open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Iljeusas

**Iljeusas** () – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Bahijos valstijoje, Atlanto vandenyno pakrantėje, 430 km į pietus nuo Salvadoro, sudaro konurbaciją su Itabuna. Yra oro uostas, svarbus jūrų uostas, per kurį eksportuojama didžioji dalis Brazilijos kakavos. Svarbus turistinis centras, garsėjantis savo paplūdimiais. Yra kultūros, sakraliojo meno muziejai, botanikos sodas, Šv. Jurgio katedra.

## Istorija

Gyvenvietė įkurta 1534 m. ir pavadinta *Vila de São Jorge dos Ilhéus*. Buvo verčiamasi cukraus, kakavos produkcija ir eksportu. 1881 m. Iljeusas įgijo miesto statusą. XX a. antroje pusėje turizmas tapo svarbiausia ūkio šaka ir pakeitė kakavos eksportą.

## Šaltiniai
Potencos provincija

**Potencos provincija** () – Italijos provincija Bazilikatoje. Provincijos sostinė – Potenca.

## Istorija
272 m. pr. m. e. graikai užėmė regioną ir Bazilikatą pervadino Lukiana. XI a. regionas priklausė Apulijos kunigaikštystei, o XIII a. – Neapolio karalystei. Tačiau iš tiesų Bazilikatą valdė vietiniai karo vadai. 1861 m. provincija buvo prijungta prie Italijos karalystės.

Regionas dažnai patiria žemės drebėjimus. Sostinė Potenca, aukščiausiai virš jūros esanti provincijos sostinė, pastatyta tarp dviejų slėnių. Miestas buvo perstatytas po 1857 m. Bazilikatos žemės drebėjimo. Dėl žemės drebėjimų ir Antrojo pasaulinio karo Potencoje neliko istorinių pastatų. Išliko tik viena graži San Frančesko bažnyčia netoli pagrindinės *Piazza Pagano* aikštės. Viena iš bažnyčios brangenybių yra bizantiška Madonna del Terremoto ikona.

## Didžiausi miestai
Itabira

**Itabira** () – miestas pietryčių Brazilijoje, Minas Žeraiso valstijoje, Dosės upės slėnyje, 104 km į šiaurės rytus nuo Belo Horizontės. Itabira yra svarbiausias geležies rūdos gavybos centras Brazilijoje (gavybą vykdo viena didžiausių pasaulio kalnakasybos bendrovių „Vale S.A.“). Taip pat staklių ir įrengimų gamybos, maisto, tekstilės pramonė. Veikia universitetas, teatras, muziejus.

## Istorija

Miestas oficialiai įkurtas 1848 m. kaip *Vila de Itabira do Mato Dentro*. Geležies kasyba ypač suaktyvėjo XX a. vid., tuo metu miestas vadintas šalies prezidento ir kompanijos „Vale“ savininko Žetulijo Vargaso vardu.

## Šaltiniai
Uberlandija

**Uberlandija** () – miestas Brazilijoje, Minas Žeraiso valstijos vakaruose, 560 km į vakarus nuo Belo Horizontės, 440 km į pietus nuo Brazilijos miesto. Yra oro uostas, geležinkelių ir plentų mazgas. Maisto, odos ir avalynės, tekstilės pramonė. Gyvulininkystės regiono prekybinis centras. Veikia 1969 m. įkurtas universitetas, muziejus, katedra.

## Istorija

Vietovė apgyvendinta XIX a. antroje pusėje, o oficialiai įkurta 1888 m. XX a. antroje pusėje dėl savo strateginės padėties miestas gerokai išaugo.

## Šaltiniai
Uberaba

**Uberaba** () – miestas Brazilijoje, Minas Žeraiso valstijos vakaruose, prie Uberabos upės, 481 km į vakarus nuo Belo Horizontės. Yra oro uostas, geležinkeliai į San Paulą, Braziliją, Belo Horizontę. Maisto, odos ir avalynės, tekstilės, cemento pramonė. Gyvulininkystės ir žemdirbystės (soja, cukranendrės, kava, kukurūzai) regiono prekybinis centras. Veikia 2 universitetai. Yra keletas parkų.

## Istorija

Vietovės pavadinimas tupių kalba reiškia „žvilgantis vanduo“ (*Y-beraba*). Uberaba įkurta 1809 m., o miesto statusą įgijo 1836 m.

## Garsesni miestelėnai
* Zé Eduardo, *José Eduardo de Araújo* – Brazilijos futbolininkas, Lietuvoje atstovavo „Bangos“ klubui.
* João Menezes, *João Magalhães Hueb de Menezes* – profesionalus teniso žaidėjas.

## Išnašos

## Nuorodos
* Uberaba (prefekrtūros svetainė)
Itabuna

**Itabuna** () – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Bahijos valstijoje, sudaro konurbaciją su Iljeusu. Geležinkelis į Iljeuso uostą. Žemės ūkio produkcijos perdirbimas. Svarbus kakavos auginimo regiono prekybinis centras. Amatinė kilimų, kepurių, krepšių gamyba.

## Istorija

Gyvenvietė įkurta 1867 m., o 1910 m. jai suteiktas miesto statusas ir ji atskirta nuo Iljeuso.

## Šaltiniai
Mandūrija

**Mandūrija** () – miestas Italijoje, Apulijoje, Taranto provincijoje. Miestas yra 35 km į rytus nuo Taranto, 14 km į šiaurę nuo pakrantės.

## Istorija

Mandūrija buvo svarbi mesapių tvirtovė kovoje su Tarantu. Spartos karalius Archidamas III žuvo prie Mandūrijos sienų 338 m. pr. m. e., kai bandė padėti Tarantui (Plutarchas Mandūriją vadino *Mandonion*). Miestas sukilo prieš Hanibalą, bet buvo užimtas 209 m. pr. m. e.

Plinijus Vyresnysis mini Mandūriją savo *Gamtos istorijoje*. Jis apibūdino šulinį su nekintančiu vandens lygiu. Nesvarbu kiek vandens pasemta, lygis nesikeičia. Iš šulinio centro auga migdolo medis. Šis šulinys išliko.

Miestą sugriovė saracėnai X a. Gyventojai atstatė miestą ir pavadino Kasalnovu. 1700 m. sugrįžo senasis pavadinimas.

## Primitivo di Manduria
*Primitivo di Manduria* yra stiprus, sunkus raudonas vynas. Jo kokybė Italijoje pripažįstama šimtmečiais. Anksčiau jį maišė su komerciškai sėkmingesniais Šiaurės Italijos vynais. Buvo tikimasi, kad Mandūrijos primityvas suteiks gilumą. Dėl komercializacijos stokos šis vynas beveik nežinomas už Italijos ribų.

Paaiškėjo, kad primityvo vynuogių veislė genetiškai panaši į Kalifornijos Zinfandel. Manoma, kad primityvo veislė atsirado Senovės Graikijoje ir Antikos laikais buvo atgabenta į Pietų Italiją.

*Primitivo di Manduria* DOC sudaro 100% Primityvo vynuogės. Alkoholio vyne būna labai daug - apie 14%.
Itatiajos nacionalinis parkas

**Itatiajos nacionalinis parkas** () – nacionalinis parkas pietryčių Brazilijoje, seniausias šalyje (įkurtas 1937 m.). Apima Mantikeiros kalnagūbrio aukščiausią dalį su Aguljas Negraso kalnu (2791 m). Driekiasi per Minas Žeraiso ir Rio de Žaneiro valstijas.

Parkui būdingi vulkaninės kilmės eroziniai dariniai su giliais kanjonais ir upių slėniais, ežerais. Būdinga savana (*campos*), kalnuose – drėgnieji tropiniai miškai su lianų sąžalynais, orchidėjomis, samanomis ir paparčiais, taip pat spygliuočių miškai. Kai kurie būdingi gyvūnai: vilnotosios koatos, karčiuotasis vilkas, ilgauodegė ūdra, didžioji skruzdėda, tinamai, harpija, jakutinga, juodagalvė papūga ir kt. Veikia Rio de Žaneiro botanikos sodo biologinė stotis. Parke yra vaizdingų krioklių.

## Galerija

Image:Agulhasnegras.JPG|Aguljas Negrasas
Image:Cachoeira Véu da Noiva.jpg|Veu da Noivos krioklys
Image:Parque Nacional do Itatiaia floresta.jpg|Džiunglės
File:Trogon surrucura -Parque Nacional do Itatiaia, Rio de Janeiro, Brazil-8 (2).jpg|Trogonas (*Trogon surrucura*)


## Šaltiniai
Dygioji šunobelė

**Dygioji šunobelė** (*Rhamnus cathartica*) – šunobelinių (*Rhamnaceae*) šeimos augalas. 

## Paplitimas ir augavietės
Paplitęs Europoje, Sibire, Kaukaze, Vidurinėje ir Mažojoje Azijoje. Aptinkama visoje Lietuvoje, gana dažna. Auga pavieniui dažniausiai pamiškėse, krūmynuose, upių, ežerų pakrantėse, šviesiuose miškuose.

## Morfologija
Dažinis, dekoratyvinis, vaistinis, tanidinis, 1-4 m aukščio labai šakotas krūmas arba medelis. Laja rutuliška, žievė tamsiai ruda ar juosva. Tarpušakiuose ir ūglio viršūnėje dažniausiai turi dyglių. Lapai ovalūs, nusmailėjusiomis viršūnėmis, kraštai smulkiai dantyti. Vaisius – juodas, blizgantis kaulavaisis.

Iš vaisių atsižvelgiant į jų subrendimo laipsnį galima gaminti geltonus, žalius ir raudonus dažus audiniams. Džiovintų vaisių nuoviras ir užpilas laisvina vidurius. Žali vaisiai, šviežia žievė ir lapai nuodingi. Mediena tinkama smulkiems tekinimo ir stalių dirbiniams.

## Galerija

vaizdas:Rhamnus catharthica tree size.jpg|Medelis Dygioji šunobelė
vaizdas:Rhamnus_catharticus_leaves_and_fruit.jpg|Lapai ir vaisiai
vaizdas:Rhamnus cathartica R0015175.jpg|Žievė
Governador Valadaresas

**Governador Valadaresas** () – miestas pietryčių Brazilijoje, Minas Žeraise, 324 km į šiaurės rytus nuo Belo Horizontės, prie Dosės upės. Yra oro uostas, pro miestą eina Belo Horizontės–Vitorijos geležinkelis bei Salvadoro–Rio de Žaneiro plentas. Maisto, medienos apdirbimo pramonė. Miesto apylinkėse yra brangakmenių (berilo, žėručio, ametisto, topazo ir kt.) kasyklos. Yra universitetas, muziejus.

## Istorija

Gyventojai Dosės pakrantėje pradėjo kurtis XIX a. pr., ypač gyvenvietė pradėjo augti po to, kai 1910 m. ją pasiekė geležinkelis. 1938 m. Governador Valadaresas gavo miesto statusą.

## Šaltiniai
Bišeljė

**Bišeljė**  () – miestas Italijoje, Apulijoje, Barletos-Andrijos-Tranio provincijoje. Tai Adrijos jūros uostas.

Pagal vieną teoriją, romėnų laikais čia buvo gyvenvietė *Vigiliae* (Sargybinis). Dabartinį miestą įkūrė normanai XI a., o jis išsiplėtė Neapolio karalystės laikais XV a.

## Turistiniai objektai

* Normanų pilis ir bokštas
* Šv. Adoeno abatija (XI a.)
* *Santa Margherita* bažnyčia (XII a.)
* Katedra (XIII a.)
* Šv. Kryžiaus olos
* 4 dolmenai
Bolonijos automobilių paroda

**Bolonijos automobilių paroda** () – tarptautinė automobilių paroda, kasmet pirmąją gruodžio savaitę rengiame Bolonijos mieste, Italijoje. Parodą koordinuoja Tarptautinė automobilių gamintojų organizacija ().

Parodoje taip pat pristatomi motociklai, Formulės 1 ir ralio automobilių koncepciniai modeliai. Lauke esančioje trasoje lankytojams leidžiama išbandyti kai kuriuos automobilius, vykdomos nedidelės automobilių lenktynės.

## Istorija
Pirmą kartą, 1976 m., parodą surengė Mario Zodiaco.

2007 m. gruodžio 7–16 d. vykusioje 32-ojoje parodoje savo produktus pristatė 389 eksponentai iš 22 šalių, parodos plotas siekė apie 230 000 m² (140 000 m² po stogu ir 90 000 m² atvirame lauke).

2013 m. turėjusi įvykti paroda buvo atšaukta dėl dalyvių stygiaus.

2014 m. buvo surengta 39-oji Bolonijos paroda, kurią aplankė apie 300 000 lankytojų.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė  (italų, anglų k.)
Vaistinė ožragė

**Vaistinė ožragė** () – pupinių (*Fabaceae*) šeimos vienmetis augalas, paplitęs Pietų Europoje, Afrikoje ir Azijoje. Augalų pasėliai auginami visame pasaulyje.

## Augalo morfologija
Ožragės išauga iki 60 cm aukščio. Lapai trilapiai, sudaryti iš 2 cm ilgio ovalo formos lapelių, kurių kraštai truputi dantyti. Žiedai smulkūs, nuo gelsvai baltų iki šviestai violetinių, skleidžiantys stiprų kvapą. Žydi gegužės – birželio mėn. Iki 10 cm ilgio lenktose ankštyse būna daug rudų sėklų.

## Vardai
Vaistinė ožragė dar vadinama kupranugarių žole arba graikiniu šienu. Kitose kalbose: , , , .

## Panaudojimas
Vaistinę ožragę galima vartoti maistui, prieskoniams, kosmetikai, vaistams. Vaistams tinka sumaltos ožragės sėklos bei džiovintų lapų arbata. Nedideli kiekiai vaistinės ožragės naudojami geros kokybės kario milteliuose. Ožragė populiari Pietų Indijoje, ir yra visur vartojamo tamilų prieskonių mišinio *sambaar podi* sudėtyje. Karčiai aromatingos sėklos – būtina bengališko penkių prieskonių mišinio *panch phoron* sudedamoji dalis. Vaistinės ožragės lapai – svarbus prieskonis visose šalyse nuo Vakarų Azijos iki Šiaurės Indijos. Džiovinti ožragės lapai vartojami Gruzijoje prieskonių mišiniui Chmeli suneli. Šiaurės Indijoje jie kartais vartojami ruošiant tipišką šiaurinę mielinę duoną *methi naan*.

Kosmetologai vaistinę ožragę naudoja įvairiose odos gražinimo bei gaivinimo procedūrose.

Vaistinės ožragės sėklose yra kumarinų, steroidinių saponinų, eterinio aliejaus, suteikiančio sėkloms būdingą kvapą, ir alkaloidų, o stiebuose ir lapuose – cholino, saponinų, diosgenino, gleivių, kartumynų, tanino, dervų, vitamino C bei riebiųjų aliejų. Iš vaistinės ožragės pagaminti preparatai mažina cukraus kiekį kraujyje, sėklose esantys steroidiniai saponinai slopina cholesterolio absorbciją žarnyne ir cholesterolio gamybą kepenyse. Sėklų nuoviru gydomas kosulys bei astma.

## Išnašos

## Nuorodos

* Egipto geltonoji arbata
Japoniški vardai

**Japoniški vardai** () naujaisiais laikais paprastai susideda iš šeimos vardo, t. y., pavardės ir po jo sekančio duotojo vardo. Japonijoje, kaip ir kai kuriose Afrikos dalyse, Rytų Azijoje (pvz., Kinijoje, Korėjoje, Vietname), pavardė pagal susiklosčiusią tradiciją eina priekyje. Nežiūrint šios tradicijos, Vakarų šalyse lotyniškoje transkripcijoje šie vardai dažniausiai parašomi atvirkščiai – pirma vardas, po to pavardė. Tiesiog tai yra priimta daugumoje Europos tautų.

## Struktūra

Visi japonai turi vieną vardą ir vieną pavardę be jokio tėvavardžio. Išimtis – Japonijos imperatoriaus šeima, kurios nariai neturi pavardžių.

Japoniški vardai paprastai užrašomi japonų rašto hieroglifų sistemos kandži pagalba. Skirtingais atvejais jie gali turėti daugybę tarimo variantų. Vardai gali būti sukuriami savarankiškai, panaudojant esamus ženklus, todėl šioje šalyje yra labai daug nepakartojamų, unikalių vardų. Jų ir yra nepalyginamai daugiau, nei pavardžių. Tuo tarpu pavardės kur kas labiau susietos su tradicijomis, dažnai jos kildinamos iš toponimų. Savo ypatybių turi vardai priklausomai nuo asmens lyties – vyrų ir moterų vardai pasižymi jiems charakteringais komponentais ir struktūra. Tikrinių vardų skaitymas – vienas iš sudėtingiausių japonų kalbos elementų, kadangi jie ir skaitomi ypatingai, ne taip, kaip įprasti žodžiai (žodynuose dažnai nurodomos tokių hieroglifų skaitymo taisyklės).

Ženklų skaičius viename konkrečiame varde ar pavardėje nėra ribojamas, ir teoriškai jie gali būti bet kokio ilgumo. Kita vertus, reti atvejai, kada naudojami vardai, sudaryti iš daugiau kaip 3 ženklų. Labiausiai paplitęs variantas – dviženkliai vardai ir pavardės.

## Istorija

Pirmieji įstatymai, reguliuojantys japoniškų vardų sistemą, pasirodė 1870 m. Meidži epochoje. Buvo reikalaujama, kad kiekvienas japonas būtų pasirinkęs pavardę. Tuo laikotarpiu šalyje gyveno apie 34 mln. gyventojų. Tik maža jų dalis jau turėjo savo pavardes. Tais laikais dauguma sukurtų pavardžių buvo kilę iš vietovių, kur gyveno tie žmonės, pavadinimų. Dažni buvo atvejai, kai ištisos gyvenvietės pasirinkdavo vieną pavardę. Dėl šios priežasties apie 70-80 % japoniškų pavardžių siejamos su toponimais.

Iki Antrojo pasaulio karo nebuvo jokių apribojimų, kiek ir kokius ženklus naudoti vardų rašyme. Tuo metu jau buvo naudojama apie 50 tūkst. ženklų. 1947 m. ir vėlesniais metais pradėti sudarinėti leidžiamų naudoti vardų užrašyme hieroglifų sąrašai.

## Nuorodos

* Japoniškų vardų sąrašas 
* Japonų vardai ir pavardės (rusų k.)
Žuazeiro do Nortė

**Žuazeiro do Nortė** () – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Searos valstijoje, 533 km į pietus nuo Fortalezos. Yra oro uostas, geležinkelis ir kelias į Fortalezą. Maisto, tekstilės, medienos apdirbimo pramonė. Veikia universitetas, keli muziejai, teatras. Žuazeiro do Nortė yra svarbus katalikų piligrimystės centras (Šv. Tėvo Sisero kultas).

## Istorija

Žuazeiro do Nortė įkurta 1911 m.

## Šaltiniai
Feira de Santana

**Feira de Santana** () – miestas šiaurės rytų Brazilijoje, Bahijos valstijoje, 107 km į šiaurės vakarus nuo Salvadoro. Antras pagal dydį Bahijos miestas. Yra geležinkelis ir automagistralė į Salvadorą. Odos apdirbimo, maisto (ypač mėsos) pramonė. Prekybinis gyvulininkystės rajono centras. Yra universitetas, astronomijos observatorija, katedra.

## Istorija

Feira de Santana įkurta XIX a. sausringame krašte, vadiname Sertanu (*Sertão*) ir tapo jo kolonizacijos centru. 1873 m. suteiktas miesto statusas.

## Šaltiniai
Bičkai (Lenkija)

**Bičkai** () – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Jedvabno valsčiuje, Lomžos apskrityje, Palenkės vaivadijoje.
Petropolis

**Petropolis** () – miestas pietryčių Brazilijoje, Rio de Žaneiro valstijoje, 65 km nuo Rio de Žaneiro, Organoso kalnuose, prie Kitandinjos ir Piabanjos upių. Yra geležinkelis į Rio de Žaneirą. Tekstilės, maisto, odos ir avalynės pramonė. Populiarus turistinis centras. Veikia universitetas, mokslinio programavimo laboratorija, teatras. Yra neogotikinė katedra su karališkuoju mauzoliejumi, Vasaros rūmai (dabar imperatoriškasis muziejus), Krištolo rūmai, įvairios XIX–XX a. vilos ir rūmai.

## Istorija

Miestas įkurtas 1843 m., kuomet Brazilijos imperatorius Pedras II čia įkūrė vasaros rezidenciją (jo garbei pavadintas ir pats miestas). Į Petropolį pradėjo keltis Brazilijos aristokratija, mieste pastatyta daug europietiškos architektūros (ypač vokiškos) pastatų. 1894–1902 m. Petropolis buvo Rio de Žaneiro valstijos sostine. Vėliau, paskelbus Brazilijos respubliką, Petropolis išliko populiaria valstybės vadovų poilsiaviete, tarptautinių konferencijų vieta.


Image:Fachada do Museu Imperial 02.jpg|Imperatoriškasis muziejus 
Image:2560x1920 cathedral petropolis brazil.jpg|Katedra
Image:Crystal Palace, Petrópolis .JPG|Krištolo rūmai
Image:President's Summer home, Rio Negro Palace, Petrópolis, Rio de Janeiro.jpg|Juodieji rūmai


## Šaltiniai
Žundiajus

**Žundiajus** () – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 60 km į šiaurę nuo San Paulo. Yra vietinės reikšmės oro uostas, geležinkelio stotis. Mašinų gamybos, tekstilės pramonė. Turizmas (Žapi kalnų parkas). Yra neogotikinė katedra, mečetė, keletas muziejų.

## Istorija

Žundiajus įkurtas 1655 m.

## Šaltiniai
Žuis de Fora

**Žuis de Fora** () – miestas pietryčių Brazilijoje, Minas Žeraiso valstijoje, 260 km į pietus nuo Belo Horizontės, 189 km į šiaurę nuo Rio de Žaneiro, prie Paraibunos upės. Yra oro uostas, pro miestą eina Belo Horizontės–Rio de Žaneiro geležinkelis. Mašinų gamybos, maisto, tekstilės, odos ir avalynės pramonė. Prekybinis žemės ūkio regiono (kavos auginimas, gyvulininkystė) centras.

Yra universitetas, muziejus, filharmonija, nemažai *[[art nouveau]]* ir *[[art deco]]* architektūros pastatų.

## Istorija

Gyvenvietė pradėjo kurtis XIX a. pr. prie kelio iš Rio de Žaneiro į Minas Žeraiso kasyklas. 1851 m. Žuis de Forai suteiktas miesto statusas. 1889 m. ant Paraibunos upės pastatyta pirmoji hidroelektrinė Lotynų Amerikoje.

## Šaltiniai
Auksinė rupūžė

**Auksinė rupūžė** (*Bufo periglenes*) – rupūžių (*Bufonidae*) šeimos varliagyvis, endeminė rūšis, gyvenusi aukštai kalnuose esančiame tropikų miške, 30 km² plote, netoli Monte Verde miesto, Kosta Rikoje.

Pirmą kartą aprašyta 1966 m. herpetologo Jay Savage. Tuo metu auksinė rupūžė buvo gana gausi tame regione. Tačiau nuo 1988 m. El Ninjo sukeltos sausros ėmė sparčiai nykti. Paskutinis individas buvo aptiktas 1989 m. Tokio staigaus išnykimo priežastys spėjama buvo veisimuisi tinkamų vietų nykimas ir išplitęs grybelis (chitridiomicetai).

## Išvaizda, gyvenimo būdas

Smulkios, iki 5 cm ilgio. Oda, ne taip, kaip daugumos rupūžių, blizganti, ryški šviesi oranžinė.

Apie auksinių rupūžių gyvenimą daug duomenų nėra. Manoma, jog visą laiką gyvendavo po žeme, o į paviršių išlįsdavo tik per poravimosi metą. Kiaušinius dėdavo į negilias, per sezonines liūtis susidariusias balas, iš kurių po dviejų mėnesių, išsirisdavo buožgalviai. Iki suaugusios rupūžės buožgalviai subręsdavo per 4-5 savaites. Per visą brendimo laikotarpį auksinės rupūžės buvo labai priklausomos nuo oro sąlygų: jei lietaus per mažai – balos išdžiūdavo ir buožgalviai mirdavo, jei lietaus per daug – buožgalviai būdavo nuplauti žemyn nuo kalno ir taip pat neišgyvendavo.

## Išnykimas
Nuo rupūžių atradimo 1966 m. iki 1987 m. Buvo pastebėta virš 1500 rupūžių individų.

1988 m. pavasarį, dėl El Ninjo sukeltos sausros, išdžiūvo pagrindinės auksinių rupūžių veisimosi balos. Taip pat sausra suteikė palankią terpę plisti grybeliui.

Nuo 1988 m. buvo pastebėta tik 10-11 rupūžių, o nuo 1989 m. gegužės 15 d. nebuvo aptikta nei viena auksinė rupūžė.

2004 m. IUCN auksinę rupūžę įtraukė į išnykusių rūšių kategoriją.

## Šaltiniai
Apulijos Kanoza

**Apulijos Kanoza** (, , ) – miestas Italijoje, Apulijoje, tarp Bario ir Fodžijos, Barletos-Andrijos-Tranio provincijoje, netoli tos vietos prie Ofanto upės, kur romėnai prisiglaudė po pralaimėto Kanų mūšio. Čia palaidotas kryžiuotis Bohemundas I.

Miestas yra šiaurės vakarinėje Murgijos plokščiakalnio dalyje. Šis plokščiakalnis dominuoja Ofanto slėnį ir Tavoliere delle Puglie lygumas, jis tęsiasi nuo Vultūros kalno Gargane iki Adrijos jūros.

Kanoza yra Apulijos archeologinis centras ir vienas iš seniausių nuolat gyvenamų miestų Italijoje. Daug svarbių vazų ir archeologinių radinių yra vietos muziejuose ir privačiose kolekcijose.

## Istorija

Mitai teigia, kad Kanozą įkūrė herojus Diomedas. Istoriškai tai buvo vienas iš Daunijos centrų, seniausi radiniai datuojami VII tūkst. m. pr. m. e. Seniausios vietinės gyvenvietės (įkurtos daunų, šiaurinių japygų) datuojamos VI-III tūkst. pr. m. e. Bėgant šimtmečiams Kanoza tapo svarbiu amatų (keramikos ir puodininkystės) centru. Plečiantis Didžiajai Graikijai, miestas patyrė helenistinę įtaką. 318 m. pr. m. e. Kanoza tapo romėnų sąjungininke ir juos priglaudė po pralaimėjimo Hanibalui Kanų mūšyje 216 m. pr. m. e. Roma suteikė miestui savivaldą 88 m. pr. m. e. Per jį ėjo Via Traiana (pastatyta 109 m.), Herodas Atikas pastatė akveduką (141 m.). Atsirado amfiteatras ir mauzoliejai. Vėliau imperatorius Antoninas Pijus padarė Kanozą *Provincia Apuliae et Calabriae* sostine.

III a. pabaigoje Kanoza tapo ketvirtąja iš didžausių Apulijos vyskupysčių, reikšmingiausia buvo valdant vyskupui Šv. Sabinui (514-566 m.). Dėl vyskupų atsirado daug bažnytinių ir pasaulietinių objektų, tad Kanoza buvo praminta „vyskupų miestu“. Valdat lombardams čia gyveno gastaldas, o vėliau pradėjo puldinėti saracėnai. Valdant normanams (XI-XII a.) Kanoza atgavo savo svarbą, ypač dėl princo Bohemundo I. Po Hohenštaufenų valdymo pabaigos, miestas patyrė nuosmūkį.

Nuosmūkis tęsėsi iki XVIII a. Per tą laiką įvyko daug žemės drebėjimų (1361, 1456, 1627, 1659 m.). Miestas daugybę kartų buvo nusiaubtas (ypač Taranto 1451 m. ir Napoleono Bonaparto karių 1803 m.) ir nustojo būti vyskupystės centru. Kanozą valdė Kasačių, Orsinių, Grimaldžių iš Monako, de Gemių, Afaitačių iš Barletos ir Kapece Minutolo iš Neapolio šeimos.

Po Italijos suvienijimo ir žemės drebėjimo 1851 m. Kanoza išliko buržuazišku miestu. Nors Pirmasis pasaulinis karas nepalietė miesto, jį sugriovė žemės drebėjimas 1930 m. (San Sabino katedros atstatymo darbai tęsiasi iki šiol) . 

1943 m. lapkričio 6 d. miestas buvo bombarduotas. Apgriautos San Frančesko ir San Biadžijo bažnyčios, rotušė, žuvo 57 žmonės. 1962 m. rugsėjo 17 d. Italijos prezidentas Kanozai už istorinę reikšmę suteikė Miesto titulą. 1980 m. vėl įvyko žemės drebėjimas. Nebebuvo galima naudotis daug pastatų ir bažnyčių.

Šiuo metu Kanoza yra žemės ūkio centras, kur vyksta archeologinis turizmas, yra šiek tiek lengvosios pramonės.

## Išnašos
Religija Brazilijoje

**[[Religija]] [[Brazilija|Brazilijoje]]** pasižymi didesniu atsidavimu ir platesne įvairove nei kitose Lotynų Amerikos šalyse. Religijų įvairovė ypač padidėjo XX amžiuje, kuomet pradėjo sparčiai augti protestantų bendruomenė.

Brazilijos konstitucija garantuoja religijos pasirinkimo laisvę ir griežtai draudžia šalies politinius lyderius paremti ar skatinti kokias nors religijas ar tikėjimus.

Kolonijų laikais nebuvo jokios laisvės pasirenkant religiją. Visi gyventojai buvo priskiriami prie Romos katalikų ir buvo verčiami mokėti mokesčius bažnyčioms. Po Brazilijos nepriklausomybės paskelbimo 1824 m. konstitucija skelbė visišką religijos pasirinkimo laisvę, tačiau iki šiol Romos katalikų Bažnyčia laikoma pagrindine šalyje. Daugiau nei 70 % šalies gyventojų laiko save šios Bažnyčios nariais. Romos katalikų religija yra pagrindinė šalyje nuo pat XVI amžiaus. 2000 m. duomenimis Brazilijoje religijos pasiskirstė taip:

* Romos katalikai (formaliai) – 73,89 %
* Protestantai – 15,41 %
* Kiti krikščionys – 0,907 %
* Spiritistai – 1,332 %
* Tradicinių afrikiečių religijų praktikuotojai – 0,309 %
* Budistai – 0,126 %
* Judėjai – 0,051 %
* Musulmonai – 0,016 %
* Indėnų religijų praktikuotojai – 0,01 %
* Kitų religijų atstovai – 0,613 %
* agnostikai, ateistai arba neturintys religijos – 7,354 %
Aparesidos Mergelės šventovės bazilika

**Aparesidos Mergelės šventovės [[bazilika]]** (por. *Basílica do Santuário Nacional de Nossa Senhora Aparecida*) – bazilika Aparesidoje, Brazilijoje. Ši bazilika yra antra pagal dydį Romos katalikų bažnyčia pasaulyje po Šv. Petro bazilikos Vatikane.

Bazilika buvo statoma nuo 1955 iki 1980 m. Bazilikos architektas yra Benedito Calixto. Jos ilgis siekia 173 m, plotis – 168 m., o aukštis – 100 m. Bazilikoje telpa apie 70 000 žmonių.

Aparesidos mergelės šventovės baziliką įšventino popiežius Jonas Paulius II 1980 m. liepos 4 d.

Dabartinis popiežius Benediktas XVI lankėsi bazilikoje 2007 m. gegužės 12 d. savo vizito Brazilijoje metu.
Kostas Ostrauskas

**Kostas [[Ostrauskas]]**:

* Kostas Ostrauskas (1891) – vargonininkas, chorvedys;
* Kostas Ostrauskas (1926) – dramaturgas, kritikas, žurnalistas.
San Bernardo do Kampas

**San Bernardo do Kampas** () – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 22 km nuo San Paulo (jo aglomeracijoje). Automobilių ir kitų mašinų gamybos, chemijos, tekstilės, medienos apdirbimo pramonė. Veikia keli privatūs universitetai bei San Paulo universitetų fakultetai.

## Istorija

Gyvenvietė įkurta 1553 m. ir pavadinta *Vila de Santo André da Borda do Campo de Piratininga*. Ji laikoma pirmąja portugalų gyvenviete Brazilijoje, kuri buvo įkurta ne vandenyno pakrantėje. Vėliau dėl indėnų antpuolių ji apleista ir atkurta tik 1812 m. San Bernardo do Kampui savivaldybės statusas suteiktas 1890 m., tačiau 1938–1945 m. jis priklausė Santo Andrės savivaldybei.

## Šaltiniai
Klientelizmas

**Klientelizmas** ( 'santykiai tarp patrono ir nuo jo priklausomo (kliento)') – nelygiaverčiai išteklių ir paslaugų mainai, išnaudojamo pobūdžio santykiai tarp turtingesnio, galingesnio *patrono* ( 'globėjas, užtarėjas') ir mažiau turtingo, silpnesnio *kliento* ( 'pasekėjas, priklausomasis'). Šios sąvokos turinį apibrėžė antropologai ir sociologai, apibūdindami tradicinių, agrarinių visuomenių hierarchinius santykius. Maždaug 1970 m. ją ėmė vartoti politologai.

## Klientelizmo bruožai
Klientelistiniuose santykiuose dominuoja ekonomiškai, socialiai ar politiškai stipresnis patronas, siūlantis savo paslaugas (tai gali būti finansinė parama arba emocinis palaikymas) mainais už kliento moralinę arba materialinę paramą. Pasak Utrechto universiteto profesoriaus F. Van Waarden, klientelistiniai santykiai sudaro palankias sąlygas korupcijai, kai valstybinės institucijos (patronas) bendradarbiauja su interesų grupėmis (klientais) ir įgyvendina jų poreikius. Tokie santykiai gali komplikuoti bendrųjų interesų formulavimą ir ne visada paisyti atskirų socialinių grupių interesų, riboti jiems atstovaujančių organizacijų ar asociacijų savarankiškumą.

Klientelizmas prieštarauja demokratijos principams, nes neatsižvelgiama į viešuomenės interesus, priimant sprendimus neįtraukiama visuomenė. Klientelizmas yra specifinis interesų grupių bei valstybės santykių tipas, kuris atsiranda kai valstybinės institucijos tampa susijusios su dominuojančia interesų grupe ir nuo jų priklauso. Taip viešoji politika įgyja privatumo, o viešosios institucijos – nelegalumo atspalvių.

## Klientelizmo pavyzdžiai

Vienas iš klasikinių klientelizmo pavyzdžių – Sicilijos mafija. Be kriminalinės veiklos, mafija taip pat teikia paslaugas, kurias turėtų užtikrinti valstybė. Pavyzdžiui, saugo skurdžiai gyvenančių žmonių turtą, padeda vykdyti sutartis. Tai abipusės naudos veikla, nes taip mafija gauna legalių finansinių šaltinių. Tuo metu Meksikoje vietos brokeriai mainais už balsus ir paramą suteikia valstiečiams paskolas, žemės sklypus, saugumą ir priemones, reikalingas pasėliams parduoti.

## Šaltiniai
San Visentė

**San Visentė** (,  – 'Šv. Vincentas') gali reikšti:

**Miestai:**

* San Visentė – miestas ir partidas Argentinoje, Buenos Airių prov.;
* San Visentė – miestas Argentinoje, Misioneso prov.;
* San Visentė – miestas Brazilijoje;
* San Visentė de Minasas – miestas Brazilijoje;
* San Visentė de Tagva Tagva – miestelis Čilėje;
* San Visentė del Kaguanas – miestas Kolumbijoje;
* San Visentė – miestas Kolumbijoje;
* San Visentė Fereira – miestelis Portualijoje, Azoruose;
* San Visentė – miestelis Portugalijoje, Madeiroje;
* San Visentė – miestas Salvadore;
* San Visentė del Raspeigas – miestas Ispanijoje;

**Kiti objektai:**

* San Visentė – ugnikalinis Salvadore;
* San Visentės departamentas – teritorija Salvadore;
* San Visentė – sala Žaliojo Kyšulio salyne;
* Šv. Vincento (San Visentės) kyšulyje – kyšulys Portugalijoje.
San Visentė (Brazilija)

**San Visentė** () – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, saloje Atlanto vandenyno pakrantėje, 70 km nuo San Paulo, Santoso „miegamasis“ priemiestis. Maisto pramonė, rauginių medžiagų gamyba. Yra nedidelis žvejybos uostas. Vystomas turizmas.

## Istorija

San Visentė yra pirmoji nuolatinė portugalų gyvenvietė Amerikoje. 1532 m. ją įkūrė portugalų keliautojas Martinas Afonsas de Soza ties tuometiniu vergų prekybos uostu. Miestas tapo San Vinsentės kapitonijos sostine. Vėliau San Visentę nustelbė iškilęs San Paulas. 1914 m. San Visentės sala tiltu sujungta su žemynu.

## Šaltiniai
San Gonsalas

**San Gonsalas** () – miestas pietryčių Brazilijoje, Rio de Žaneiro valstijoje, Guanabaros įlankos pakrantėje, Rio de Žaneiro aglomeracijoje. Tai antras pagal dydį miestas valstijoje ir dešimtas šalyje. Cemento, metalurgijos, chemijos, naftos perdirbimo, maisto pramonė. Yra kelių Rio de Žaneiro universitetų fakultetai, veikia keletas ligoninių.

## Istorija

Gyvenvietė formuotis pradėjo nuo XVII a., tačiau oficialiai pripažinta tik 1890 m. Vėliau San Gonsalas kurį laiką buvo prijungtas prie Niterojaus savivaldybės.

## Šaltiniai
San Žozė do Rio Pretas

**San Žozė do Rio Pretas** () – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, 450 km į šiaurės vakarus nuo San Paulo, prie Preto upės. Yra oro uostas, plentai į San Paulą, Braziliją, Prezidente Prudentę. Chemijos, odos ir avalynės, maisto pramonė. Veikia teatras, ligoninė, keli privatūs universitetai.

Miesto pavadinimas reiškia „Šv. Juozapo juodoji upė“. Gyvenvietė įkurta 1852 m. brazilų žemdirbių indėnų kaingangų žemėse. 1894 m. gavo miesto statusą. 1912 m. San Žozė do Rio Pretą pasiekė geležinkelis, nulėmęs spartų miesto augimą.

## Šaltiniai
San Žuan de Meritis

**San Žuan de Meritis** () – miestas pietryčių Brazilijoje, Rio de Žaneiro valstijoje, vakarinis Rio de Žaneiro priemiestis. Mašinų gamybos, chemijos pramonė. San Žuan de Meritis pasižymi labai dideliu gyventojų tankumu, todėl dar vadinamas „Amerikos skruzdėlynu“. Didelę dalį miesto sudaro favelų rajonai.

## Istorija

XVII–XVIII a. dabartinio miesto vietoje buvo keletas fazendų ir koplyčių. Vėliau čia pradėjo keltis imigrantai iš Europos, Artimųjų Rytų. San Žuan de Meričio savivaldybė sukurta 1947 m.

## Šaltiniai
Drezina

**Drezina** () – savaeigis geležinkelio vežimėlis ar važiuoklė, skirtas važiuoti bėgiais ir pervežti žmones (paprastai geležinkelio darbininkus), apžiūrėti bėgius ar kitiems tarnybiniams reikalams. Paprastai būna 4 ratų. Anksčiau drezinos neturėjo sukabinimo įtaisų ar galėjo tik buksyruoti specialios konstrukcijos priekabas. Dabar sunkiosios drezinos paprastai turi sukabinimo įrangą ir tolimais nuotoliais gali būti pervežtos prikabintos prie traukinio. 

Drezinos pavadintos girininko, barono Karlo Draizo (1785–1851), 1817 m. išradusio dviejų ratų dviračio tipo sėdimąjį paspirtą (didelį paspirtuką), kuris buvo šiuolaikinio dviračio pirmtakas, garbei. Pradžioje drezinomis vadino tokius paspirtus, o vėliau šiuo pavadinimu ėmė vadinti ir geležinkelio drezinas.

Priklausomai nuo naudojamos energijos ir važiavimo būdo, išskiriamos autodrezinos, motodrezinos, velodrezinos. Lietuvos pramoginius pasivažinėjimus drezina rengia „Aukštaitijos siaurasis geležinkelis“.

## Raumenų darbu varomos drezinos

Klasikinės dabartinio tipo drezinos geležinkeliuose pasirodė 1839 m. Tokias drezinas sudarė ant keturių ratų su antbriauniais (rebordomis) įtvirtintas lengvas rėmas. Drezinos priekiniame gale įtvirtintas suolelis su pakojomis, ant kurio gali sėdėti 2-3 žmonės. Užpakalinėje dalyje vieta darbininkams, kurių du suka rankenas ir taip varo dreziną pirmyn. Kiti du darbininkai yra pamaina. Gerai sukonstruota drezina, sveriant apie 650 kg, varoma dviejų darbininkų jėgos, 1:2000 įkalnėje pasiekia 25 – iki 30 km/val. Sukurtos drezinos su garo varikliais galėjo važinėti nuo 50 iki 70 km/val. greičiu.  

## Velodrezinos

Buvo sukonstruotos ir velodrezinos, kurias buvo lengva varyti minant pedalus, nes riedėjimo trintis bėgiais labai maža. Pirma keturratė velodrezina buvo išbandyta Prancūzijos Rytų geležinkelyje. Tokia velodrezina paveždavo du žmones, vienas žmogus galėdavo nukelti ją nuo bėgių. Tai buvo svarbu, nes dreziną dažnai tekdavo nukelti nuo bėgių artėjant traukiniui. Šiais laikais velodrezinos naudojamos kai kuriose uždarytose geležinkelio linijose turistų pramogoms.

Beveik visose JAV geležinkelio linijose (Europoje – tik kaip išimtis) naudojamos triračio tipo svirtinės velodrezinos. Jas sudaro ant dviejų ratų virš vieno bėgio stovintis suolelis, ant kurio sėdi vienas ar du važiuojantieji. Ant antrojo bėgio remiasi trečias mažas ratas. Pirmasis sėdintysis rankomis pirmyn atgal stumdo svirtį, kurios judesys dantračių sistemos transformuojamas į priekinio rato sukimą. Tokias drezinas naudoja kelio meistrai ir sargai.

## Galerija

Prokudin-Gorskii-02.jpg|Drezina Onegos ežero pakrantėje (1916 m., S. Prokudino-Gorskio nuotrauka)
Narrow gauge Quadricycle 1940.jpg|Dviračio tipo siauruko velodrezina (1940 m.)
Three-wheel draisine.jpg|Triratė svirtinė drezina


## Šaltiniai
Prarastasis

**Prarastasis** () – 2000 m. JAV filmas (drama), režisuotas Roberto Zemeckio. Jame pasakojama apie bendrovės „FedEx“ darbuotoją (kurį vaidinta Tomas Henksas), po lėktuvo katastrofos atsidūrusį negyvenamoje saloje. Šis filmas teigiamai įvertintas kritikų, o Tomas Henksas nominuotas „Oskarui“.

## Siužetas

FedEx sistemų analitikas Čakas Nolandas nuolat keliauja po įvairius „FedEx“ skyrius pasaulyje, siekdamas pagerinti bendrovės darbo spartą. Per Kalėdas jis grįžta į Memfį pas savo draugę Keli, bet netrukus yra priverstas keliauti į Malaiziją. Virš Ramiojo vandenyno lėktuvas patenka į audrą ir nukrenta. Čakui pavyksta išsigelbėti, o bangos jo gelbėjimosi plaustą nuneša į salą. Čakas netrukus išsiaiškina, kad sala negyvenama, o jo plaustas per menkas įveikti rifą. Jis turi išgyventi misdamas kokosais ir krabais, išmokti pats susikurti ugnį. Bangos išmeta keletą lėktuve gabentų paketų, kuriuose Čakas randa jau visiškai beverčius daiktus, bet netrukus sugalvoja, kap juos panaudoti. Visą tą laiką jam draugiją palaiko tinklinio kamuolys „Vilsonas“, kuriam Čakas padarė veidą savo kruvina ranka. Po ketverių metų saloje, potvynio banga netikėtai į krantą atneša biotualeto atplaišą. Čakas sukonstruoja plaustą, o atplaišą panaudoja kaip burę. Jis sėkmingai įveikia rifą ir išplaukia į jūrą. Tačiau vieną dieną jį užklumpa audra, nuneša burę, suniokoja plaustą, o vėliau Čakas pameta „Vilsoną“. Keliautoją leisgyvį randa praplaukiantis laivas.

Grįžęs namo Čakas pamato, kaip viskas pasikeitė – kolegos jį buvo jau palaidoję, o Keli ištekėjo. Čakui pavyksta su tuo susitaikyti ir jis pradeda gyvenimą iš naujo.

## Aktoriai
* Tom Hanks – Chuck Noland
* Helen Hunt – Kelly Frears
* Nick Searcy – Stan
* Jenifer Lewis – Becca Twig
* Chris Noth – Jerry Lovett
* Lari White – Bettina Peterson
* Vince Martin – Albert „Al“ Miller
* Geoffrey Blake – Maynard Graham

## Filmavimas
Filmuojant šį filmą Tomas Henksas turėjo numesti nemažai svorio ir užsiauginti barzdą. Filmas nufilmuotas Monurikio saloje, Fidžyje (netoli Viti Levu). Tiesa, filme įvardinta, kad jo sala buvusi apie 600 mylių į pietus nuo Kuko salų (tačiau iš tiesų tarp Kuko salų ir Antarktidos nėra jokių salų).

„FedEx“ nemokėjo nieko už kompanijos reklamą filme. Jame trumpai pasirodė ir pats kompanijos direktorius Frederick W. Smith, epizode, kuomet sutinkamas grįžęs Čakas. Idėja apie tinklinio kamuolį „Vilsoną“ kilo scenarijaus autoriui William Broyles, kuomet šis, norėdamas sukurti autentiškesnį scenarijų, pats savaitę praleido negyvenamoje pakrantėje, ir bangos išmetė tinklinio kamuolį. Vėliau įmonė „Wilson Sporting Goods“ pradėjo gaminti kamuolių seriją su rankos antspaudu, kaip pavaizduota filme.

## Apdovanojimai

;Laimėjo:
* Auksinis gaublys:
** Geriausias aktoriaus pasirodymas draminiame filme (Tom Hanks);
* Grammy apdovanojimas:
** Geriausia instrumentinė kompozicija (Alan Silvestri).

;Nominuotas:
* Oskaras:
** Geriausias pagrindinio vaidmens aktorius (Tom Hanks);
** Geriausia garso aranžuotė;
* BAFTA apdovanojimas:
** Geriausias pagrindinio vaidmens aktorius (Tom Hanks);
* Kino aktorių gildijos premija:
** Geriausias pagrindinio vaidmens aktorius (Tom Hanks).
Monurikis

**Monurikis** () – maža negyvenama salelė Fidžyje, Mamanukos salų grupėje, šalia šiaurės vakarinio Viti Levu salos kranto. Sala vulkaninės kilmės, 1,5 km ilgio ir 0,6 km pločio, užima 0,4 km² teritoriją. Paviršius kalnuotas, aukštis siekia 178 m. Salą supa koralinis rifas, kurio apsuptoje lagūnoje yra kelios uolos. Salos pakrantėje yra keli smėlio paplūdimiai, o vienoje pakrantės uolų yra urvas.

Monurikyje auga daugiausia kokospalmės ir pandanai, o buvusią krūminę augmeniją sunaikino ožkos. Saloje sutinkamos retos fidžinės kryžiuotosios iguanos (*Brachylophus vitiensis*).

Monurikis išgarsėjo po to, kai 2000 m. čia nufilmuotas filmas „Prarastasis“, kuriame Tomas Henksas vaidino po lėktuvo katastrofos negyvenamoje saloje apsigyvenusį žmogų. Dabar ši sala tapo turistiniu objektu.
Negyvenama sala

**Negyvenama sala** – sala, kurioje nėra nuolatinių gyventojų. Negyvenamomis salomis yra dauguma mažų tropinių salelių, kadangi ten trūksta gėlo vandens, maisto ir kitų resursų. Taip pat negyvenamų salų gausu poliarinėse srityse. Kartais negyvenamos būna ir didokos salos su pakankamai resursų, tačiau esančios atokiai nuo sausumos (pvz., Nepasiekiamoji sala). Kadangi negyvenamos salos dažnai būna mažai paveiktos žmogaus, jose kartais įkuriami draustiniai ar rezervatai.

Didžiausia pasaulyje negyvenama sala yra Devono sala (Kanada). Kitos žymesnės negyvenamos salos: Kermadeko salos, Naujojo Sibiro salos, Buvė, didelė dalis Kanados arktinio salyno salų, Klipertono sala, Navasos sala, Blasketo salos, Herdas ir Makdonaldas, didelė dalis Maldyvų salų, dalis Fynikso salų, dauguma San Chuano salų, Santa Lusijos sala, Surtsėjus, Teteparė, didelė dalis Alandų salų, dalis atolų Maršalų salose ir kt.

Negyvenamos salos dažnai vaizduojamos literatūroje ir kine kaip vieta, kur gyvena po laivų ar lėktuvų katastrofų išgyvenę žmonės (žymiausia tokių – „Robinzonas Kruzas“). Stereotipiškai tokios salos vaizduojamos esančios kažkur Okeanijoje. Dabar rengiami įvairūs realybės šou, kuomet dalyviai turi išgyventi įvairiose laukinėse salose. Negyvenamos salos taip pat dažnai siejamos su utopine vieta, rojumi.
Aparesida

**Aparesida** – miestas ir savivaldybė San Paulo valstijoje Brazilijoje. 120 939 km² ploto mieste gyvena daugiau nei 35 000 gyventojų (2005 m.). Aparesidos miestas yra 168 km į šiaurės rytus nuo San Paulo ir 240 km į pietvakarius nuo Rio de Žaneiro.

Miestas žymus dėl jame esančios Aparesidos Mergelės šventovės bazilikos, kuri laikoma antra pagal dydį Romos katalikų bažnyčia pasaulyje (po Šv. Petro bazilikos Vatikane). Nuo šios bazilikos vardo ir kilo miesto pavadinimas.

Bazilikoje 2007 m. lankėsi ir į tikinčiuosius kreipėsi popiežius Benediktas XVI.
Mewa arena

**„Mewa“ arena** (2011–2016 m. ***„Coface“ arena***, 2016–2021 m. ***„Opel“ arena***) – įvairios paskirties stadionas Maince, Reino krašte-Pfalce, Vokietijoje. Daugiausia naudojamas futbolo varžyboms, čia namų rungtynes žaidžia Bundeslygos FSV Mainz 05 futbolo klubas, kuris prieš tai žaidė *Stadion am Bruchweg* stadione. Stadione telpa 33 500 žiūrovų.

## Istorija

Stadionas atidarytas 2011 m. liepos 3 d., atidarymo proga surengtas *Ligatotal!-cup 2011* ikisezoninis futbolo turnyras. Turnyre dalyvavo Borussia Dortmund, Hamburger SV ir Bayern München, varžybas laimėjo Dortmundo klubas.

## Nuorodos
* Oficiali stadiono svetainė
Siličiai

**Siličiai** (, ) – kalnų slidinėjimo centras Baltarusijoje, už 32 km į šiaurės rytus nuo Minsko.

## Trasos

* Trys įvairaus sudėtingumo kalnų slidinėjimo trasos, kurių ilgis 650 m, 700 m ir 920 m su krėsliniais keltuvais; aukščių skirtumas virš 100 m; 
* Atskira 270 m ilgio snieglenčių trasa su krėsliniu keltuvu;
* Mokomoji 120 m ilgio trasa su užtempiančiu keltuvu (bugeliniu);
* Vaikų 70 m ilgio trasa su užtempiančiu keltuvu;
* Tiubinginė trasa su užtempiančiu keltuvu;
* Sniego rogių 2,5 km ilgio trasa;
* Lygumų slidinėjimo 1,1 km ilgio trasa;
* Dengta čiuožykla.
Vasaros metu Siličių sporto centre veikia lauko teniso kortai, žaidimų aikštelės, ratukinių pačiūžų ir slidračių takai, veikia dviračių, bagių, keturračių trasos.

## Paslaugos

Siličiuose sudarytos palankios sąlygos išvykai su nakvyne: 100 vietų viešbutis, svečių nameliai, 2 restoranai, kavinė, medicinos ir sveikatingumo punktas, slidinėjimo ir kitos įrangos nuomos punktas.

## Susisiekimas

Kalnų slidinėjimo centras įsikūręs už 32 km nuo Minsko, automobiliu pasiekiamas vykstant automagistrale M3 „Minskas-Vitebskas“. Adresas: Siličių k., Logoisko raj., Minsko sritis. 

## Taip pat skaitykite

* Raubičiai

## Nuorodos

* Siličių tinklalapis 
* Siličių trasa 
* Kalnų slidinėjimas Siličiuose
Birštono slidinėjimo centras

**Birštono slidinėjimo centre** žiemos sezono metu veikia kalnų slidinėjimo trasa prie Vytauto kalno Birštone, dešiniajame Nemuno krante. 

## Aprašymas

Tai vienas iš kurorto traukos objektų šalia veikiančių sanatorijų ir gydyklų. Miesto savivaldybės lėšomis įrengta kalnų slidinėjimo trasa pradėjo veikti 2002-2003 metų žiemą.

Slidinėjimo kalno šlaitai pakankamai statūs. Paruošiamos dviejų sudėtingumo lygių, 160 m ir 300 metrų ilgio trasos, naudojamas dirbtinis sniegas. Į 40-ties metrų ilgio viršukalnes slidininkai pakeliami  slovakų firmos *„Tatrapoma“* keltuvu. Vienu metu jis kelia 15 žmonių, per 1 valandą – 700 žmonių. Keltuvas išvysto iki 2,3 m/sek. greitį. Teikiamos instruktorių konsultacijos. Vaikams įrengtas rogučių kalnelis. Šalia trasos veikia slidžių ir kito inventoriaus nuomos punktas, lauko kavinė. Tamsiuoju paros metu trasos apšviečiamos.

Birštone rengiamas slidinėjimo trasos išplėtimo projektas. Ruošiamasi įrengti antrą keltuvą, papildomą trasą slidininkams ir snieglentininkams. Vasaros sezono metu tikimasi 40 m aukščio kalną panaudoti vasaros rogučių ir kalnų dviračių sportui.

## Paslaugos

Trasa įsikūrusi pačiame Birštono mieste, šalia Vytauto piliakalnio ir sanatorijos „Versmė“. Trasa dirba antradieniais – ketvirtadieniai nuo 17:00 iki 22:00, penktadieniais 16:00-22:00, šeštadieniais – sekmadieniais nuo 10:00 iki 22:00 val.

Slidinėjimo trasos adresas:
* N.Silvanavičiaus g., Birštonas, tel. +37031965740, +37069843056.

## Nuorodos

* Birštono kalnų slidinėjimo trasos
* Žiemos slidinėjimo trasa
Brazilijos katedra

**Brazilijos katedra** (por. *Catedral Metropolitana Nossa Senhora Aparecida*, oficialiai **Metropolinė Aparesidos Mergelės katedra**) – Romos katalikų katedra Brazilijos sostinėje Brazilijoje. Pastatą suprojektavo architektas Oscar Niemeyer. Jis buvo baigtas statyti 1970 m. gegužės 31 d.

Pastatą juosia 16 atskirų stulpų, kurių kiekvienas sveria apie 90 tonų.


Image:Catedral de Brasilia 01.jpg
Image:Inside the Catedral de Brasília.jpg|Interjeras
Image:Cathedral of Brasilia int July 2009.jpg|Interjeras


## Nuorodos

* Oficiali svetainė
Raubičiai

**Raubičiai** (, ) – žiemos sporto centras Minsko rajone, Baltarusijoje. Įsikūręs vaizdingoje kalvotoje vietovėje, dar pavadinamoje „baltarusiška Šveicarija“. Šis centras skirtas tiek Baltarusijos žiemos sporto nacionalinių rinktinių ruošimui, tiek masiniam sportui ir laisvalaikio leidimui.

## Istorija

Olimpinis sporto kompleksas „Raubičiai“ buvo pastatytas 1974 m. Čia vyko biatlono pasaulio čempionatai 1974, 1976, 1982 ir 1990 m., Europos čempionatai – 1998 m. ir 2004 m., pasaulio ir Europos slidinėjimo, akrobatinio slidinėjimo (fristailo) taurių etapai 1991, 1995 ir 2006 m. Tarptautinė biatlono sąjunga 1996 m. Raubičiams suteikė aukščiausiąją „A“ kategoriją organizuoti aukščiausio lygio sporto varžyboms be jokių apribojimų. Tai iki šiol vienas geriausių Europoje žiemos sporto centrų.

## Aprašymas

Raubičių sporto centras užima 473 km², teritorijos ilgis 45 km. Vienas iš komplekso akcentų, neskaitant šuolių su slidėmis tramplinų komplekso, – apžvalgos aikštelė sporto centro bokšte. Raubičiuose dirba 93 darbuotojai (2009 m.), kultivuojama 10 žiemos sporto šakų:
# Biatlonas
# Slidinėjimas
# Akrobatinis slidinėjimas
# Greitasis čiuožimas
# Dailusis čiuožimas
# Šortrekas
# Ledo ritulys
# Snieglenčių sportas
# Šuoliai su slidėmis
# Šiaurės dvikovė

Sporto centre pastatyti K-20, K-40 ir K-74 tramplinai, akrobatinio slidinėjimo trasos, įrengtos biatlono trasos su šaudykla, 700 m ilgio kalnų slidinėjimui pritaikytas šlaitas su užtempiančiais keltuvais. Paruošta 20,5 km ilgio klasikinio slidinėjimo takų. Be ekstremalaus slidinėjimo trasų, įrengtas 6,2 km ilgio ir 3,3 m pločio takas su specialia danga slidračiams ir ratukinėms pačiūžoms, pastatyta dengta ledo arena, uždarų patalpų sporto šakų salės, treniruočių patalpos, dirbtinės dangos teniso kortai.

Sporto centre lankytojams suteikiamos visos paslaugos: viešbučiai, lauko nameliai, medicinos ir sveikatingumo paslaugų centras, sporto inventoriaus nuoma, trumpos ekskursijos po apylinkes ir pan.

## Susisiekimas

Žiemos sporto centras įsikūręs už 20 km nuo Minsko centro, automobiliu pasiekiamas vykstant automagistrale M3 „Minskas-Vitebskas“. Taip pat nuo Minsko veda dviračių takas, važiuoja maršrutiniai autobusai „*Minsk-Baturinka*“, „*Minsk-Gorodok*“. Adresas: Raubičių k., Ostrošickij Gorodok, Minsko rajonas.

## Taip pat skaitykite

* Siličiai

## Nuorodos

* Sporto centro oficiali svetainė
* Apie Raubičių centrą 
* Raubičių žiemos sporto centras 
* Paslaugų įkainiai Raubičiuose 

be-x-old:Раўбічы
Brazilijos tarptautinis oro uostas

**Tarptautinis Brazilijos oro uostas** (por. *Aeroporto Internacional de Brasília-Presidente Juscelino Kubitschek*) (IATA: **BSB**, ICAO: **SBBR**) aptarnauja Brazilijos sostinę Braziliją. Nuo 1999 m. balandžio 22 d. oro uostas vadinamas 21-ojo Brazilijos prezidento Juscelino Kubitschek vardu.

Oro uostas yra vienas svarbiausių šalyje – pagal keleivių skaičių jis 2010 m. buvo trečias, pagal krovinių pervežimą – aštuntas.

Tarptautinis Brazilijos oro uostas yra civilinis ir karinis – dalimi jo naudojasi karinės Brazilijos oro pajėgos.

2010 m. oro uostas aptarnavo 14 149 306 keleivius.

## Nuorodos
Galūnė (kalbotyra)

**Galūnė** – po kamieno einanti kintamoji žodžio pabaigos dalis. Galūnės būdingos fleksinėms kalboms.

Galūnė kinta linksniuojant, asmenuojant, keičiant giminę, skaičių, nuosaką ar laiką. Žodį kaitydami, gauname naują to paties žodžio formą. Iš galūnės matome žodžio giminę, skaičių, linksnį, asmenį, nuosaką, laiką. Kalboje yra nemažai žodžių ir be galūnių.

## Galūnės lietuvių kalboje
1. Sudaromi žodžiai keisdami galūnę dažnai keičia ir šaknies balsį.
*senas – senis, tankus – tankis, stalas – pastalė, stalčius;*
*drįsti – drąsa, gražus – grožis, spausti – įspūdis, sverti – svoris, tęsti – tąsa.*

2. Dėl tarmių poveikio bendrinėje kalboje vartojamos ilgosios (ištisinės) ir trumposios vienaskaitos įnagininko ir vietininko, daugiskaitos naudininko ir įnagininko galūnės. Rašytinei, formaliai kalbai būdingos ilgosios, o sakytinei – trumposios.
*akmenimi – akmenim, manimi – manim, sūnumi – sūnum, širdimi – širdim;*
*kelyje – kelyj, kely, mėlynoje – mėlynoj, pamiškėje – pamiškėj, šulinyje – šuliny;*
*draugams – draugam, šviesioms – šviesiom;*
*aplinkybėmis – aplinkybėm, jaukiomis – jaukiom, seserimis – seserim.*

3. Kintant linksniavimo sistemai, atsiranda vienaskaitos vardininko, kilmininko, įnagininko, daugiskaitos vardininko gretutinių formų.
*mėnuo – mėnulis, mėnuo – mėnesis, šuo – šuva;*
*debesies – debesio, paties – pačio, rudens – rudenio, šuns – šunies, šunio, vagies – vagio;*
*akmenimi – akmeniu, sūnumi – sūnu, širdimi – širdžia;*
*pietūs – pietai, turgūs – turgai.*

4. Kalboje vartojamos gretutinės paprastųjų veiksmažodžių bendraties ir 1 bei 2 asmens formos, sangrąžiniai veiksmažodžiai. Trumposios veiksmažodžių formos taip pat būtingos sakytinei vartosenai. Turėtina omenyje, kad bendraties formantas *-ti* (*-tis, -t*) yra ne galūnė, o priesaga.
*bėgti – bėgt, žymėti – žymėt;*
*puolame – puolam, valgykime – valgykim;*
*eikvokite – eikvokit, galvojome – galvojom;*
*sukuosi – sukuos, nešiesi – nešies.*
San Kaetano do Sulas

**San Kaetano do Sulas** () – miestas pietryčių Brazilijoje, San Paulo valstijoje, San Paulo aglomeracijoje. Yra priemiestinių traukinių linija. Automobilių surinkimo, metalurgijos, chemijos, statybinių medžiagų gamybos pramonė. Veikia universitetas, technologijų institutas.

San Kaetano do Sulas žymus tuo, kad šiame mieste apskaičiuotas aukščiausias gyvenimo kokybės indeksas visoje Brazilijoje. Praktiškai visi miesto gyventojai yra raštingi, turi telefonus, asmeninius kompiuterius, automobilius ir kt.

## Istorija

Vietovė apgyvendinta nuo XVI a., o pats San Kaetano do Sulas oficialiai įkurtas 1877 m. XX a. į miestą atvyko daug imigrantų iš įvairių Europos šalių.

## Šaltiniai