open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Negidalai

**Negidalai** (*ңегидал* – „krantiniai“, sav. *элькан бэйэнин, амгун бэйэнин* – „vietiniai žmonės, Amgūnės žmonės“) – negausi Rusijos Tolimųjų Rytų tauta. Gyvena Chabarovsko krašte, prie Amgūnės ir Amūro upių (daugiausia Nikolajevsko, Ulčių, Polinos Osipenko vardo rajonuose). Populiacija nesiekia 600 žmonių. Ženkli dalis asimiliavosi su ulčiais ir nivchiais. Kalba tungūzų kalbų šeimai priklausančia negidalų kalba (nykstanti), dabar dauguma – tik rusiškai. Seniau negidalai dar vadinti oročonais, giliakais.

Verčiasi daugiausia medžiokle ir žvejyba. Žuvį gaudydavo ir žiemą, ir vasarą – įvairiais tinklais, žeberklais, bučiais. Jūrų gyvūnus (ruonius) dobdavo harpūnu. Gamindavo džiovintą žuvį – jukolą. Vystė kailių pramonę. Pagrindiniai negidalų medžiojamieji žvėrys – laukinis elnias, briedis, laukiniai paukščiai. Aukštutiniai negidalai laikydavo elnius, kuriais jodavo arba kinkydavo į roges. Žemutiniai negidalai laikydavo kinkomus šunis. Taip pat keliaudavo valtimis, slidėmis. Vasaroms statydavosi nedidelius dvišlaičius medinius namelius šeimai, o žiemoms – didelius karkasinius apšildomus namus. Tiek vyrai, tiek moterys tradiciškai nešiodavo rūbus iš žuvies odos ar audeklo, moterys – taip pat liemenėles. Žiemą vyrai vilkdavosi elnio kailio chalatus ar pūkinius kailinius, o vykdami šunų kinkiniais arba žvejoti dar užsidėdavo ant kailinių trumpą sijoną iš žieduotojo ruonio odos. Galvos apdangalas – pūkinis gobtuvas, kepurė, dengianti ausis. Avalynė iš elnio, ruonio odos, zomšos.

Išlikęs gimininis susiskaidymas. Negidalai gyveno išsibarstę, kartais jungdavosi į egzogamines grupes su nivchiais, nanajais, evenkais. Didelę bendruomeninę reikšmę turėjo kaimyninės-teritorinės bendruomenės, nustatydavusios gyvenimą kaimuose ir šeimose. Šios bendruomenės užtikrindavo jų narių savitarpio pagalbą.

XIX a. negidalai priėmė krikščionybę (stačiatikybę), nors pasaulėžiūroje išliko šamanizmo, senojo tikėjimo bruožų. Vėliau perėmė rusų kultūros bruožus, tarybiniais metais įjungti į kolūkių veiklą.

## Šaltiniai
Povilas Jonas Grabovskis

**Povilas Jonas Grabovskis** (g. 1761 m., m. 1831 m.) – Lietuvos armijos generolo Mykolo Grabovskio ir Evos Karolinos iš Železno sūnus.

1783 metais buvo Valkavisko seniūnas. Buvo taip pat pasiuntiniu į Ketverių metų seimą. Buvo apdovanotas Švento Stanislovo ordinu. 

## Šeima
Buvo vedę Veroniką Scipio del Campo, nuo santuokos su kuruia turėjo keturis vaikus:
* Juzefas Mykolas (g. 1791 m. Krokuva, m. 1881 m.) – Napoleono armijos karininkas, konservatyvus politikas,
* Kontantinas Edmundas (g. 1796, m. 1798 m. Cieškovai),
* Karolina Marija – Andžejaus Vielopolskio , po to barono Karlio Juzefo Larišo žmona, 
* Liudvika – Adomo Broel-Pliterio žmona. 

## Išnašos

## Literatūra
* Boniecki A., *Herbarz polski. T. 7: Grabowscy - Hulkiewiczowie*, Warszawa 1904, s. 13–14. (e-biblioteka Uniwersytetu Warszawskiego)
* Konarski S., *Szlachta kalwińska w Polsce*, Warszawa 1936, s.  96–97. (Wielkopolska Biblioteka Cyfrowa)
* Paweł Jan Grabowski na stronie Genealogii potomków Sejmu Wielkiego.
Kazimieras Grabovskis

**Kazimieras Grabovskis** (; apie 1774–1833) – Lenkijos vertėjas, Valkavisko maršalka. Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio (1732–1798) ir jo meilužės Elžbietos Grabovskos (1749–1810) nesantuokinis sūnus.

## Biografija
Lenkijos bajorų Grabovskių giminės atstovas, herbo „Oksza“ savininkas. Kazimieras buvo vienu iš trijų Elžbietos Grabovskos sūnų nuo santykių su Lenkijos karaliumi Stanislovu Augustu Poniatovskiu. Oficialiai jo tėvu skaitėsi Karūnos armijos generolas-leitenantas Jonas Jurgis Grabovskis (1730–1789).

Kazimieras Grabovskis, tikėtina, gavo vardą savo biologinio tėvo brolio, Karūnos dvaro pakamario Kazimiero Poniatovskio (1721–1800) garbei. Buvo auklėjamas katalikų dvasioje.

1798–1808 metais Kazimieras Grabovskis užėmė Valkavisko maršalkos pareigybę. 1810 metais kartu su broliais Mykolu, Stanislovu ir seserimi Izabele užsiėmė savo motinos Elžbietos Grabovskos laidojimu. 1812 metais Kazimieras Grabovskis buvo paskirtas nuo Bresto, Kobrino ir Pružanų pavietų Prancūzijos imperatoriaus paruoštai kampanijai prieš Rusiją.

Kazimieras Grabovskis didelę savo gyvenimo dalį pravedė Lietuvoje, kur užsiėmė anglų rašytojų kūrinių vertimu į lenkų kalbą. 1817 metais į lenkų kalbą jis išvertė Oliverio Godsmito romaną. 1819 metais Kazimieras Grabovskis davo dvare Podoroske priėmė dramaturgą Julioną Ursiną Nemcevičių. Tais pačiais metais jis buvo išrinktas Gardino gubernijos bajorų maršalka.

1833 m. vasario 13 d. Kazimieras Grabovskis paliko testamentu Izabelino dvarą kartu su kaimyniniais kaimais ir folvarkais savo vyresniam sūnui Maksimilianui.

## Sanuoka ir vaikai
Buvo vedęs du kartus. 1793 m. gruodžio 29 d. vedė kalvinistę Liudviką Kurnatovą (1768–1795), Aleksandro Kurnatovo ir Liudvikos Bronikovskos dukterį. Santuokoje gimė vienintelė duktė Siuzana Ana Grabovska (g. 1794), mirusi kūdikystėje.

1797 metais Kazimieras Grabovskis antrą kartą vedė Moniką Sobolevską (m. 1829), Varšuvos kašteliono Motiejaus Sobolevskio (1724–1804) ir Evos Šidlovskos dukterį. Antroje santuokoje buvo keturi vaikai:

* Maksimilianas (1797 m. gruodžio 17 d. – 1868 m. vasario 24 d.)
* Mateušas Alfredas Edvardas (g. 1799)
* Kazimieras Mauricijus (1800 m. gruodžio 14 d. – 1880 m. vasario 12 d.), grafas, Belgijos armijos kapitonas
* Gustavas Janas (1806–1831 m. birželis), mirtinai sužeistas Ostrolenko mūšyje.

## Literatūra
* Boniecki A., Herbarz polski. T. 7: Grabowscy – Hulkiewiczowie, Warszawa 1904, ss. 10-11. (e-biblioteka Uniwersytetu Warszawskiego)
* Dembowski L., Moje wspomnienia. Tom 1, Księgarnia K. Grendyszyńskiego, Petersburg 1898, s. 217. (Rolnicza Biblioteka Cyfrowa)
* Fateeva G.A.: Historia gminy Izabelin. [dostęp 2014-08-16].
* Konarski S., Szlachta kalwińska w Polsce, Warszawa 1936, ss. 97, 165. (Wielkopolska Biblioteka Cyfrowa)
Radja Nainggolan

**Radža Naingolanas** (g. 1988 m. gegužės 4 d.) – Indonezijos batakų kilmės Belgijos futbolininkas, saugas. Atstovavo Belgijos rinktinei. 

## Karjera
Gimė Antverpene. Futbolininko karjerą pradėjo 2000 m. KFC Germinal Beerschot jaunimo komandoje. 2005–2007 m. atstovavo Piacenza Calcio jaunių komandai. 2006 m. debiutavo pagrindinės komandos sudėtyje. 2010 m. buvo skolinamas Cagliari Calcio klubui. Tais pačiais metais pasirašė ilgalaikę sutartį. Nuo 2014 m. žaidė AS Roma klube.

2019 m. nuomos pagrindais paskolintas Cagliari Calcio klubui.

## Rinktinė
Belgijos rinktinėje debiutavo Japonijoje, Kirino taurėje, 2009 m. gegužės 29 d., prieš Čilę.
Pirmąjį įvartį pelnė 2014 m. kovo 5 d., draugiškose rungtynėse prieš Dramblio Kaulo Kranto rinktinę.

Rinktinei atstovavo UEFA Euro 2016 m. čempionato atrankoje. Pelnė kelis įvarčius. Po 16 metų pertraukos, Belgija pateko į UEFA Euro 2016 m. čempionatą Prancūzijoje. Čempionate debiutavo birželio 13 d., prieš Italiją. Žaidė prieš Airiją, Švediją ir Velsą.

## Dalyvavimas čempionatuose

|}

## Išnašos

## Nuorodos
* 
*
Naudininkas

**Naudininkas** (, ) – vienas iš netiesioginių linksnių, atsakantis į klausimą *kam?* Vartojamas su veiksmažodžiais, reiškiančiais į objektą nukreiptą ir iš jo kylantį veiksmą, pvz., tiesioginis objektas perduodamas netiesioginiam − iš to ir kilo lotyniškas linksnio pavadinimas *dativus* 'duodamasis'. Naudininkas dažnai nurodo subjektą, kuris patiria kokią nors būklę, pvz., , . Kartais naudininkas gali reikšti subjektą (veikėją), pvz., *Jam reikės važiuoti*. Nors čia veiksniu naudininkas nelaikomas, tačiau šiuo atveju savo reikšme tapatus pasakymui *Jis turės važiuoti*. Kai kuriose kalbose naudininkas su tam tikrais prielinksniais atlieka vietininko paskirtį, pvz., vokiškai *im Deutschland* 'Vokietijoje'. Naudininkas turėtas jau indoeuropiečių prokalbėje, būdingas baltų, beveik visoms slavų, senajai graikų, lotynų, vokiečių ir islandų kalboms, sanskritui. Uralo prokalbei nebuvo būdingas, iš jos kilusiose kai kuriose Uralo kalbose (pvz., lyvių) susidarė vėliau.

Lietuvių bendrinėje kalboje su prielinksniais nevartojamas, išlikęs tik sustabarėjusiuose posakiuose (pvz., *po senovei*, *po teisybei*, *iki šiolei*). Tačiau rytų Lietuvos tarmėse ir senuosiuose raštuose su naudininku ėjo prielinksniai *prie, iki, ligi, po* (pvz., *prieg namui*; *iki (ligi) vakarui*; *po vakarienei*). Bendrinėje latvių kalboje prielinksnis *līdz* 'ligi, iki' su naudininku pasitelkiamas ir šiomis dienomis.

## Išnašos
Rusijos lietuviai

**Rusijos lietuviai** – lietuvių tautybės žmonės, gyvenantys Rusijoje.

2010 m. gyventojų surašymo Rusijoje duomenimis, šioje šalyje gyveno 31 400 lietuvių tautybės žmonių (2002 m. – 46 000).

## Gausiausios lietuvių grupės

Kaliningrado srityje gyvena apie 13 tūkstančių lietuvių. Į Lietuvių bendruomenės sudėtį įeina 8 rajonų ir miestų lietuvių draugijos, taip pat Jaunimo Sąjunga, Politinių kalinių ir tremtinių lyga, Lietuvių kalbos mokytojų taryba. Narių skaičius 2000 m. buvo 1920. Veikia 8 lietuviškos pradinės klasės – Nemane, Sovetske ir Kaliningrade. Dar 28 bendrojo lavinimo mokyklose bei katalikų parapijose susibūrę lietuvių kalbos būreliai, sekmadieninės mokyklos bei vaikų etnografiniai ansambliai. Krašte platinama lietuviška spauda, nereguliariai leidžiamas leidinys „Naujasis varpas”.

Šiuo metu Sankt Peterburge gyvena ~625 lietuvių, yra lietuvių namai (įsikūrę bute), leidžiamas laikraštis „Peterburgo lietuvis“, katalikų Šv. Mergelės Marijos bažnyčioje (), esančioje 1-ja Krasnoarmeiskaja g-vėje 11, laikomos lietuviškos mišios.

Maskvoje gyvena ~760 lietuvių. Nuo 1992 m. veikia Maskvos J. Baltrušaičio vidurinė mokykla. Lietuvių bendruomenės taip pat veikia daugelyje kitų miestų bei Sibiro regionuose, susijusiuose su 1941–1953 m. masiniais lietuvių trėmimais.

## Lietuvių organizacijos

LR užsienio reikalų ministerija pateikia šiuos duomenis apie Rusijoje veikiančias lietuvių bendruomenes:

# Rusijos Federacijos lietuvių nacionalinė kultūrinė autonomija (Maskva)
# Maskvos lietuvių kultūros bendrija (Maskva)
# Maskvos lietuvių regioninė nacionalinė kultūrinė autonomija (Maskva)
# Rusijos lietuvių bendrijų sąjunga (Sankt Peterburgas)
# Sankt Peterburgo nacionalinė regioninė lietuvių kultūrinė autonomija (Sankt Peterburgas)
# Altajaus krašto visuomeninė organizacija „Lietuvių kultūros draugija“ (Barnaulas)
# Buriatijos lietuvių kultūros bendrija (Ulan-Udė)
# Irkutsko srities lietuvių nacionalinis kultūros centras „Švyturys“ (Irkutskas)
# Jakutijos lietuvių bendrija „Gintaras“ (Jakutskas)
# Krasnojarsko regioninė lietuvių tautinė kultūrinė autonomija „Lietuva“ (Krasnojarskas)
# Lietuvos nacionalinė kultūrinė autonomija Karelijoje (Petrozavodskas)
# „Komi-Baltija“ (Syktyvkaras)
# Magadano visuomeninė organizacija „Baltijos brolija „Kolyma–Baltija“ (Magadanas)
# Medvežegorsko lietuvių nacionalinė kultūros autonomija (Medvežjegorskas)
# Murmansko lietuvių kultūros bendrija „Lietuva“ (Murmanskas)
# Novosibirsko lietuvių kultūros bendrija „Lituanica“ (Novosibirskas)
# Omsko lietuvių kultūros bendrija (Omskas)
# Primorės krašto nacionalinė-kultūrinė lietuvių bendruomenė (Vladivostokas)
# Primorės krašto Artiomo miesto lietuvių nacionalinė kultūrinė autonomija (Artiomas)
# Smolensko regioninė visuomeninė organizacija „Smolensko lietuvių namai“ (Smolenskas)
# Voronežo lietuvių vietinė nacionalinė kultūrinė autonomija (Voronežas)

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Lietuviai Rusijos Dūmos istorijoje 
* Rusijos lietuvių seimo 40 m. sukaktį minint
* Rusijos Lietuvių Bendruomenių Sąjunga
* Bistrampolyje susitiko Rusijos lietuviai
* „Misija Sibiras“
Galininkas

**Galininkas** (, ; *accusativus* 'kaltinamasis') – linksnis, atsakantis į klausimą *ką?* Nominatyvinės-akuzatyvinės (vardininko-galininko) struktūros kalbose galininkas reiškia objektą, į kurį nukreiptas tiesioginis veiksmas, galininkas eina tiesioginiu papildiniu: , , . Ergatyvinės struktūros kalbose galininko nėra, jo paskirtį atlieka absoliutyvas (kitaip žiūrint – vardininkas).
Lotyniškas šio linksnio pavadinimas yra vertinys iš senosios graikų kalbos galininko pavadinimo *αἰτιατική*, reiškiančio 'priežastinis' ir 'kaltinamasis'.

Visose indoeuropiečių kalbose, taip pat ir baltų prokalbėje, bevardės giminės galininkas ir vardininkas sutampa. Šiuolaikinis požiūris toks, kad šitaip atsitiko dėl seniausiais laikais indoeuropiečių prokalbėje turėtos gyvųjų dalykų giminės, kuri vėliau skilo į vyriškąją ir moteriškąją gimines, o negyvųjų virto bevarde.
Dabartinėse slavų kalbose galininkas paprastai sutampa su kitais linksniais (vardininku, kilmininku), išskyrus -a-, -ia- kamienų daiktavardžius. Vokiečių kalboje dėl artikelio (silpnojoje ir mišriojoje linksniuotėse – ir dėl galūnės) skiriasi vyriškosios giminės daiktavardžių galininkas ir vardininkas, kitų giminių sutampa.

Lietuvių bendrinėje kalboje daiktavardžių galininkas visada skiriasi nuo vardininko, tačiau tarmėse šie linksniai kartais tarpusavyje konkuruoja: *reikia darbas / darbą dirbti*, *pienas / pieną gerti sveika*, *skauda galva / galvą*. Lietuvių kalboje galininkas su neiginiu visada keičiamas **neiginio [[kilmininkas|kilmininku]]**: *turiu seserį*, bet *neturiu sesers*, *skaičiuoju obuolius*, bet *neskaičiuoju obuolių*. Kalbant apie neapibrėžtą kiekį, galininkas keičiamas **dalies kilmininku** (partityvu): *pirkau tris rožes*, bet *pirkau rožių* (neaišku kiek, ne visas). Taip pat galininkas nevartojamas su skaitvardžiais '10–19' ir lygiais dešimčių, šimtų, tūkstančių ir t. t. pavadinimais: *matau vieną žmogų, du … devynis žmones,* bet *matau dešimt, vienuolika, dvidešimt, šimtą, tūkstantį, tris tūkstančius dvidešimt… žmonių.*

Galininkas gali eiti su prielinksniais. Lietuvių kalboje su šiuo linksniu vartojami prielinksniai *apie, aplink, į, pagal, pas, paskui, per, prieš, pro, už* ir kt.

## Išnašos
Siddikur Rahman

**Mohammad Siddikur Rahman** (, g. 1984 m. lapkričio 20 d.) – profesionalus golfo žaidėjas iš Bangladešo. 

2016 m. užėmė 308 vietą pasaulio reitinge ir 56 numeriu iš 60-ies pateko į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes. Rahman tapo pirmuoju istorijoje Bangladešo sportininku, patekusiu į olimpiadą savo jėgomis, o ne specialiai skirtais silpnų šalių pakvietimais.

## Šaltiniai
Konstantinas Korovinas

**Konstantinas Korovinas** (, 1861–1939 m.) – Rusijos tapytojas, scenografas. Rusų impresionizmo dailininkas.

## Biografija
Konstantinas Korovinas gimė 1861 m gruodžio 5 d. Maskvoje. 1875−1886 m. jis mokėsi Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje. Pradėjo architektūros klasėje, tačiau greitai perėjo mokytis tapybos. Ankstyvojoje K. Korovino kūryboje ryški jo mokytojų A. Savrasovo ir V. Polenovo įtakos. K. Korovinas kelias vasaras kūrė V. Polenovo sodyboje prie Maskvos, apie 1888 m. jis pradėjo naudoti impresionistinės tapybos metodus. Keliavo į Paryžių, kur buvo paveiktas K. Monė ir O. Renuaro tapybos, pradėjo vaizduoti figūras ryškioje saulės šviesoje. Taip pat dailininkas buvo paveiktas prancūzų simbolistų. 

1885 m. K. Korovinas pirmą kartą dirbo garsaus to meto rusų mecenato S. Mamontovo privačios operos apipavidalinime, 1900 m. jis pradėjo vadovauti dailininkų dirbtuvei, kuri rūpinosi imperatoriškųjų teatrų: Maskvos didžiojo ir Sankt Peterburgo Marijos pastatymų apipavidalinimu. K. Korovinas apipavidalino daugiau nei 80 operų, baletų, spektaklių. 1904 m. dailininkas lankėsi Kryme aplankyti sergantį A. Čechovą, vėliau Kryme pasistatė namą, sukūrė peizažų. Po 1917 m. Spalio revoliucijos K. Korovinas prarado dirbtuves, darbą Maskvos dailės mokykloje. Su šeima pasitraukė į Ostrovno kaimą Tverės srityje, kur tapė iš atminties, kūrė draugų portretus. 1923 m. pasitraukė į Vokietiją ir 1924 m. į Prancūziją, kur mirė 1939 m. rugsėjo 11 d. Paryžiuje.

## Darbų galerija
* K. Korovino kūriniai chronologine tvarka


K. Korovin - In the boat.jpg| „Valtyje“, 1888 m., Tretjakovo galerija
1909 Korovin Herbstliche Landschaft anagoria.JPG| „Rudens peizažas“, 1909 m., Tretjakovo galerija
Boulevard des Capucines by Konstantin Korovin 1911.jpg| „Kapucinų bulvaras Paryžiuje“, 1911 m., Tretjakovo galerija
1913 Korovin Anlegestelle auf der Krim anagoria.JPG| „Krymo pakrantė“, 1913 m., Tretjakovo galerija
Konstantin Korovin - Рыбы, вино и фрукты - Google Art Project.jpg| „Žuvys, vynas, vaisiai“, 1916 m., Tretjakovo galerija


## Šaltiniai

* Tretjakovo galerija
Zigmantas Jaruntovskis

**Zigmantas Jaruntovskis** (m. apie 1734 m.) – Lenkijos bajoras, senatorius, pasintinys į seimą, Sanoko kaštelionas 1734 metais.

## Biografija

Motina jo buvo Kristina Sabina Druškevič, Stanislovo Zigmanto Druškevičiaus duktė, o jo tėvu buvo Pernu stalininkas ir Sanoko kaštelionas (1712) Adomas Vladislovas Jaruntovskis (m. 1712).

## Šeima
Vedė Konstanciją Stadnicką ir turėjo dukrterį Aną taip pat sūnų Jokūbą. 

## Literatūra
* Kasper Niesiecki - Herbarz polski Kaspra Niesieckiego S.J. – 1846, s.308

|-
Vasilijus Polenovas

**Vasilijus Polenovas** (, 1844–1927 m.) – Rusijos tapytojas, peizažistas, istorinių-religinių paveikslų autorius. 
## Biografija
Vasilijus Polenovas gimė 1844 m. birželio 1 d. (gegužės 20 d. pagal tų laikų Rusijos kalendorių) Sankt Peterburge pasiturinčių ir išsilavinusių dvarininkų šeimoje. 1858 m. susipažino su Aleksandro Ivanovo paveikslu „Kristaus pasirodymas liaudžiai“, išstatytu Sankt Peterburgo dailės akademijoje. 1859 m. pradėjo lankyti P. Čistiakovo piešimo ir tapybos klasę, bei F. Jordano klasę imperatoriškojoje dailės akademijoje. 1861−1863 m. su tėvais gyveno Petrozavodske, baigė gimnaziją. 1863 m. įstojo mokytis į Sankt Peterburgo universiteto fizikos-matematikos fakultetą, bei pradėjo mokytis laisvuoju studentu dailės akademijoje. 1871 m. akademijoje buvo apdovanotas aukso medaliu už paveikslą „Iajiro dukters prikėlimas“. Baigęs akademiją V. Polenovas 1872−1876 m. tobulinosi Italijoje, Prancūzijoje ir Vokietijoje. Grįžus į Rusiją 1877 m. jam suteiktas akademiko vardas. 

1878 m. V. Polenovas prisijungė prie peredvižnikų. Jis keliavo po Vidurio Rytus, Egiptą, Graikiją. Šios kelionės jam padėjo sukurti 68 paveikslų ciklą Kristaus gyvenimo tema, kurį dailinkas kūrė apie 25 metus. 1882 m. V. Polenovas vedė Nataliją Jakunčikovą (1858–1931). 1882−1895 m. dėstė Maskvos tapybos, skulptūros ir architektūros mokykloje. Tarp jo mokinių buvo Isakas Levitanas, Konstantinas Korovinas. 1883−84 m. dailininkas dirbo Romoje ties paveikslo „Kristus ir nusidėjėlė“ eskizais. 1890 m. įsigijo nuosavybės prie Bechovo kaimo prie Okos upės (Tulos sritis), kur pasistatė sodybą (dabar Polenovo memorialinis muziejus). 1892 m. V. Polenovui suteiktas profesoriaus vardas, 1893 m. jis tapo tikruoju Sankt Peterburgo dailės akademijos nariu. Po 1905 m. demonstracijos sušaudymo protesto vardan pasitraukė iš akademijos. Vasilijus Polenovas mirė 1927 m. liepos 18 d., palaidotas Bechovo kaimo kapinėse.

## Darbų galerija
* V. Polenovo kūriniai chronologine tvarka


Moscow Courtyard (Polenov, 1878) - Google Art Project.jpg| „Maskvos kiemelis“, 1878 m., Tretjakovo galerija
Поленов У подножия горы Хермон.jpg| „Hermono kalno papėdėje“, 1892 m., Tretjakovo galerija
Христос на Тивериадском (Генисаретском) озере. 1888 - 1889.jpg| „Kristus prie Galilėjos ežero“, 1888−89 m., Nacionalinis Baltarusijos dailės muziejus, Minskas
Wassilij Dimitriewitsch Polenow 005.jpg| „Kristus ir nusidėjėlė“, 1888 m., Rusų muziejus
Zolotaja osen by Vasiliy Polenov.jpg| „Oka rudenį“, 1893 m., Polenovo muziejus
Поленов Мечеть в Дженине.jpg| „Mečetė Dženine“, 1903 m., Polenovo muziejus
1896 Polenow Christus unter den Lehrern anagoria.JPG| „Tarp mokytojų“, 1896 m., Tretjakovo galerija


## Šaltiniai

* Tretjakovo galerija 
* Memorialinis V. Polenovo muziejus
Aleksandras Bronislavas Ožarovskis

**Aleksandras Bronislavas Ožarovskis** (m. 1710) – Sanoko kaštelionas. 

## Biografija
Kilo iš Ožarovskių giminės. 

Nuo 1699 metų buvo Sandomiro stalininkas. 1701–1710 turė Sanoko kašteliono pareigybę. 

## Šeima
Vedė Dorotą iš Bidzino, nuo santuokos su kuria turėjo dukterį Terezę, ištekėjusią už Malogoščiaus kašteliono Stanislovo Krasinskio. 

## Literatūra
* Ożarowscy herbu Rawicz. W: Hr. Seweryn Uruski: Rodzina. Herbarz Szlachty Polskiej. T. 13. s. 137–142.

|-
Lurai

**Lurai** (sav. لۊر = *lavr*) – iranėnų tauta, gyvenanti vakarų Irane. Apgyvendinę istorinę Mažojo Luristano sritį, kurią Kohe Keviro kalnagūbris dalina į priekalnes (*peš-koh*) ir užkalnes (*pušte-koh*). Lurai taip pat gyvena Farse (masasapiai ir kuhgilujai), Hamadano, Kazvino, Kumo, Isfahano provincijose. Populiacija – apie 5,5 mln. žmonių (7 % Irano gyventojų). Dar šiek tiek lurų gyvena Irake, Kuveite, Omane. Lurai artimai giminingi bachtiarams. Vartoja iranėnų grupei priklausančią lurų kalbą, kuri sudaro tarpinę grandį tarp persų ir kurdų kalbų. Tikintieji – musulmonai šiitai. Yra įvairių islaminių-sinkretinių atšakų (kurd-bača, ali-ilahi ir kt.) sekėjų. Išlikę senosios iranėnų religijos bruožų.

Manoma, kad lurų tauta ėmė formuotis ties II–I tūkstm. pr. m. e. sąvarta, kai į Irano plokščiakalnį atsikrausčiusios arijų gentys ėmė maišytis su čia gyvavusios Elamo valstybės žmonėmis. Po arabų užkariavimo, Luristane valdė savarankiška Atabekų dinastija. XVIII a. galutinai tapo Irano dalimi.

Užkalnių lurai yra klajokliai-gyvulių augintojai, ganantys avis, ožkas, asilus, mulus, žemdirbystė jų ūkyje užima antrinį vaidmenį. Derlių renka sugrįžę iš ganyklų. Priekalnių Luristane labiau išvystyta žemdirbystė, gyventojai gyvena sėsliai – auginami kviečiai, soros, ryžiai, miežiai, ankštiniai augalai. Irako lurai – pusiau klajokliai. XX a. daugelis klajoklių perėjo prie sėslaus gyvenimo būdo, žemdirbystės.

Klajoklių būstas – šėtra iš grubių ožkos kailių; žiemojimui stato akmenines trobeles. Sėslūs lurai gyvena plūkto molio būstuose. Vyrų apranga – platūs šarovarai ir ilgi medvilniniai marškiniai. Ant marškinių nešioja juodą (medvilninę arba milinę) liemenę, chalatą ar veltinį apdarą su skylėmis rankoms. Kepurė veltinė, ritiniška, su viršuje pritvirtinta spalvota skarele. Moterų apranga panaši į persišką. Klajoklių virtuvės pagrindas – pieno gaminiai ir aviena, žemdirbių – miltiniai gaminiai.

Lurai skirstosi į klanus, kurie toliau skirstosi giminėmis. Jų valdžia – chanai ir karinė arsitokratija. Šeima mažoji, santuoka patrilokalinė. Poligamija būdinga tik masasų klanui. Išvystyta tautosaka, ypatingą svarbą turi pasakotojai.

## Šaltiniai
Petras Ožarovskis

**Petras Ožarovskis** (; apie 1725–1794 m. gegužės 9 d., Varšuva) – Lenkijos bajoras, pulko vadas ir politikas. Generolas-majoras (nuo 1757 m.), Karūnos armijos generolas-leitenantas (nuo 1761 m.), Karūnos didysis raštininkas (1768–1775), 12-to Karūnos pėstininkų pulko vadas (1785–1786), Mažosios Lenkijos divizijos generolas-leitenantas (1792), Karūnos pėstininkų gvardijos vadas (1793–1794). 1794 m. Kosciuškos sukilimo metu, už prorusišką požiūrį apkaltintas valstybės išdavimu ir pakartas Varšuvoje.

## Biografija
Kilo iš smulkios Mazovijos bajorijos. Karūnos didžiojo stalininko ir Karūnos didžiojo stovyklininko Jurgio Martyno Ožarovskio (apie 1690–1742) ir Konstancijos Bobrovnickos (apie 1700–1737) sūnus. Pasirinko karinę karjerą, iš pradžių tarnavo Prūsijos armijoje, po to perėjo į Lenkijos (Karūnos) armiją.

1767 metais tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi. Užėmė Vojnicos kašteliono nuo 1781 metų ir Karūnos didžiojo etmono (1793–1794 m.) pareigas. 1773 metais buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu.

Buvo Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto šalininkas. 1792 metais prisijungė prie Targovicos konfederacijos. 1793 m. lapkričio 19 d. buvo paskirtas Karūnos didžiuoju etmonu. 1794 m. gegužę, Kosciuškos sukilimo metu, už prorusišką požiūrį (Jekaterina II mokėjo jam išlaikymą 2000 dukatų) apkaltintas valstybės išdavimu ir pakartas Varšuvoje.

## Šeima
Petras Ožarovskis buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji žmona 1763 metais tapo Elžbieta Pacaitė (apie 1733 – apie 1770), nuo santuokos su kuria turėjo tris sūnus:

* Kajetonas (1767–1811), Lenkijos armijos generolas-majoras
* Stanislavas (1767–1837) Kosciuškos sukilimo dalyvis
* Jurgis (apie 1770 – apie 1796), Karūnos taurininkas (1787)

1774 metais Varšuvoje vedė Marianą Džerbicką, Antono Džerbickio ir Klaros Piaskovskos dukterį. Sutuoktiniai turėjo keturis sūnus:

* Adomas (1776–1855), Rusijos tarnybos generolas karų su Napoleonu metu.
* Kazimieras (g. 1780)
* Severinas (g. 1780)
* Prancičkus (1783–1841)

## Literatūra
* Ożarowski, Piotr // *Polski Słownik Biograficzny*. – t. 24. – s. 673.

## Nuorodos
* Piotr z Alkantary Ożarowski z Ożarowa h. Rawicz // Minakowski, M.J. *Genealogia potomków Sejmu Wielkiego*.
Jaganai

**Jaganai** (, sav. *yaman* – „gyvieji, žmonės“) – indėnų tauta, gyvenanti pačiuose Pietų Amerikos pietuose, Ugnies Žemės salyne ir Navarino saloje. Dauguma gyvena Čilės pusėje, keletas – Argentinoje. Populiacija skirtinguose šaltiniuose gan ženkliai skiriasi (~70, ~100, >1600). Kultūriškai artimi aplinkinėms alakalufų bei selknamų tautoms, su kuriomis drauge buvo vadinami Ugnies Žemės gyventojais (*fueguinos*). Dabar grynų jaganų iš esmės nelikę. Seniau kalbėjo izoliuota jaganų kalba, kuri turėjusi 5 tarmes, dabar – ispaniškai. Tikintieji – krikščionys (katalikai).

## Istorija

Jaganai dažnai laikomi toliausiai pietuose gyvenančia pasaulio tauta. Jie buvo apgyvendinę Ugnies Žemės salyną aplink Byglio sąsiaurį. Valtelėmis pasiekdavo ir toliau į pietus nutolusias salas, iki pat Horno kyšulio. Ten rasta jų pėdsakų, datuojamų nuo V tūkstm. pr. m. e. Dar XIX a. jaganų būta ~3000. Nuo tada užmezgė nuolatinius ryšius su europiečiais, pradėjo sparčiai nykti dėl ligų, kolonizacijos, prievartinės asimiliacijos. Grynakraujai jaganai iki XXI a. išsilaikė tik Navarino saloje.

## Buitis

Tradiciškai jaganai vertėsi žvejyba, jūros gyvūnų (vakaruose – ir guanakų) medžiokle, valgomų moliuskų ir dumblių rankiojimu. Ginklai – ietys ir harpūnai su kauliniais antgaliais, vėzdai, svaidyklės, rečiau – lankai ir strėlės su akmeniniais antgaliais. Didžiąją metų dalį gyvendavo klajokliškai žievinėmis valtelėmis plaukiodami pakrantėmis. Egzogaminės mažosios šeimos apeigų tikslu kartais susirinkdavo į didesnes grupes. Rytų jaganų būstas kūgiška, vakarų – kupoliška palapinė, kurios karkasą sudaro medinės kartys, o apdengta velėna, žolėmis, dumbliais, lapais. Kraustydamiesi kitur, jaganai palikdavo palapinės karkasą, kurį vėliau galėdavo panaudoti kitos šeimos. Sambūrių vietose statydavo ilgus karkasinius namus. Aprangą sudarė drabužiai iš odų. Moterys, kartais ir vyrai, nešiodavo trikampį iš priekio (kaip ir selknamai). Maistą (mėsą, žuvį, kiaušinius, moliuskus) ruošdavo ant įkaitintų akmenų arba pelenuose. Vandenį saugodavo karniniuose kibiruose, o sušildydavo įmerkę įkaitintą akmenį. Kaip samčius naudodavo kriaukles. Ugnį skeldavo ir paskui saugodavo valtyse, būstuose.

## Kultūra

Santuoka patrilokalinė, bet jei vyras neturėdavo valties, tai gyvendavo su žmonos šeima. Buvo paplitusi poligamija (ypač kelių seserų vedybos), leviratas. Turėjo brandos iniciacijas, vyrystės apeigas. Pasakodavo mitus apie vyrystės apeigų kilmę, apie legendinius brolius-didvyrius.


Familia Yagán en canoa.jpg|Jaganų valtis (1908 m.)
Joven cazador yahgan.gif|Medžiotojas (1883 m.)
Mujeres Yamanas.jpg|Jaganų moterys
Yahgan.gif|Jaganų sambūris (XVIII a. piešinys)


## Šaltiniai
Voicechas Bielinskis

**Voicechas Bielinskis** (m. prieš 1664 m.) – Mlavos seniūnas.  

## Šeima
Vedė Elžbietą iš Bledovskių, Baltazaro ir Elžbietos Morštyn dukterį, nuo santuokos su kuria turėjo sūnų Pranciškų Joną.  

## Literatūra
* Marek J. Minakowski, *Ci wielcy Polacy to nasza rodzina*, wyd. 3, Dr Minakowski Publikacje Elektroniczne, Kraków 2008, ISBN 83-918058-5-9.
Iluka

**Iluka** () – kaimas Rytų Viru apskrityje, šiaurės rytų Estijoje. Ilukos savivaldybės administracinis centras.

## Ilukos dvaras
Ilukos dvaras pastatytas 1657 m. 1888 m. perstatytas. Architektas Friedrich Modi. XX a. 10 deš. ir 2013–2015 m. renovuotas.


Illuka manor 01.jpg
Illuka manor 06.jpg
Illuka manor 07.jpg
Illuka mõisa peahoone 04.JPG


## Šaltiniai
Tamsa (Estija)

**Tamsa** – kaimas No savivaldybėje, Tartu apskrityje, rytų Estijoje. 65 gyventojai (2011 m. gruodžio 31 d. duomenys).
Jagnobai

**Jagnobai** (sav. *йағнобӣ*) – iranėnų tauta, gyvenanti Tadžikistane. Seniau gyveno Jagnobo upės ir jo intako Kulio slėnyje šiaurės Tadžikistane, Sogdo provincijos pietuose. 1970–1971 m. jie prievartiniu būdu buvo perkelti į Zafarabodo rajoną (Sogdo provincija, iš visų pusių apsuptas Uzbekistano) ir Varzobo rajoną (į šiaurės vakarus nuo Dušanbės). Ten jie buvo perkelti, nes trūko darbo jėgos medvilnės plantacijose. Vėliau dalis grįžo į gimtinę, dalis persikėlė į Dušanbę. Populiacija nežinoma (spėjama tarp 5–15 tūkst.). Vartoja iranėnų grupei, rytų iranėnų šakai priklausančią jagnobų kalbą, kuri laikoma senosios sogdų kalbos, I tūkstm. pr. vartotos Vidurinėje Azijoje, palikuone. Taip pat kalba tadžikiškai. Tikintieji – musulmonai sunitai.

Verčiasi daugiausia žemdirbyste (seniau paprastai augino miežius, kviečius, žirnius) bei gyvulininkyste (ožkos, avys, galvijai, asilai). Tradiciniai amatai – audimas, veltinių kilimų iš avies vilnos (košmos) dirbimas, keramika.

Tradiciškai vyravo patriarchaliniai santykiai, kalymo paprotys, poligamija. Susidarė tautinė inteligentija. XX a., ypač po perkraustymų, sumišo su tadžikais.

## Šaltiniai
Ristis

**Ristis** () – gyvenvietė Lenės-Nigulės savivaldybėje, Lenės apskrityje, vakarų Estijoje. Iki 2013 m. spalio 20 d. buvo Risčio savivaldybės administraciniu centru. 532 gyventojai (2011 m. gruodžio 31 d. duomenys).

## Galerija

Risti raudteejaam.JPG|Traukinių stotis
Risti raudteejaama veetorn.JPG|vandens bokštas
Küüditatute mälestusmärk Risti raudteejaamas.JPG|Memorialinis paminklas
Sujai

**Sujai** (*Suyá*, sav. *Kisêdjê*) – indėnų tauta, gyvenanti Amazonijoje, Brazilijos Mato Groso valstijoje. Priklauso že tautų grupei. Jų žemės yra Šingu nacionalinio parko šiaurėje. Populiacija – ~330 žmonių (XX a. antroje pusėje – ~100). Vartoja že kalbų šeimai priklausančią sujų kalbą. Kultūriškai ir kalbiškai skiriasi vakarų sujai (tapajunai, beiso da pau) ir rytų sujai.

Rytų sujai į Šingu aukštupį atkeliavo iš rytų ne vėliau nei XIX a. Jie patyrė šinguanų įtaką (pradėjo naudoti hamakus, išmoko karčiojo manijoko apdirbimo ir kt.). Vakarų sujai (1960 m. jų buvo ~400), gyvenę Tapažoso ir Šingu tarpupyje, buvo beveik visiškai išnaikinti brazilų kolonistų. Išlikę perkelti į nacionalinį parką, prie rytų sujų. Nuo XX a. antros pusės populiacija vėl ėmė augti.

Pagrindinis verslas – lydiminė žemdirbystė (aitrusis manijokas, kukurūzai, cukranendrės, jamsai, medvilnė, moliūgai, melionai, papajos, bananai). Taip pat verčiasi medžiokle, žvejyba, rankiojimu (vaisiai, šaknys, laukinių bičių medus). Pagrindinis valgis – kepta žuvis ir manijoko paplotėliai.

Bendruomenė dalijasi į matrilinijines egzogamines grupes, kurių būstas užima pastovią padėtį pasaulio pusių atžvilgiu apskrito plano kaime, bei į agamines apeigines fratrijas. Pastarosioms priklauso vyrai; broliai paprastai patenka į skirtingas fratrijas. Viena fratrija užima rytinę namo dalį ar namą (jei yra du), kita – vakarinę. Priešingai nei kiti že, sujai pripažįsta santuoką tarp pusbrolių ir pusseserių. Rytiniai sujai praktikuoja poligamiją. Tradiciškai rūbų nenešioja. Seniau praktikuodavo lūpų deformavimą. Vadai moka portugališkai, kad galėtų derėtis su brazilų administracija (iš jų gauna ginklų, įrankių, indų).

## Šaltiniai
Petras Jurgis Pžebendovskis

**Petras Jurgis Pžebendovskis** (g. apie 1674 m. – m. 1755 m.) – Malborko vaivada 1722-1755, Livonijos vaivada 1713-1722, Livinijos kaštelionas 1710-1712, Pucko 1710-1713, Kišporsko 1722-1755 seniūnas, karaliaus pulkininkas. 

1733 metais pasirašė Stanislovo Leščinskio elekciją.

Apdovanotas Baltojo erelio ordinu. 

## Išnašos

## Literatūra
* Kawalerowie i statuty Orderu Orła Białego 1705-2008, 2008.

## Nuorodos

|-
Telugai

**Telugai** (తెలుగు ప్రజలు = *telugu prajalu*) arba ***andhrai*** – Pietų Azijos tauta, priklausanti dravidams. Gyvena Indijoje, rytų Indostane: Andhra Pradeše, Telanganoje, kaimyniniuose Tamilnado, Karnatakos rajonuose. Populiacija – ~74 mln. žmonių. Vartoja dravidų kalbų šeimai priklausančią telugų kalbą. Didžiuma telugų – hinduistai (daugiausia vaišnavai), likusi dalis – musulmonai (sunitai), džainai, krikščionys.

Dabartinė telugų tauta susidarė jungiantis dravidų gentims – (tikriesiems) telugams, kalingams, andhrams. Pasak epinės literatūros, ~I tūkstm. pr. m. e. vidurį andhrai ir kalingai pasitraukė iš šiaurės Indijos į telugų gyvenamas žemes, kur su jais sumišo ir perėmė tautovardį. II a. pr. m. e. – III a. m. e. jie kartu sudarė valstybinį darinį – Satavahanų valstybę. Vėliau dar kelis kartus buvo sudarę valstybes.

Telugai verčiasi daugiausia žemdirbyste (augina raudonuosius pipirus, ryžius, ankštinius, medvilnę, džiutą, tabaką). Dalis telugų užsiima avininkyste. Išvystę įvairius amatus – tekstilę, keramiką, juvelyriką, siuvinėjimą ir kt. Kaimuose aukštakasčiai telugai gyvena didelėmis šeimomis plytiniuose namuose su keturkampiais kiemais. Pietinėje namo dalyje – miegamasis, rytinėje – šventykla, vakarinėje – svečių kambarys, kitur – sandėlinės patalpos. Valstiečių, amatininkų būstai pastatyti iš molio, vienos patalpos, paprastai su veranda. Neliečiamieji gyvena bambukinėse ar molinėse lūšnose. Vyrai dėvi dhočius, ant jų – baltus arba spalvotus marškinius, ant pečių užsimeta šaliką ar rankšluostį (piemenys – užklotą). Galvos apdangalas – turbanas. Musulmonai dėvi lungį, marškinius ir apvalią kepuraitę. Moterys dėvi sarius, ilgus sijonus, trumpą palaidinę su rankovėmis (čoli), kurios galai priekyje surišami mazgu. Valstietės sariu rengiasi kaip dhočiu. Plaukus telugų moterys pina į kasas arba kuodus. Naudoja daug kosmetikos, papuošalų (turtingos – aukso).

Telugų virtuvę sudaro ypač aštrūs patiekalai iš ryžių, pupelių, taip pat iš pupų, moliūgų, rūgpienio. Naudoja daug vaisių (mangų, citrinų), prieskonių. Šventėms gamina saldumynus, pupelių patiekalus.

Telugų visuomenei būdingas kastinis susiskirstymas, ypač remiantis profesija. Kastos skirstosi į egzogamines giminines grupes, išlaikiusias matrilinijinių bruožų. Skyrybos, našlių santuokos draudžiamos.

Telugai yra išvystę gausų literatūrinį, architektūrinį, muzikinį paveldą, turi turtingą folklorą. Telugai musulmonai gyvena daugiausia miestuose, turi kultūrinių skirtumų nuo hinduistų, bet išlaikę kastinį pasidalijimą.


Street children in India.jpg|Gatvės vaikai Andhra Pradeše
Komaraju0010.jpg|Telugų brahmanų šeima (1939 m.)
M. Balamuralikrishna 01.jpg|Telugų muzikas, dainininkas Balamuralis Krišna
India Farming.jpg|Telugų žemdirbys


## Šaltiniai
Archipas Kuindžis

**Archipas Kuindžis** (,  ukr. Архип Іванович Куїнджі, lot. *Arkhyp Ivanovych Kuindzhi)*  1842–1909 m.) – graikų kilmės Ukrainos tapytojas-peizažistas.

## Biografija
Archipas Kuindžis gimė 1842 m. sausio 27 d. Mariupolyje prie Azovo jūros, graikų išeivio, batsiuvio šeimoje. Jo vaikystė buvo skurdi. 1855 m. A. Kuindžis mokėsi I. Aivazovskio studijoje Feodosijoje vadovaujamas A. Feslerio. Jis du kartus bandė įstoti į Sankt Peterburgo imperatoriškąją dailės akademiją, bet nesėkmingai. Jis joje mokėsi laisvuoju klausytoju ir 1868 m. laimėjo laisvojo klausytojo kurso baigimo diplomą už paveikslą „Totorių kaimas mėnesienoje Krymo pakrantėje“. 1874 m. lankėsi Prancūzijoje, Anglijoje, Šveicarijoje, Vokietijoje. 1878 m. akademija jam suteikė oficialų pirmos klasės baigimo diplomą. 1880 m. jis suorganizavo atskirą parodą eksponuoti vienui vienam paveikslui „Naktis virš Dnepro“, kuris tapo garsiausiu dailininko kūryboje. 

1880−1890 m. A. Kuindžis lankė menininkų peredvižnikų ir mokslininkų susitikimus pas D. Mendelejevą, tyrė dažų spalvų kitimą nuo saulės šviesos poveikio vadovaujamas fiziko F. Petruševskio. 1892 m. A. Kuindžis užėmė profesoriaus postą peizažo klasėje Sankt Peterburgo imperatoriškojoje dailės akademijoje ir 1893 m. tapo tikruoju akademijos nariu. 1909 m. jis inicijavo dailininkų draugiją, kuri vėliau jo garbei buvo pavadinta Kuindžio draugija. Archipas Kuindžis mirė 1910 m. liepos 24 d. Sankt Peterburge.

## Darbų galerija
* A. Kuindžio kūriniai chronologine tvarka

Archip Iwanowitsch Kuindshi 008.jpg| „Ladogos ežeras“, 1873 m., Valstybinis rusų muziejus
Kuindzhi Dnieper in the morning 1881.jpg| „Dniepras ryte“, 1881 m., Tretjakovo galerija
Arkhip Kuindzhi - Ночь на Днепре - Google Art Project.jpg| „Naktis virš Dniepro“, 1882 m., Tretjakovo galerija
Куинджи - Море. Крым..jpg| „Jūra prie Krymo“, apie 1900 m., Valstybinis rusų muziejus
Arkhip Kuindzhi, notturno, 1905-1908.JPG| „Noktiurnas“, 1905−08 m., Valstybinis rusų muziejus


## Šaltiniai

* Tretjakovo galerija
Annie M. G. Schmidt

**Anė Šmit** (, g. 1911 m. gegužės 20 d. – 1995 m. gegužės 21 d.) – olandų rašytoja, poetė, dainų ir pjesių autorė. 1988 m. jai įteiktas prestižinis apdovanojimas – Hanso Kristiano Anderseno medalis.

Nors Anė Šmit vadinama Olandijos vaikų literatūros karaliene, ji kūrė ir suaugusiems. 1993 m. spalio 10 d. visame pasaulyje buvo paskelbta Anės Šmit diena.

## Biografija

Būsimoji rašytoja gimė nedideliame Kapelės miestelyje, prie jūros. Tėvas – reformatų pastorius, labai išsilavinęs žmogus. Motina dirbo mokytoja, tačiau po vestuvių šį darbą metė. Manoma, jog rašytojos tėvų santuoka nebuvo laiminga.

Vaikystėje Anė Šmit skaitė Anderseno pasakas ir parašė pirmuosius savo kūrinius. Baigusi mokyklą, išvyko į Vokietiją, dirbo tarnaite. Grįžusi į Olandiją, pradėjo studijuoti teisę ir bibliotekininkystę. Vėliau įsidarbino vaikų bibliotekoje.

1951 m. Anė Šmit pradėjo spausdinti trumpas istorijas apie du geriausius draugus – Jipą ir Janikę (). Atskira knyga jos išleistos 1956 m. Iš viso pasirodė net penkios knygelės apie Jipo ir Janikės nuotykius.

1950 m. pasirodė pirmasis autorės eilėraščių rinkinys „Mažasis arbatinukas ir kiti eilėraščiai“ (). Vėliau beveik kasmet išleisdavo po vien poezijos rinkinį. Šmit kūryboje gausu tautosakos elementų, apstu kalbančių gyvūnų, keistų ponų, visi vaikai – nenuoramos.

Vėliau kūrė prozą ir poeziją, pelnė ne vieną apdovanojimą. Pasisakė prieš nuobodžią didaktinę literatūrą.

Anė Šmit buvo ištekėjusi, turėjo sūnų, kurį laiką gyveno Prancūzijoje.

Sulaukusi 84-erių metų, rašytoja nusižudė. Palaidota Amsterdame.

## Knygos lietuvių kalba

* *Viplala: apysaka* (Wiplala). – Vert. Antanas Gailius, Vilnius: Lietus, 1997.
* *Viplala grįžta: apysaka* (Wiplala weer). – Vert. Antanas Gailius, Vilnius: Lietus, 2001.
* *Jipas ir Janikė. „Lėlė Marė išplaukia" ir kiti apsakymėliai* (Poppejans gaat varen en andere verhalen). – Vert. Daiva Balvers, Vilnius: Alma Littera, 2000. 
* *Jipas ir Janikė. „Gėlių skynimas" ir kiti apsakymėliai* (Bloemen plukken en andere verhalen). – Vert. Daiva Balvers, Vilnius: Alma Littera, 2008.
* *Otutė:apysaka* (Otje). – Vert. Antanas Gailius, Vilnius: Nieko rimto, 2010.
* *Minusė: apysaka* (Mineos). – Vert. Antanas Gailius, Vilnius: Nieko rimto, 2012.

## Nuorodos
* Rašytojos atminimui skirtas puslapis (olandų k.)
* Apie Anę Šmit. ''Rubinaitis'', 2011 m.
Laekverė

**Laekverė** () – gyvenvietė Vakarų Viru apskrityje, rytų Estijoje. Laekverės savivaldybės administracinis centras. 444 gyventojai (2011 m. gruodžio 31 d. duomenys).


Laekvere meierei, 2010, regnr 15703.jpg |Pieninė
Laekvere koolihoone, 2010, regnr 15701.jpg|Mokykla
Laekvere ärihoone, 2010, regnr 15702.jpg|Verslo namai
Raps on tärganud.jpg|Rapsų laukas 
Laekvere mänd 04-2012.JPG |Laekverės pušis
Hedemėstė

**Hedemestė** () – gyvenvietė Pernu apskrityje, pietvakarių Estijoje. Hedemėstės valsčiaus administracinis centras. 692 gyventojai (2011 m. gruodžio 31 d. duomenys).

## Nuorodos
* Hedemėstės valsčiaus svetainė
Ellipsis

**Ellipsis** – septintasis studijinis škotų alternatyvaus roko grupės „Biffy Clyro“ albumas, išleistas 2016 m. liepos 8 d. Albumo singlas „Wolves of Winter“ pasiekė pirmąją vietą Jungtinės Karalystės roko ir metalo singlų reitinge. Albumas sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje Jungtinės Karalystės albumų reitingo vietoje, tapdamas antruoju grupės įrašu, pasiekusiu šią viršūnę.

## Dainų sąrašas
Muzikos ir žodžių autorius Simon Neil, išskyrus, kur išskirta.

## Išnašos
Uzumčinai

**Uzumčinai** () – mongolų subetnosas, gyvenantis Kinijoje (Vidinėje Mongolijoje; dauguma) bei Mongolijoje (Rytų aimake). Populiacija – ~5000 žmonių. Kalba mongolų kalbos rytinėmis tarmėmis. Tautovardžio kilmė neaiški, galimai kilusi nuo vietovardžio – Uzemin Ulo kalnų, minimų uzumčinų tautosakoje. Skirstomi į rytų (zuun) uzumčinus ir vakarų (baruun) uzumčinus.

Išlaikę daug senų, pas kitus mongolus nunykusių kultūros bruožų. Jurta senovės mongolų braižo, naudojama relikvijų saugojimui. Dabartiniai uzumčinai, ypač Mongolijos, persimaišę su chalcha mongolais.

## Šaltiniai
Įnagininkas

**Įnagininkas** () – netiesioginis linksnis, atsakantis į klausimą *kuo?* Daugumoje kalbų šiuo linksniu reiškiamas įnagis (įrankis, priemonė), kuriuo veiksmo atlikėjas daro įtaką kitiems objektams arba atlieka tam tikrus veiksmus. Kai kuriose kalbose (pvz., slavų) neveikiamosios rūšies konstrukcijose įnagininku reiškiamas veiksmo atlikėjas, pavyzdžiui,  (Ryba lovica Ivanom) pažodžiui 'Žuvis gaudosi Ivanu', t. y. 'Ivano gaudoma žuvis'. Vokiečių kalboje įnagininko vaidmenį dažniausiai atlieka naudininkas su prielinksniais, pavyzdžiui, *mit Dir<small><sup>([[Naudininkas|naud.]])</sup></small>* 'su tavimi'. Latvių kalboje vienaskaitoje įnagininkas sutapęs su galininku, daugiskaitoje − su naudininku, bet šio linksnio formų išlikę prieveiksmiuose (*retumis* 'retai, retkarčiais', *vietumis* 'vietomis'), poetinėje kalboje vartojamuose įvardžiuose (*manim, tevim, sevim* 'manimi, tavimi, savimi'), senuosiuose raštuose (*ubagis* (-is < *-ais) *iet* 'elgetauti', t. y. 'ubagais eiti'). Įnagininkas turėtas jau indoeuropiečių prokalbėje, tačiau manoma, kad įnagininkas ir vietininkas susidarė vėliau už kitus linksnius.

Lietuvių kalboje įnagininkas vartojamas labai įvairiomis reikšmėmis. Esama keleto būdų įnagininko vartosenai nusakyti. Juo gali būti nurodoma:

# Įrankis: kalti plaktuku; peiliu riekti duoną;
# Priemonė, medžiaga: tapyti dažais; rašyti tušu;
# Priežastis: sirgti gripu; degti neapykanta;
# Judėjimo pagrindas: važiuoti keliu; eiti mišku;
# Stimulas: žavėtis gamta; kvepėti jūra;
# Pobūdis: tokiu būdu; visomis išgalėmis;
# Laikas: šiomis dienomis; tuo metu;
# Matas: pirkti riešutus kilogramais; vežti medų statinėmis;
# Veiksmo atskaitos, trukmės ir galutinis momentas: prasidėti sėkme; virsti nelaime; baigtis žlugimu;
# Pokytis: tapo mokytoju; virto auksu;
# Laikinas būvis: buvo dažytoju (kurį laiką);
# Kolektyviškumas, bendrumas: žmona su vyru apžiūrėjo namą; atėjo tėvas su vaikais; mudu su draugais šventėme.

Lietuvių bendrinėje kalboje įnagininkas vartojamas su prielinksniais *su*, *sulig*, *ties*, *po*.

Kur lietuvių kalboje verčiamasi įnagininku, kitose kalbose, pavyzdžiui, Baltijos finų, atskiroms reikšmėms vartojami skirtingi linksniai: *kokiu būdu? kaip?* – instruktyvas; *drauge su kuo?* – komitatyvas; *pavirsti kuo?* – transliatyvas; *kokiu pagrindu? per ką?* – proliatyvas; *būti kuo?* – esyvas ir kt.

## Išnašos
Patricijus Sperauskas

**Patricijus Sperauskas** (1799 m. balandžio 16 d. Kuodžiuose – 1873 m. vasario 23 d. Plokščiuose) – Lietuvos kunigas, vienuolis.

## Biografija
Gimė Kuodžių kaime, Sintautų parapijoje. Krikšto vardas Jurgis Vincentas, o vienuolinis – Patricijus. Į senosios observancijos karmelitų vienuolyną įstojo Vilniuje. Vienuolinius įžadus davė 1821 m. Kunigu įšventintas 1824 m. kovo 22 d. 1831, 1833 m. Višakio Rūdos filijos kapelionas.

Kun. Patricijus Sperauskas 1834 m. Plokščių Švč. Mergelės marijos Vardo bažnyčios parapijos administratorius. 1837–1873 m. buvo Plokščių parapijos klebonas. Apdovanotas kryžiumi ir medaliu 1853–1856 m. karui atminti. Mirė būdamas Plokščių parapijos kuratu (klebonu). Buvo palaidotas mūrinėje koplyčioje, rūsyje.

## Šaltiniai
* http://www.lkma.lt/lddb/israsas.php?id=2001
Vaikščiojimo lynu sportas

**Vaikščiojimo lynu sportas** () – ekstremalaus sporto šaka, kuomet lynas tempiamas virš vandens telkinių (upių, ežerų), tarp medžių. Žymiai pavojingesne pramoga laikoma vaikščiojimas virš uolų skardžių ar tarp dangoraižių keliolikos metrų aukštyje (), kai reikia dar įveikti ir aukščio baimę.

## Šaltiniai
Kuko Salos olimpinėse žaidynėse

**[[Kuko salos]] [[olimpinės žaidynės|olimpinėse žaidynėse]]** dalyvauja nuo 1988 m. Teritorija niekad nedalyvavo žiemos olimpinėse žaidynėse. Tai vienintelė iš trijų Naujosios Zelandijos autonominių teritorijų, kuri nusprendė olimpinėse žaidynėse dalyvauti kaip atskira šalis.

Kuko salos dažniausiai dalyvauja lengvosios atletikos ir sunkiosios atletikos varžybose. Pastaraisiais metais teritorijos sportininkai dalyvauja ir lauko vandens sporto šakose – buriavimas, baidarių ir kanojų irklavimas. Kuko salos nėra pelniusios nei vieno olimpinio medalio. Aukščiausios sportininkų pasiektos vietos: 9 vieta – Richard Pittman (boksas, 1988 m.), 12 vieta – Sam Pera (sunkioji atletika, 2008 m.).

## Šaltiniai
Tuvalu olimpinėse žaidynėse

**[[Tuvalu]] [[olimpinės žaidynės|olimpinėse žaidynėse]]** dalyvauja nuo 2008 m. Valstybė niekada nedalyvavo žiemos olimpinėse žaidynėse.

2004 m. įkurta Tuvalu nacionalinė sporto asociacija ir olimpinis komitetas, kurio paskirtis kuruoti šalies pasirodymą olimpinėse žaidynėse ir Sandraugos žaidynėse. 2007 m. Tuvalu tautinį olimpinį komitetą pripažino tarotautinis olimpinis komitetas ir šalis gavo teisę startuoti 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.

Tuvalu dažniausiai dalyvauja lengvosios atletikos ir sunkiosios atletikos varžybose. Aukščiausias Tuvalu sportininkų pasiektas rezultatas – 12 vieta Tuau Lapua Lapua (sunkioji atletika, 2012 m.).

## Šaltiniai
Tubuajai

**Tubuajai** – polineziečių tauta, gyvenanti Tubuajo salyne (Prancūzijos Polinezija). Populiacija – 15 tūkst. žmonių (XX a. II pusė). Kalba austroneziečių kalbų šeimos, rytų austroneziečių šakos tubuajų kalba. Taip pat šneka prancūziškai, taitietiškai. Išskiriamos Tubuajo, Rurutu, taip pat Rapos, Raivavaės šnektos (pastarosios dvi turi nepolinezietiško substrato). Dauguma tikinčiųjų – krikščionys (protestantai, katalikai), dalis išlaikę prigimtinį tikėjimą.

Tubuajo salas žmonės apgyvendino 700–1100 metais, pagal legendą – iš Parutu ir O’Gvivos žemių (spėjama, kad tai Tonga ir Fatu Hiva). Labiausiai tikėtina, kad salos visgi apgyvendintos iš Draugijos salų. Dalis tubuajų kilę iš Tuamotu, Kuko salų. Dėl gyvenimo gan didelėje atskirtyje nuo kitų polineziečių, tubuajai išlaikė daug senųjų papročių.

Tradiciniai verslai – rankinė žemdirbystė (kolokazija, jamsai, kokosai, bananai, duonmedžiai) ir žvejyba. Po kontakto su europiečiais užmezgimo ėmė auginti kiaules ir naminius paukščius. Tubuajai yra įgudę laivų statytojai ir jūrininkai, gamina keliasdešimt skirtingų laivų tipų. Dabar daug tubuajų dirba kopros ir vanilės paruošimo pramonėje. Išvystę medžio drožybą. Rasta akmeninių dirbinių, primenančių Velykų salos *[[moai]]*. Rapos saloje buvo įrengę įtvirtinimų, tvirtovių.

Gyveno patrilinijinėmis giminėmis, kurių sueigas skelbdavo vadai. Nesant vyriškų palikuonių buvo galimas matrilinijinis paveldėjimas. Saloms vadovaudavo vadai, susiję su Taičio dinastijomis, jie dažnai atlikdavo ir šventiko priedermes. Taip pat buvo ir atskira šventikų klasė *pure*. Dabar gyvena mažosiomis, neolokalinėmis šeimomis. Gyvenvietėms vadovauja renkamos tarybos.

Išlikęs dangiškųjų dievų (Tangaroa, Rooteabu) kultas, gerbiami giminių globėjai (susiję su protėvių kultu). Visų tubuajų protėviu laikomas Aa.

## Šaltiniai
Amerikos Samoa olimpinėse žaidynėse

**[[Amerikos Samoa]] [[olimpinės žaidynės|olimpinėse žaidynėse]]** dalyvauja nuo 1988 m. Teritorija yra viena iš nedaugelio Okeanijos šalių, kurios yra dalyvavusios žiemos olimpinėse žaidynėse. Tai vienas iš keturių JAV autonominių regionų, kurie dalyvauja olimpinėse žaidynėse kaip atskira teritorija (kartu su Puerto Riku, Guamu ir JAV Mergelių Salomis.

Amerikos Samoa dažniausiai dalyvauja lengvosios atletikos ir sunkiosios atletikos varžybose. Šalis nėra pelniusios nei vieno olimpinio medalio. Aukščiausios sportininkų pasiektos vietos: 5 vieta – Maselino Masoe (boksas, 1992 m.), 9 vieta – Mika Masoe (boksas, 1988 m. ir 1992 m.), 14 vieta – Lisa Misipeka (lengvoji atletika, 2000 m.).

## Šaltiniai