stengėsi, kad būtų galima studijuoti teisę iš lietuviškų knygų.

1954 m. išleido teisės terminų žodyną. Išvertė į lietuvių kalbą civilinės teisės, civilinio proceso teisės, Lietuvos valstybės ir teisės istorijos bei kitus vadovėlius. Svarus ir įnašas į šeimos teisę – jo disertacijos apie santuokos negaliojimą pagrindiniai principai įtvirtinti ir dabar reguliuojančiose šį institutą teisės normose. Nepaisydamas didelio akademinio darbo krūvio, daug dėmesio skyrė teisėkūrai, teisės aktų rengimui – dalyvavo rengiant visus LTSR kodeksus bei svarbiausius įstatymus.

Alfonsas Žiurlys buvo vedęs Eulaliją Matiukaitę, su ja augino dukrą Audronę. Žmona mirė peršalusi 1942 m. Kupiškyje, kur jų šeima buvo prisiglaudusi per karą (dukrai tuo metu buvo apie 1,5 m.).

## Atminimas
2001 m. lapkričio 15 d. VU Teisės fakulteto Jono Jablonskio auditorijoje surengta konferencija aptarti naująjį Civilinį kodeksą ir Civilinio proceso kodekso projektą. Šiuo renginiu organizatoriai pagerbė ilgamečio fakulteto dėstytojo doc. Alfonso Žiurlio atminimą – 90-ąsias gimimo ir 30-ąsias mirties metines.

## Literatūra
* Alfonsas Žiurlys – teisininkas, pedagogas, mokslininkas: buvusių bendradarbių, studentų, artimųjų ir giminių prisiminimai. – Klaipėda: „Druka“, 2006. – 84 p.
* S. Vėlyvis. Alfonsas Žiurlys – mokslininkas ir pedagogas // Teisės aktualijos. Mokslo darbai: Teisė 2006 58 tomas.
* Justitia, 2001

## Išnašos