open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Karolis Vielopolskis

**Karolis Vielopolskis** (m. 1773 m. gruodžio 20 d.) – ATR valstybinis veikėjas, Karūnos didysis vėliavininkas (1753–1773), Karūnos didysis žirgininkas (1731–1754), Karūnos didysis prievaizas (1728–1731), Krokuvos generalinis seniūnas (1732–1768), rotmistras.

## Biografija

Lenkijos bajorų Vielopolskių giminės atstovas, herbo „Starykon“ savininkas. Pranciškaus Vielopolskio (1658–1732) ir Terezos Magdelenos Tarlo (m. 1700) vyresnysis sūnus. Broliai – Janas ir Jeronimas.

Pinčuvo 9-tas ordinatas (1732–1773), Šventosios Romos imperijos grafas (Živco ir Peskovo grafas) ir Ginzagos-Myškovskio markgrafas.

Užėmė Karūnos didžiojo vėliavininko (1753–1773), Karūnos žirgininko (1731–1754), Karūnos prievaizo (1728–1731), generalinio Krokuvos seniūno (1732–1768), šarvuotos vėliavos rotmistro pareigybes.

1733 metais buvo išrinktas pasiuntiniu (deputatu) į elekcinį seimą, kur palaikė Stanislovo Leščinskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. Tais pačiais 1733 metais – Krokuvos pavieto konfederacijoje, sudaryto Stanislovo Leščinskio gynybai, konsuliaras.

1731 metais buvo apdovanotas Baltojo erelio ordinu.

## Šeima ir vaikai

1725 metais vedė Elžbietą Mnišek (m. 1746), Karūnos didžiojo maršalkos ir Krokuvos kašteliono Juozo Vandalino Mnišeko (m. 1747) ir Konstancijos Tarlo (m. 1740) dukterį. Jų vaikai:

* Pranciškus (1732–1809), 10-tas Pinčuvo ordinatas, Karūnos dvaro maršalka (1767–1775), karaliaus kamergeris
* Juzefas (m. 1784), šarvuotas rotmistras (1774)
* Ignotas(1741–1797), Lipinsko seniūnas,Austrijos imperijos grafas
* Konstancija, vyras – Karūnos didysis iždininkas Teodoras Veselis
* Liudvika, vyras – Krokuvos generalinis seniūnas Eljašas Vodzickis
* Mariana, vyras – Solecko seniūnas Tadeušas Jaračevskis
* Uršulė, vyras – Aleksandras Šembekas

## Literatūra
* Acta interregni post fata ser. Augusti II, regis Poloniae et electoris Saxoniae, ab a. 1733 ad a. 1735 collecta ezlibris ill. Caroli de Wielopolskie margr. Myszkowski, supremi vexilliferi regni per me Antonium de Bursie […] Burski a.d. 1761 perscripta, Biblioteka Zakładu Narodowego im. Ossolińskich we Wrocławiu rkps 302/II, k. 486.
* Kawalerowie i statuty Orderu Orła Białego 1705–2008, 2008, s. 160.
* Urzędnicy województwa krakowskiego XVI–XVIII wieku. Spisy. Oprac. Stanisław Cynarski i Alicja Falniowska-Gradowska. Kórnik 1990, s. 269.

## Nuorodos
Torevjecha

**Torevjecha** () – pajūrio miestas ir savivaldybė Alikantės provincijoje, pietryčių Ispanijoje. Nutolęs beveik 50 km nuo Alikantės. Populiacija – 88 447 žmonės (2015 m. duomenys). Torevjecha yra tarp jūros ir dviejų druskos ežerų (Las Salinas). Pagrindinė pramonės šaka yra druskos gamyba. Mieste yra druskos muziejus.

## Istorija
Torevjecha () reiškia „senas bokštas“. Iki 1802 m. buvo druskos kasykla ir žvejų kaimelis, kuriame stovėjo senas sargybos bokštas, bei darbininkų gyvenami namai. 1829 m. sugriautas žemės drebėjimo metu. 1931 m. suteiktos miesto teisės.

## Galerija

Torrevieja alicante.JPG|Prieplaika
Torrevieja-IglesiaInmaculada.jpg|Bažnyčia
Paseo juan aparicio torrevieja.jpg|Krantinė
Viljena

**Viljena** () – miestas šiaurės vakarinėje Alikantės provincijos dalyje, Ispanijoje. Vakaruose ribojasi su Kastilijos ir La Mančos ir Mursijos autonominiais regionais, šiaurėje su Valensijos provincija. Viljena yra Alto Vinalopo komarkos sostinė. Savivaldybės plotas – 345,6 km². Populiacija – 34 361 gyventojas (2015 m. duomenys). Per miestą teka Vinalopas.

Viljenoje gimė profesionalus Ispanijos tenisininkas, buvusi pirmoji pasaulio raketė – Juan Carlos Ferrero.

Dabartinio miesto vietoje, žmonių gyventa nuo paleolito. Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 713 m. Musulmonų valdymo metu, miestas buvo žinomas kaip *Medina Bilyana*.

## Galerija

Castillo de la Atalaya, Villena.JPG|Viljenos pilis
Castillo y ermita de Santa Bárbara.jpg|Viljena 1900 m.
Portada del Teatro Chapi.jpg|Teatras
Villena. Estación de la RENFE. Dirección sur.jpg|Traukinių stotis
You Get What You Give

**You Get What You Give** – antrasis studijinis amerikiečių kantri roko grupės „Zac Brown Band“ albumas, išleistas 2010 m. rugsėjo 21 d. Albumo singlai „As She’s Walking Away“, „Colder Weather“, „Knee Deep“ ir „Keep Me in Mind“ pasiekė pirmąsias vietas JAV „Billboard“ kantri singlų reitinge, o „No Hurry“ – antrąją. Albumas sulaukė teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje „Billboard 200“ reitingo vietoje, per pirmąją savaitę JAV pardavus 153 tūkstančius kopijų. Tai buvo pirmasis grupės įrašas, pasiekęs šią viršūnę. 2019 m. sausio mėnesio duomenimis, JAV parduota per milijonus albumo kopijų ir jis tapęs triskart platininiu.

## Dainų sąrašas

## Išnašos
Janas Pranciškus Bielinskis

**Janas Pranciškus Bielinskis** (? – 1685) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, karaliaus reitarių rotmistras, karališkos gvardijos pulkininkas (1661), Plocko pataurininkas (1659), Plocko pakamaris (1661), Repino ir Mlavos seniūnas (1660), Karūnos didysis ginklininkas ir Malborko ekonomijos administratorius (1667), Malborko (1672) ir Osecko (1674) seniūnas, Malborko vaivada (1681–1685).

## Biografija
Lenkijos bajorų Bielinskių giminės atstovas, jerbo „Junosza“ savininkas. Mlavo seniūno Adomo Bielinskio (m. iki 1660) sūnus.

Karinę tarnybą pradėjo karališkų reitarių rotmistro laipsnyje. Nuo 1659 metų Janas Pranciškus Bielinskis minimas kaip Plocko pataurininkas. 1660 metais gavo valdyti Repino ir Mlavo seniūnijas. 1661 metais gavo karališkos gvardijos pulkininko laipsnį. 1667 metais Janas Pranciškus Bielinskis buvo paskirtas Karūnos ginklininku ir Malborko ekonomijos administratoriumi. 1672 metais iš Leščinskių įsigijo Malborko seniūniją. 1674 metais Janas Pranciškus Bielinskis buvo paskirtas Zamoistės ordinacijos valdytoju. 1678 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą, 1679 metais tapo Karūnos tribunolo maršalka. 1681 metais Janas Pranciškus Bielinskis gavo Malborko vaivados pareigybę.

## Šeima ir vaikai
Buvo vedęs Aną fon Akiertof (m. iki 1671), nuo santuokos su kuria turėjo sūnų ir dukterį:

* Kazimieras Liudvikas (? – 1713), Karūnos didysis maršalka (1702–1713), Malborko, Tucholsko, Čersko, Garvolino ir Mlavos seniūnas
* Tereza Bielinska (m. po 1714), Kulmo vaivados Tomo Dzialinskio (m. 1714) žmona.

## Nuorodos

|-
A Thousand Suns

**A Thousand Suns** – ketvirtasis studijinis amerikiečių roko grupės „Linkin Park“ albumas, išleistas 2010 m. rugsėjo 8 d. Anot grupės, „A Thousand Suns“ yra koncepcinis albumas, pasakojantis apie įvairias žmonių baimes, pavyzdžiui, branduolinį karą. Albume grupė nutolo nuo sau įprasto skambesio ir eksperimentavo su naujais garsais bei instrumentais. Singlas „The Catalyst“ pasiekė pirmąsias vietą JAV ir Jungtinės Karalystės roko singlų reitinguose, „Waiting for the End“ – pirmąją vietą alternatyvios muzikos singlų reitingę bei antrąją roko reitinge, o "Iridescent " – pirmąją vietą Jungtinės Karalystės roko reitinge. Albumas sulaukė daugiausia teigiamų kritikų įvertinimų ir debiutavo pirmojoje vietoje „Billboard 200“ reitinge, per pirmąją savaitę pardavus 241 tūkstantį kopijų. Tai buvo ketvirtasis grupės įrašas, pasiekęs šią viršūnę. 2014 m. gruodžio mėnesio duomenimis, pasaulyje parduota per tris milijonus albumo kopijų.

## Dainų sąrašas

## Išnašos
Juozapas Jonas Vandalinas Mnišekas

**Juozapas Jonas Vandalinas Mnišekas**  (g. 1742 m. – m. 1797 m.) – Karūnos didysis vėliavininkas 1780-1784, Karūnos armijos generolas majoras, karališko eregimento vadas, Sanoko ir Ščiurovicko seniūnas. 

## Biografija
Jo tėvas buvo Jonas Karolis Mnišekas 1716-1759, o motina Katerina Zamoiska (1722- 1771).

1780 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu, 1777 metais tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi. 

## Šeima ir vaikai

1769 m. rugsėjo 24 d., Budzimieže (Slovakija) vedė kunigaikštytę Marianą Osiolinską, Juozapo Osolinskio (1707 – 1780) ir Terezės Stadnickos (1717-1776) dukterį. Vaikai:

* Julija Terezė Vandalin-Mnišek (1777.01.26 -1845.07.08) ištekėjo už Ksavero Pranciškaus Krasickio (1774-1844).

* Stanislovas Mnišekas (1780-1860).

## Literatūra
* Krzysztof Bauer, *Wojsko koronne powstania kościuszkowskiego*, Warszawa Wyd. MON 1981 

## Išnašos

## Nuorodos
Paolo Veneziano

**Paolas Venecijietis** (, apie 1300−1358/1362) – italų protorenesanso dailininkas iš Venecijos.

## Biografija

Paolas Venecijietis gimė apie 1300 m. ir mirė 1358 arba 1362 m. Jis laikomas pirmuoju reikšmingu Venecijos dailininku (žinomas vardu) ir, atitinkamai, Venecijos dailės mokyklos pradininku. Paolas Venecijietis savo kūryboje derino bizantietiško ir gotikinio meno bruožus, taip pat įterpdavo Džoto mokyklos dailės apraiškų. Jis dirbo tapydamas ant medžio panelių ir menkai tikėtina, kad nebuvo paveiktas Sienos mokyklos. Taip pat tikėtina, kad buvo susipažinęs su tuometine Riminio dailės mokykla. Tikėtina, kad Paolas Venecietis buvo oficialiu Venecijos Respublikos tapytoju. Jis dirbo ties dožo Frančesko Dandolo (miręs 1339 m.) kapo paveikslu. Paolas Venecijietis yra nutapęs du paveikslus Mergelės Marijos karūnavimo tema (vienas iš jų datuotas 1358 m.). Jo tapyba pažymėtina turtingų tekstūrų vaizdavimu ir emalinio spindesio spalvomis. Vėlyvaisiais gyvenimo metais dailininkas turėjo dideles dirbtuves Venecijoje, jo padėjėjais buvo sūnūs Luka ir Džovanis. Vėlyvuoju kūrybos laikotarpiu sunku atskirti Paolo ir jo padėjėjų tapybos darbus. Dailininkas įtakojo Venecijos tapybą iki XIV a. pabaigos, ypač Lorenco Venecijiečio kūrybą.

## Darbų galerija


Vaizdas:Paolo Veneziano 005.jpg| „Mergelės Marijos karūnavimas“, Nacionalinė Vašingtono dailės galerija
Vaizdas:'Madonna and Child' by Paolo Veneziano, Norton Simon Museum.JPG| „Madona ir Kūdikis“, Norton Simon muziejus, Pasadena (Kalifornija)
Vaizdas:Paolo veneziano, polittico, 1333-58 ca. 02.JPG| „Mergelės Marijos karūnavimo poliptikas“, Akademijos galerija (Venecija)
Vaizdas:Paolo veneziano, madonna col bambino e santi, 1354, 01.JPG| „Madona ir Kūdikis su šventaisiais“, Luvras 


## Šaltiniai

* Richard K. Emmerson. *Key Figures in Medieval Europe*. Routledge, − 2013, p. 645-646
* Encyclopaedia Britannica
Jonas Karolis Mnišekas

**Jonas Karolis Mnišekas** (1716–1759 m. rugsėjo 19 d.) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, Haličo seniūnas, Karūnos didysis medžioklis (1736–1742), Lietuvos didysis pakamaris (1742–1759), Karūnos armijos generolas leitenantas, Javorovo, Golubsko, Kalušo ir Olchovecko seniūnas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Mnišekų giminės atstovas, herbo „Mniszek“ savininkas. Lietuvos didžiojo maršalkos ir Krokuvos kašteliono Juozapo Vandalino Mnišeko (m. 1747) sūnus nuo antros santuokos su Konstancija Tarlo (m. 1740). Vyresnysis brolis – Karūnos dvaro maršalka, Dižiosios Lenkijos generalinis seniūnas ir Krokuvos kaštelionas Jurgis Augustas Mnišekas (1715–1778).

1736 metais Jonas Karolis Mnišekas gavo Karūnos didžiojo medžioklio pareigybę, o 1742 metais buvo paskirtas Lietuvos didžiuoju pakamariu. 1744 metais tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi. 1754 metais buvo išrinktas pasiuntiniu į seimą nuo Lomžos žemės.

## Šeima ir vaikai
1741 metais vedė Kateriną Zamoiską (1722–1771), Smolensko vaivados Mykolo Zdislavo Zamoiskio (1679–1735) dukterį nuo antros santuokos su kunigaikštyte Elžbieta Višniovecka (1701–1770). Vaikai:

* Elžbieta Vandalin-Mnišek (1740–1767), karaliaus rūmų generolo-adjutanto ir Karūnos armijos generolo-majoro Jano Dembinskio žmona
* Liudvika Mniše (1751–1799), Gniezno, Kališo ir Poznanės vaivados Augusto Kazimiero Sulkovskio (1729–1786) žmona nuo 1766 metų
* Juozapas Jonas (1742–1797), Karūnos didysis vėliavininkas ir Lenkijos armijos generolas majoras
* Stanislovas Jurgis (1745–1806), Karūnos didysis vėliavininkas
* Mykolas Jurgis Vandalinas Mnišekas (1748–1806), Karūnos didysis taurininkas, Lietuvos didysis sekretorius, Lietuvos didysis maršalka, Liublino ir Slanimo seniūnas

## Literatūra
* Krzysztof Bauer Wojsko koronne powstania kościuszkowskiego, Warszawa Wyd. MON 1981
* Polski Słownik Biograficzny 18612: t. 21 s. 463

## Nuorodos
Andžejus Kazimieras Gelgaudas

**Andžejus Kazimieras Gelgaudas**  (m. 1711 metais) – ATR seimo maršalka 1685 ir 1688 metais, Lietuvos didysis raštininkas nuo 1673, Žemaitijos pastalininkas nuo 1668, karaliaus sekretorius, Druptvilovsko, Sadovicko, Okmiansko, Elgonersko seniūnas. 

Pasiuntinys į 1668, 1674, 1697 metų seimus.

Jono Sobieskio elektorius nuo Žemaitijos seniūnijos 1674 metais. 

## Literatūra

* Adam Przyboś, Andrzej Kazimierz Giełgud, w: Polski Słownik Biograficzny, Kraków 1948-1954, t. VII, s. 438.
## Išnašos
Vezanas

**Vezanas** (, ) – miestas šiaurės Maroke, Tanžero-Tetuano-Hoseimos krašte, į šiaurės rytus nuo Rabato. Alyvų aliejaus, kilimų gamyba, džiovinamos vynuogės, išdirbama vilna. Veikia malūnai.

Vezanas yra musulmonų piligrimystės centras, čia seniau klestėjo sufizmas. Tai taip pat ir Maroko žydų religinis centras, nes čia yra žymaus XVIII a. rabino Amramo ben Divano kapas.
## Galerija

Ouezzane-300tdorg-1.jpg|Miesto centrinė dalis
Grave of Amram ben Diwan.jpg|Amramo ben Divano kapas
Ouezzane-300tdorg-3.jpg|Vezano architektūra


## Šaltiniai
Veidenas

**Veidenas**, pilnas pavadinimas – ***Aukštutinio Pfalco Veidenas*** () – miestas pietų Vokietijoje, Bavarijos šiaurės rytuose, Aukštutiniame Pfalce, 100 km į šiaurės rytus nuo Niurnbergo. Porceliano, tekstilės, stiklo pramonė. Yra Vokietijos kariuomenės bazė. Yra katalikų Šv. Sebastijono (įkurta 1480 m.), neoromaninė katalikų Šv. Juozapo (1900 m.), protestantų barokinė Šv. Mykolo (1627 m., su 1761 m. bokštu) bažnyčios, turgaus aikštė, XVI a. rotušė, XIV a. miesto sienų liekanos.

## Istorija

Veidenas šaltiniuose minimas nuo 1241 m.

## Šaltiniai
Veifangas

**Veifangas** () – miestas rytų Kinijoje, Šandonge, netoli Laidžou įlankos kranto. Prefektūros lygio miestas (visoje prefektūroje – 9,086 mln. gyv.). Geležinkelio stotis prie Čingdao–Dzinano geležinkelio linijos. Metalurgijos, chemijos, tekstilės, maisto, mašinų gamybos pramonė. Tradicinė kaulo dirbinių gamyba. Balandžio mėnesį vyksta kasmetinis Veifango aitvarų skraidinimo festivalis, veikia aitvarų muziejus. Apylinkėse (Čanglė apskrityje) yra vienas svarbiausių safyrų telkinių pasaulyje. Prefektūroje esantis Gaomi miestas garsėja popieriaus apdirbimo tradicija.

## Šaltiniai
Veikas

**Veikas** () – miestas Jungtinių Amerikos Valstijų pietuose, vidurio Teksase, į pietus nuo Dalaso, prie Breizoso upės; Maklenano apygardos centras. Miestas yra pusiaukelėje tarp Dalaso ir Ostino, yra oro uostas. Aviacijos, chemijos, tekstilės, maisto, statybinių medžiagų, siuvimo pramonė. Veikia 1845 m. įkurtas ir 1885 m. į Veiką atkeltas baptistų universitetas. Miesto įžymybė – 1869 m. pastatytas kabamasis tiltas per Breizosą.

## Istorija

Miesto pavadinimas kilo nuo čia gyvenusios indėnų vičitų genties veikų (vakų, *waco, huaco*). Amerikiečių gyvenvietė pradėjo kurtis 1849 m.

## Šaltiniai
Guido da Siena

**Gvidas iš Sienos** (, XIII a.) – italų protorenesanso dailininkas iš Sienos, gotikinio ir bizantinio stiliaus atstovas.

## Biografija

Nežinoma, kada Gvidas gimė ar mirė, tikima jį kūrus 1260−1280 m. laikotarpyje Sienoje. Jis laikomas Sienos dailės mokyklos pradininku, padėjusiu pagrindą Sienos dailės mokyklai pirmauti prieš Florencijos tuo metu. Iš tikro Gvido reikšmę sunku nustatyti, bet jis neabejotinai padarė didelę įtaką Sienos mokyklos panelinei tapybai.  Išliko vienintelis kūrinys, kurio inskripcijoje autoriumi minimas „Gvidas iš Sienos“. Tai „Madonos ir Kūdikio soste“ (*maestà*) panelė, buvusi Šv. Dominyko bažnyčioje ir vėliau perkelta į miesto rotušę (*Palazzo Pubblico*). Kai kurios detalės, madonos ir kūdikio veidai, vėliau buvo joje taisytos Dučo pasekėjų. Gvido santykis su Duču nežinomas. Kitas kūrinys, kuriame pakartojama panaši inskripcija, yra „Madonos ir Kūdikio su Šv. Jonu Krikštytoju, Šv. Jonu Evangelistu, Marija Magdalena ir Šv. Pranciškumi“ panelė (dabar Sienos pinakotekoje). Šis kūrinys pripažįstamas Gvido, taip pat jo rankai priskiriamos kiek daugiau nei 20 tapybos panelių. Gvidas iš Sienos laikomas vienu iš pirmųjų Italijos dailininkų, bandžiusių išsilaisvinti iš bizantietiško meno statiškų ir frontalių figūrų vaizdavimo formų.

## Darbų galerija


Vaizdas:Madonna Guido da Siena.jpg| „Maestà iš Šv. Dominyko“ 
Vaizdas:Guido da siena, madonna col bambino e santi.jpg| „Madona ir Kūdikis su Šv. Jonu Krikštytoju, Šv. Jonu Evangelistu, Marija Magdalena ir Šv. Pranciškumi“
Vaizdas:Guido Da Siena - Nativity - WGA10980.jpg| „Šv. Naktis“ 
Vaizdas:Guido da siena, crocifissione di yale.jpg| „Nukryžiavimas“


## Šaltiniai

* The Grove Encyclopedia of Medieval Art and Architecture, t II. Oxford University Press, 2012. p. 247–249
* Encyclopaedia Britannica
Vejai

**Vejai** (, ) – senovinis etruskų miestas, kurio archeologinė vietovė yra dab. Italijoje, Lacijuje, 16 km į šiaurės vakarus nuo Romos. Tai buvo turtingiausias Etruskų lygos miestas ir vienas iš kertinių Vilanovos kultūros centrų.

Vietovė apgyvendinta ~X a. pr. m. e. – tuo metu čia buvo išsibarstę keletas kaimų su savo kapinėmis. ~VII a. pr. m. e. ėmė kurtis miestas, jis nuolat kariavo su netoliese augusia lotynų gyvenviete Roma. 396 m. pr. m. e. Vejus užėmė romėnų karvedys Markas Furijus Kamilas. Vėliau čia gyveno romėnai, čia būta imperatoriaus Augusto žmonos Livijos rūmų. Romėnų Vejuose stovėjo paminklas Tiberijui bei V a. pr. m. e. pradžios Apolono skulptūra. Vėliau miestas nunyko ir atrastas tik XVII a.

Vejuose rastas akropolis su gynybinių sienų ir gyvenamųjų namų liekanomis, VI a. pr. m. e. šventykla, didelis baseinas, daug kapų rūsių, iš kurių dalis puošta etruskų freskomis.


Estatua de Dionisio 3.jpg|Dionizo statula iš Vejų
Tombe Campana dessin de fresque 2.jpg|Vieno iš kapų freska
Detail of Roman mosaic from Veii (Isola Farnese, Italy) depicting an African elephant being loaded onto a ship, 3rd-4th century AD, Badisches Landesmuseum Karlsruhe, Germany (18622028386).jpg|Romėnų mozaika iš Vejų, vaizduojanti į laivą vedamą dramblį
GiorcesVeiiApollo1.jpg|Vejų Apolonas


## Šaltiniai
Stanislovas Jurgis Vandalinas Mnišekas

**Stanislovas Jurgis Vandalinas Mnišekas** (g. 1745, m. 1806) -  Karūnos didysis vėliavininkas, Pšemisko kanauninkas. 

## Biografija
Jo tėvas buvo Kaūnos armijos generolas leitenantas, Lietuvos didysis pakamaris (1742), Haličo seniūnas, Karūnos didysis medžioklis (1736) Jonas Karolis Mnišekas (1716-1759), o motina Katerina Zamoiska.

## Literatūra
* *Polski Słownik  Biograficzny*, t. 21 str. 463:
Veisvaseris

**Veisvaseris** (,  – 'baltas vanduo') – miestas rytų Vokietijoje, Saksonijoje, į pietryčius nuo Kotbuso. Stiklo ir stiklo dirbinių, mašinų gamybos, porceliano pramonė. Seniau miesto apylinkėse kastos rusvosios anglys. Yra istorinis vandens bokštas, stiklo muziejus, zoologijos sodas.

## Istorija

Miestas, šaltiniuose minimas nuo 1552 m., yra istorinėse sorbų žemėse. XIX a. tapo svarbiu stiklo pramonės centru. 1935 m. Veisvaseriui suteiktos miesto teisės. VDR laikais miestas garsėjo ledo ritulio klubu „Eissport Weißwasser“, daug kartų laimėjusiu šalies čempionatą.

## Šaltiniai
Velandas

**Velandas** () – miestas Kanadoje, pietų Ontarijuje, prie Velando kanalo, jungiančio Erio ir Ontarijo ežerus, bei Velando upės. Geležinkelio stotis (seniau buvo svarbus geležinkelių mazgas). Vystoma paslaugų sfera. Seniau Velandas buvo juodosios metalurgijos, chemijos, tekstilės, mašinų gamybos pramonės centras. Yra Niagaros menų kolegijos skyrius.

Miesto gyventojai daugiausia anglų, prancūzų, škotų, italų, airių kilmės.

## Istorija

Britai Velandą įkūrė 1788 m. Pro miestą 1833 m. iškastas kanalas, paskatinęs jo augimą. Iki 1858 m. miestas vadintas Meritsviliu (*Merrittsville*). 1973 m. nutiestas naujas kanalas, miestas iš esmės atsidūrė saloje, senoji kanalo atkarpa pritaikyta turizmui.

### Lietuviai

Velande būta lietuvių bendruomenės. 1950–1966 m. jie čia leido savo laikraštį „Pelėda“.

## Šaltiniai
Ercole de’ Roberti

**Erkolė de Robertis** (Erkolė iš Feraros, , apie 1455−1496 m.) – italų ankstyvojo renesanso dailininkas, Feraros dailės mokyklos atstovas.

## Biografija

Erkolė de Robertis gimė apie 1450-ųjų viduryje tikriausiai Feraroje. Jis mokėsi Feraroje pas tapytoją Frančeską del Kosą. Vėliau jo biografiją parašęs Džordžas Vazaris suklydo teigdamas, kad Erkolė mokėsi pas Lorencą Kostą. Erkolė de Robertis dirbo kartu su F. del Kosa Bolonijoje, bei po 1470 m. buvo minimas Feraroje. Jo ankstyviausi darbai buvo įvairūs tapybos fragmentai Griffoni altoriui Šv. Petronijo bazilikoje Bolonijoje, kurio pagrindines paneles nutapė Frančeskas del Kosa. Erkolės sukurti Bentivoljo poros portretai artimi F. del Kosos stiliui, pasižymėjo emaliniu spalvų raiškumu, sudėtingų drapiruočių vaizdavimu ir šiek elegantiškumo linkme iškraipytomis anatoninėmis detalėmis. Jis padėjo F. del Kosai *Palazzo Schifanoia* freskų projektuose Feraroje. 1470-ųjų pabaigoje Erkolės sukurtas Šv. Lozoriaus altorius pražuvo 1945 m. antrojo pasaulinio karo metu Berlyne. 

1479 m. dailininkas paminėtas įkūręs nuosavas dirbtuves Feraroje. 1480−81 m. jis atliko altorinę tapybą Santa Maria in Porto bažnyčiai netoli Ravenos (dabar Breros pinakotekoje Milane). Šis kūrinys turėjo ryšių su venecijietiška altorine tapyba ir nuo to laiko Erkolė de Robertis derino Feraros ir Venecijos dailės mokyklų bruožus savo kūryboje. Viso išliko apie 35 Erkolės de Roberčio tapybos darbai. 1481 m. Erkolė de Robertis dirbo Bolonijoje, sukūrė freskas Šv. Petro bažnyčioje, kurias aukštai įvertino Dž. Vazaris, tačiau jos visos pražuvo, išskyrus vieną fragmentą (dabar Bolonijos pinakotekoje). Dailininko kūriniai savo detalumu, emocingumu ir agresyvumu atliepė tuometinės Šiaurės Europos religinės tapybos stilių. 1486 m. dailininką dvaro tapytoju pasamdė Feraros hercogas Erkolė I d'Estė. Juos jis išbuvo iki mirties 1496 m. Buvo sukūręs didelį freskų ciklą hercogų viloje Kupidono ir Psichės istorijos motyvais, tačiau jis neišliko. Pasak Dž. Vazario, dailininkas daug išgėrinėjo, o tai lėmė ankstyvą jo mirtį. Vėlyvaisiais gyvenimo metais Erkolė de Robertis užsiėmė skulptūros ir architektūros projektais, sukūrė raito hercogo skulptūrą ir Santa Maria in Vado bažnyčią. Viso apie 35 jo tapybos darbai išliko.

## Darbų galerija


Vaizdas:Ercole de' roberti, sant'apollonia, 1473 ca. da polittico griffoni.JPG| „Šv. Apolonija“, Griffoni altoriaus fragmentas, 1472−73 m., Luvras
Vaizdas:Pala d santa maria in porto, ercole de' roberti.jpg| Santa Maria in Porto bažnyčios altorius, 1480−81 m., Breros pinakoteka
Vaizdas:Ercole de' Roberti 002.jpg| „Džinevros Bentivoljo portretas“, Nacionalinė Vašingtono dailės galerija
Vaizdas:Ercole de’ Roberti - Pietà - Google Art Project.jpg| „Pieta“, 1482−86 m., Volkerio dailės galerija (Liverpulis)
Vaizdas:Ercole de’ Roberti - Portia and Brutus - Google Art Project.jpg| „Porcija ir Brutas“, 1486−90 m., Kimberlio dailės galerija (Teksasas)


## Šaltiniai

* Vašingtono nacionalinės dailės galerijos informacija
* Encyclopaedia Britannica
Jacopo Bellini

**Jakopas Belinis** (, apie 1400–1470/71 m.) – XV a. italų ankstyvojo renesanso dailininkas iš Venecijos, dailininkų Džentilės ir Džovanio Belinių tėvas.

## Biografija

Jakopas Belinis gmė apie 1400 m. ar šiek tiek anksčiau Venecijoje. Jis tikriausiai buvo Džentilės da Fabriano mokiniu (tokiu pasirašė „Nukryžiavimo“ freskoje Veronoje) ir mokėsi Florencijoje (teismų dokumentuose minimas Džentilės mokinys Jakopas iš Venecijos, kuris sumušė berniuką, kuris mėtė akmenis į dailininko dirbtuves). 1424 m. Jakopas Belinis paminėtas tapytoju tėvo testamente. Jis buvo įtakotas Florencijos skulptorių Donatelo ir Giberčio renesanso natūralaus vaizdavimo stiliaus, paveiktas Mazačo ir Učelo dailės. 1430 m. jis gavo užsakymą Šv. Mykolo paveikslui bažnyčiai Padujoje. 1436 m. nutapė freską „Nukryžiavimas“ Veronos katedroje. 1441 m. Jakopas Belinis nutapė Feraros hercogo Lionelio d’Estės portretą. 1453 m. Jakopo duktė Nikolozija ištekėjo už Padujos dailininko Mantenjos. Taip Beliniai susigiminiavo su vienu iš reikšmingiausių ankstyvojo renesanso dailės kūrėjų. 1459 m. Jakopas su sūnumis dirbo Padujoje, vėliau − Venecijos *Scuola di San Giovanni Evangelista* ir *Scuola di San Marco* bendrijose, tačiau šie darbai išlikę tik menkais fragmentais. Jakopas Belinis mirė 1471 m. ar šiek tiek anksčiau (tais metais jo žmona paminėjo save našle). Be paveikslų, iš Jakopo Belinio kūrybos išliko dvi eskizų knygutės (viena Britų muziejuje, kita Luvre). Jakopo Belinio įtaką ir vietą dailės istorijoje užtvirtino jo sūnūs Džentilė ir Džovanis, kurie buvo abu garsesni už tėvą, o Džovanis Belinis laikomas vienu iš reikšmingiausių tapytojų ne vien tik italų, bet ir Europos dailės istorijoje.

## Darbų galerija


Vaizdas:Bellini, Jacopo - Madonna and Child - Accademia Carrara, Bergamo.jpg| „Madona ir Kūdikis“, apie 1444 m., Kararos akademija, Bergamas
Vaizdas:Jacopo, gentile e giovanni bellini, polittico della natività, da s.m. della carità, 1464-70 ca., 01.JPG| „Šv. Nakties triptikas“, apie 1465 m., (Akademijos galerija, Venecija)
Vaizdas:Jacopo bellini, madonna col bambino, 1465 ca..JPG| „Madona ir Kūdikis“, apie 1465 m., Los Andželo apygardos muziejus
Vaizdas:Jacopo bellini, flagellazione, louvre.jpg| „Nuplakimas“, eskizas iš piešinių knygutės Luvre
Vaizdas:Jacopo bellini, ss. giovanni evangelista e pietro apostolo, 1430-35 ca.JPG| Apaštalai Šv. Jonas Evangelistas ir Šv. Petras, Berlyno paveikslų galerija


## Nuorodos

* Encyclopaedia Britannica
* Jakopas Belinis WGA tinklalapyje
Francesco del Cossa

**Frančeskas del Kosa** (, apie 1436−1478 m.) – italų ankstyvojo renesanso dailininkas, Feraros dailės mokyklos atstovas.

## Biografija

Frančeskas del Kosa gimė apie 1436 m. Feraroje. Jo tėvas buvo akmens apdirbėjas. F. del Kosa tapytoju paminėtas 1456 m., tačiau anksčiausias išlikęs jo darbas datuojamas 1469 m., todėl beveik neįmanoma nustatyti jo ankstyvojo menininko kelio. F. del Kosa propagavo tipiškais Feraros dailės mokyklai tapusius bruožus: sudėtingas drapiruotes, fantastinius uolų peizažus, iškraipytas veikėjų anatomines detales. Jis buvo susipažinęs ir paveiktas Pjero dela Frančeskos kūrinių, tačiau netapo jo pasekėju. Garsiausiais F. del Kosos kūriniais yra trys freskos *Palazzo Schifanoia* rūmų Feraroje rytinėje sienoje mėnesių tema (kovas, balandis ir gegužė), sukurti 1469−70 m. Kartu ties tuo pačiu projektu dirbo Kozimas Tura. F. del Kosos freskos sulaukė nepalankaus vertinimo, dėl ko dailininkas paliko Ferarą ir išvyko į Boloniją, kur gyveno iki mirties. 

Pirmuoju jo kūriniu Bolonijoje buvo altorinė tapyba su „Gerosios naujienos“ centrine scena (dabar Dresdene). Jis dirbo kartu su Erkole de Roberčiu kurdamas Griffoni altoriaus tapybą Šv. Petronijo bazilikoje Bolonijoje. 1474 m. datuotas ir pasirašytas *Mercanti* altorius (dabar Bolonijos pinakotekoje). Vėlyvieji F. del Kosos kūriniai rodo duoklę Antonelo da Mesinos ar Nyderlandų dailei, kaip „Vyro portretas“ (Tiseno-Bornemisos muziejuje). Vėlyvaisiais gyvenimo metais F. del Kosa yra sukūręs vitražų, kūrė skulptūrinį projektą. Jis mirė 1478 m. dirbdamas ties Garganelli koplyčios freskomis Bolonijoje. Frančeskas del Kosa, kartu su Kozimu Tura ir Erkole de Roberčiu, laikomas vienu iš trijų reikšmingiausių Feraros dailės mokyklos atstovų. Po mirties dailininkas ilgai buvo beveik užmirštas ir Džordžas Vazaris vėliau parašytoje biografijoje jį painiojo su Lorencu Kosta. F. del Kosos autoritetas išaugo, kai buvo nustatyta *Palazzo Schifanoia* trijų freskų jo autorystė.

## Darbų galerija


Vaizdas:Palazzo schifanoia, salone dei mesi, 03 marzo (f. del cossa), trionfo di minerva 01.JPG| „Kovo mėnuo“ arba „Minervos triumfas“, 1469−70 m., *Palazzo Schifanoia*, Ferara
Vaizdas:Schifanoia Triumph Venus.jpg| „Balandžio mėnuo“ arba „Veneros triumfas“, 1469−70 m., *Palazzo Schifanoia*, Ferara
Vaizdas:Maggio, francesco del cossa, 02.jpg| „Gegužės mėnuo“ arba „Apolono triumfas“, 1469−70 m., *Palazzo Schifanoia*, Ferara
Vaizdas:Francesco del Cossa - The Annunciation - Google Art Project.jpg| „Geroji naujiena“, 1472−73 m., Senųjų meistrų paveikslų galerija, Dresdenas
Vaizdas:Francesco del Cossa 027.jpg| „Vyro portretas“, 1472−77 m., Thyssen-Bornemisza muziejus
Vaizdas:Francesco del Cossa - St. John of Patmos.jpg| „Šv. Jonas Patmoje“, vitražas San Giovanni in Monte bažnyčioje, Bolonija


## Šaltiniai

* Vašingtono nacionalinės dailės galerijos informacija 
* Encyclopaedia Britannica
Zigmantas Denhofas

**Zigmantas Denhofas** (? – 1655) – ATR valstybinis ir karinis veikėjas, husarų rotmistras, Karūnos didysis raikytojas (1650–1654), Bygoščiaus (1650–1655), Veliuno, Sokalo, Boleslaveco, Boguslavo, Klonovo ir Zvenigorsko seniūnas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Denhofų giminės atstovas, herbo „Vepr“ savininkas. Dorpato ir Seradzo vaivados Kasparo Denhofo (1588–1645) ir Anos Aleksandros Konecpolskos (m. 1651) trečias (jaunesnysis) sūnus. Vyresnieji broliai – Endžejuvo abatas Aleksandras ir Veliuno seniūnas Stanislavas.

Mokėsi Krokuvos universitete, kurį baigė 1637 metais. Tais pačiais metais su savo vyresniuoju broliu Stanislavu išvyko mokytis į Prancūziją ir Vokietiją. Grįžęs į tėvynę kurį tai laiką buvo karaliaus Vladislovo IV Vazos rūmuose, po to globojamas Karūnos didžiojo etmono Stanislavo Konecpolskio studijavo karo meną. Galų gale pašventė savo gyvenimą karo reikalams ir politikai. Buvo puikus oratorius. 1641 metais buvo išrinktas pasiuntiniu (deputatu) nuo Seradzo vaivadijos į seimą. 1644 metais tėvas perdavė jam valdyti Sokalo seniūniją, o 1645 metais – Boleslovo, Laisko ir Klonovo seniūnijas.

1648 metais, po Lenkijos karaliaus Vladislovo IV mirties, Zigmantas Denhofas tapo pačiu ištikimiausiu naujo karaliaus Jono II Kazimiero šalininku. Aktyviai dalyvavo Bogdano Cmelnickio sukilimo (1648–1654) Ukrainoje numalšinime. Dalyvavo nesėkminguose Starokonstantinovo ir Piliavų mūšiuose su sukilusiais kazokais, o 1649 metais – Zbaražo mūšyje. Po Zborovo sutarties sudarymo Zigmantas Denhofas savanoriškai išvyko įkaitu pas Krymo chaną Isliamą Gerajų. Jo pagalba iš Krymo nelaisvės buvo išlaisvinta daug lenkų belaisvių.

Po jo išleidimo iš nelaisvės ir grįžimo į tėvynę 1650 metais Zigmantas Denhofas kaip apdovanojimą gavo Bidgoščiaus seniūniją, kuri anksčiau priklausė jo uošviui, Karūnos didžiajam kancleriui Jurgiui Osolinskiui. 1650–1654 metais buvo karalienės Marijos Luizos, Jono II Kazimiero žmonos, raikytojas. 1651 metais Zigmantas Denhofas dalyvavo Berestečko mūšyje, Voluinėje, tais pačiais metais gavo valdyti Boguslavo seniūniją. Vėlesnėse karinėse kampanijose Ukrainoje nedalyvavo dėl blogos sveikatos. 1654 metais, po savo brolio Stanislavo mirties, paveldėjo Veliuno seniūniją.

## Šeima
1645 metais vedė Aną Terezę Osolinską (m. 1651), Karūnos didžiojo kanclerio Jurgio Osolinskio (1595–1650) ir Izabelės Danilovič dukterį, nuo santuokos su kuria turėjo keturis sūnus:

* Karlolis Kasperas (m. po 1689), Seradzo medžioklis (1677), Konarsko-Seradzo kaštelionas (1689)
* Jurgis Albertas (m. 1702), Poznanės kustošas (1671), Vitovo abatas (1678), Krokuvos kanauninkas (1679), Korčino abatas, Kameneco vyskupas (1685–1687), karalienės kancleris (1687), Peremyšlio vyskupas (1687–1700), Karūnos didysis kancleris (1688–1702), Krokuvos vyskupas (1701–1702)
* Stanislovas Kazimieras (g. 1651 ir mirė jaunystėje)
* Pranciškus Boguslavas (1651 – apie 1707), Lenčicos ginklininkas (1688), Plocko (1695) ir Seradzo kaštelionas (1699)

## Literatūra
* Błażejewski Stanisław, Kutta Janusz, Romaniuk Marek: Bydgoski Słownik Biograficzny. Tom II. Bydgoszcz 1995. ISBN 83-85327-27-4, str. 52

## Nuorodos
Pranciškus Tarlo

**Pranciškus Tarlo** (m. 1731 metais) – Karūnos tribinolo vice-maršalka 1725 metais, Liublino kaštelionas 1725-1731, Veliunio ir Pilzneno seniūnas. 

## Literatūra

* Urzędnicy województwa lubelskiego XVI-XVIII w. Spisy". Oprac. Witold Kłaczewski i Wacław Urban. 1991, s. 129.
* Złota księga szlachty polskiej, r. XVIII, Poznań 1896, s. 131.
Antonas Liubomirskis

Kunigaikštis **Antonas Liubomirskis** (, 1718–1782 m. kovo 8 d.) – ATR valstybinis veikėjas, stambus Lenkijos magnatas, generolas-majoras nuo 1746 metų, Karūnos didysis sargybinis (1748–1752), Liublino (1752–1778) ir Krokuvos vaivada (1778–1779), Krokuvos kaštelionas (1779–1782), Medicko, Jaselskio ir Opatuvo seniūnas.

## Biografija

Kilo iš Lenkijos kunigaikščių Liubomirskių giminės Lancutos linijos, herbo „Družina“ savininkas. Černigovo vaivados (1726–1732) Jozefo Liubomirskio (1676–1732) ir Terezėa Mnišek (1690–1746) vyresnysis sūnus. Jo jaunesnysis brolis buvo Karūnos didysis maršalka Sanislovas (1722–1783).

Ištikimas Saksų Vetinų dinastijos šalininkas. 1746 metais gavo generolo-majoro laipsnį. 1748 metais tapo Karūnos didžiuoju sargybiniu. Nuo 1752 metų buvo karalaičio Karlo Sakso, penktojo Lenkijos karaliaus ir Saksonijos kurfiursto Augusto III sūnaus, rūmų maršalka.

Augusto III valdymo metu (1734–1763) buvo „senosios respublikonų“ partijos narys. 1752 metais gavo Liublino vaivados pareigybę. 1764 m. gegužės 7 d. pasirašė manifestą, kuriame pareiškė, kad Rusijos karių buvimas konvokacinio seimo metu buvo neteisėtas.

Gynė Karolio-Kristijono Vetino interesus, paruošė eilę projektų dėl ATR valstybinės sistemos reformavimo.

1763 metais buvo prieš Stanislovo Augusto Poniatovskio kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą. Bendradarbiavo su Baro konfederacija.

1778–1779 metais Antonas Liubomirskis užėmė Krokuvos vaivados pareigybę, o 1779 metais buvo paskirtas Krokuvos kaštelionu.

Bavarijos Švento Huberto (1737) ir Lenkijos Baltojo erelio (1750) ordinų kavalierius.

Jam priklausė Pševorsko ir Boguchvalo miestai.

## Šeima

Antonas Liubomirskis buvo vedęs du kartus. 1749 metais vedė Apoloniją Ustržicką (1736–1814), Braclavo taurininko Bazilijaus Ustržickio (1715–1751) ir Katerinos Zelonskos dukterį. Išsiskyrė su pirma žmona ir 1754 metais antrą kartą vedė Sofiją Krasinską (1718/1719–1790), Sandomiro vaivados Jono Tarlos (1684–1750) (nuo 1746 metų ji buvo ketvirta Jono Tarlos žmona) našlę. Nuo abiejų santuokų vaikų neturėjo.

## Literatūra
* Materiały do dziejów bezkrólewia po śmierci Augusta III i pierwszych lat dziesięciu panowania Stanisława Augusta Poniatowskiego, t. I Lwów 1857

## Nuorodos
*  Kunigaikščių Liubomirskių genealogija 

|-
Liaudies religija

**Liaudies religija** – asmeniniai žmogaus religiniai įsitikinimai ir papročiai. Liaudies religija papildo oficialiąją religiją (pavyzdžiu, krikščionybę, islamą) įvairiomis kasdienėmis asmens religinio gyvenimo praktikomis. Tačiau kai kurie tikėjimai gali labai skirtis ir būti nepripažinti oficialiųjų religijų.  Šis reiškinys būdingas tiek kaimo, tiek miesto vietovių gyventojams.

Liaudies religija yra religinio sinkretizmo išdava: kokiai gyventojų grupei priėmus naują tikėjimą substraciškai tebeveikia senoji religinė mąstysena, tačiau senieji dievų, švenčių, apeigų pavadinimai gali būti suderinti su naujos religijos tradicija.

Šis apibrėžimas apima ir etninės religijos sąvoką – įvairūs vietinės reikšmės tikėjimai artimai susiję su tam tikra etnine grupe ar gentimi. Pastarieji dažnai neturi oficialių tikybinių įsitikinimų ar šventraščių. Tokių tikėjimų pavyzdžiai yra tradiciniai Afrikos tikėjimai, Kinų liaudies religijos, vietinių Amerikos indėnų ir Australijos aborigenų religijos. Maždaug apie 405 milijonai žmonių pasaulyje save priskiria liaudies ar tradicinėms etninėms religijoms.

## Šaltiniai
Kristupas Arciševskis

**Kristupas Arciševskis** (; 1592–1656) – žinomas XVII amžiaus pulko vadas, Lenkijos bajoras, Olandijos generolas ir Karūnos artilerijos generolas (1646–1650).

## Biografija

Kristupas Arciševskis gimė 1592 m. gruodžio 9 d. Rogalino (Rogalin) mieste, Poznanės paviete, kalvinistų šeimoje.

Auklėjamas buvo kunigaikščio Kristupo Radvilos rūmuose, bet jau 1622 metais buvo priverstas bėgti iš Lenkijos, kur buvo nuteistas mirties bausme už rimtą nusižengimą.

Radvilai padedant Arciševskis išvažiavo į Olandiją ir pradžioje apsistojo Hagoje, įstojo į karinę tarnybą, lankė Leideno universitetą. Išvykęs į Prancūziją dalyvavo La Rošelio apgultyje ir 1630 metais, kaip olandų karininkas, išvyko į Nyderlandų Braziliją kautis prieš ispanus ir portugalus. Jo kariniai nuopelnai 1638 metais buvo pažymėti generolo laipsniu ir Kristupo Arciševskio paskyrimu visos artilerijos vadu. Tačiau po konflikto su vyriausiu vadu išėjo į atsargą.

Jo žygdarbiai Naujame Pasaulyje jau buvo žinomi ir gimtinėje ir naujasis Lenkijos karalius Vladislovas IV pakvietė jį vadovauti visos šalies artilerijai, pažadėjęs liautis persekiojus iš teismo sistemos pusės. Karo vadas noriai priėmė kvietimą ir padarė didelę paslaugą Lenkijos armijai, įvesdamas tvarką ir discipliną. Joano Kazimiero karaliavimo metu, Bogdano Chmelnickio karo metu, Arciševskis gynė Lvovą ir tvirtino Zbaražą.

Kristupas Arciševskis mirė 1656 m. balandžio 7 d. netoli Gdansko ir buvo palaidotas Lešno miesto kalvinų bažnyčioje.

Jo brolis – Ilija Arciševskis – taip pat buvo karininkas; kaip karinis inžinierius vadovavo tilto statybai per Dnepro upę.

## Literatūra
* Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 3: Дадатак А – Я. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2010. – 690 с.: іл. ISBN 978–985-11-0487-7
* Aleksander Kraushar. *Dzieje Krzysztofa z Arciszewa Arciszewskiego, admirała i wodza Holendrów w Brazylii, starszego nad armatą koronną za Władysława IV i Jana Kazimierza, 1592–1656*, t. 1-2, Petersburg 1892
* *Bibliografia Literatury Polskiej – Nowy Korbut*, t. 2 – Piśmiennictwo Staropolskie, Państwowy Instytut Wydawniczy, Warszawa 1964, s. 7-10
* Maria Paradowska. *Przyjmij laur zwycięski*, Wydawnictwo Śląsk, Katowice 1987
* Jacek Kukuczka. Przyjmij laur zwycięski. Krzysztof Arciszewski w służbie Holenderskiej Kompanii Zachodnio-Indyjskiej, Wyd. Muzeum Etnograficznego im. S. Udzieli, Kraków 2001
Petras Povilas Tryzna

**Petras Povilas Tryzna** (m. 1639 m. gegužės 15 d.) – Lietuvos pastalininkas 1638 metais, Lietuvos didysis stovyklininkas 1633 metais, Starodubo vaitas, Starodubo seniūnas 1630-1636, karalaičio Vladislovo Vazos rūmininkas. 

Buvo Vladislovo Vazos elektorius nuo Smolensko vaivadijos 1632 metais.

## Literatūra

* Suffragia Woiewodztw y Ziem Koronnych, y W. X. Litewskiego, Zgodnie ná Naiásnieyssego Władisława Zygmunta ... roku 1632 [b.n.s.].  
* Urzędnicy Wielkiego Księstwa Litewskiego. Spisy, tom IV: Ziemia smoleńska i województwo smoleńskie. XIV-XVIII wiek, pod redakcją Andrzeja Rachuby, Warszawa 2003, s. 401.
Jozefas Radziminskis

**Józef Radzimiński** (g. ? – m. 1820 m.) – Gniezno žemės teisėjas, paskutinis Gniezno vaivada 1790–1793 m. Nuo 1807 metų senatorius-kaštelionas, nuo 1810 metų Varšuvos kunigaikštystės senatorius-vaivada.
Karūnos tribunolo deputatas, Adomo Poninskio konfederacijos narys 1773 metais. Nuo Kčinsko pavieto pasiuntinys į padalijimo seimą 1773–1775 m., pasiuntinys nuo Kališo į 1782 metų seimą, pasiuntinys į 1786 metų seimą nuo Gniezno vaivadijos. Buvo Keverių metų seimo konfederacijos narys.

1791 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu, 1786 metais tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi.

## Šeima

Buvo vedęs Michaliną Zlotnicką (1735−1820), Dobžinskio ginklininko Adomo Zlotnickio ir Agnieškos Imelskos dukterį. Jų vaikai: 
* Juzefas Antonijus (g. 1758)
* Antonijus Pranciškus Juzefas (g. 1758)
* Balbina Pranciška Ana (g. 1759)
* Pranciška (1760−1854), 1-mas vyras − karaliaus pakamaris Vladislavas Ignacijus Antonijus Lubienskis (1766−1807), 2-ras vyras − Jeronimas Mikalojus Pranciškus Suleržiskis (1778−1814)
* Petras (1760−1849)
* Liucija (g. 1760), Mateušo Rozeno žmona
* Mariana (apie 1762−1847), Brest-Kujavijos seniūno Aleksandro Iezekilo Moščenskio (1759−1846) žmona
* Jokūbas (apie 1769−1809).

## Išnašos

|-
Pranciškus Ksaveras Zboinskis

**Pranciškus Ksaveras Zboinskis** (g. 1751 m. – m. 1818 m. sausio 16 d.) – Lenkijos kongreso karalystės senatorius-vaivada (1816 m.), Varšuvos kunigaikštystės senatorius-kaštelionas (1812 m.), Stanislovo Augusto Poniatovskio kamergeris (1776 m.), Plocko (1790 m.), Racisko kaštelionas (1777–1790 m.), Plocko pakamaris.

1791 metais apdovanotas Baltojo erelio ordinu, 1778 metais tapo Švento Stanislovo ordino kavalieriumi.

## Literatūra

* Kawalerowie i statuty Orderu Orła Białego 1705–2008, 2008, s. 255.
* Złota księga szlachty polskiej, r. XVI, Poznań 1894, s. 231.

|-
Viktorinas Stadnickis

**Viktorinas Stadniskis** (g. apie 1630 m., m. apie 1684 m.) – Peremyšlio kaštelionas.

## Šeima
Viktorinas Stadniskis vedė Terezę Tomislavską nuo kurios turėjo du sūnus: Karūnos dvaro vėliavininką ir Voluinės vaivadą Joną Pranciškų ir Busko pastalininką Lubačuvo ir Belzo kaštelioną Juzefą Antonį.

## Literatūra

* Boniecki, *Herbarz polski*
* Polski Słownik Biograficzny 31390.0: t. 41 s. 439
Mikalojus Stadnickis

**Mikalojus Stadnickis** (1446-1490) – Peremyšlio kaštelionas, Belzo vaivada. 

## Biografija
Riterio Mikalojaus Stadnickio sūnus. 

## Šeima

Vedė Kateriną Kmitą, nuo kurios turėjo du sūnus:  

* Andžejus – Peremyšlio pakamaris, Sanoko kaštelionas   
* Stanislovas – karaliaus rūmininkas, Peremyšlio pakamaris, Sanoko ir Zavichoisko kaštelionas. 
* Janas
* Katerina, Krokuvos burgrafo Mikalojaus Lanckoronskio žmona
* Barbora, Mikalojaus Frištako ir Mikalojaus Balio žmona 
* Dorotė

## Literatūra
* Polski Słownik Biograficzny (t. 41 s. 413)
Tukanų kalbos

**Tukanų kalbos** – indėnų kalbų šeima, kurios kalbos vartojamos šiaurės vakarų Amazonijoje: šiaurės vakarų Brazilijoje (Amazonės valstijoje), pietryčių Kolumbijoje, rytų Ekvadore, šiaurės rytų Peru.

## Kalbos

Žinoma >20 tukanų kalbų:
* vakarų tukanų:
** koreguachų [coe] – 2100 žm. (2008 m.)
** tamų [ten] – išnykusi
** orechonų [ore] – 220 žm. (2007 m.)
** makagvachų [mcl] – 50 žm. (2007 m.), išnykusi(?)
** sionių [snn, teb] – ~500 žm. (XXI a. pr.)
** sekojų [sey] – ~1200 žm. (2007 m.)
* vidurio tukanų:
** kubėjų [cub] – 6300 žm. (2009 m.)
** tanimukų-retuarų [tnc] – ~300 žm. (1976 m.)
* rytų tukanų:
** makunų [myy] – ~1200 žm. (2008 m.)
** barasanų (edurijų, taivanų) – ~1900 žm. (1993 m.)
** jupua-durinjų – išnykusi
** desanų [des] – ~3400 žm. (XX a. pab.)
** sirianų (siurajų) – 220 žm. (2008 m.)
** barų:
*** vaimažų (Pokangos barų) [pok] – ~500 žm. (2006 m.)
*** važiarų (juručių) [yui] – ~1200 žm. (2011 m.)
*** tujukų (dočakafuarų, dokų-poarų) [tue] – ~1000 žm. (XX a. pab.)
** tatujų (su pisamirų) [tav] – ~400 žm. (2007 m.)
** karapanų [cbc] – ~600 žm. (XX a. pab.-XXI a. pr.)
** tukanų [tuo] (su pisamirų?, arapasų [arj]) – ~6500 žm. (XXI a. pr.)
** gvananų (piratapujų) [gvc, pir] – ~2600 žm. (XXI a. pr.)
* neaiškios priklausomybės:
** miričių – išnykusi
** kveretų – išnykusi
** jaunų – išnykusi?

## Nuorodos
* Ethnologue skirstymas
Hanso Kristiano Anderseno medalis

**Hanso Kristiano Anderseno medalis** – aukščiausias tarptautinis apdovanojimas, skiriamas vaikų rašytojams ir knygų iliustratoriams. Teikiamas kas antri metai: nuo 1956 m. – rašytojams, o nuo 1966 m. – ir knygų iliustratoriams. Hanso Kristiano Anderseno medalis savo svarba prilyginamas Nobelio premijai. 

Apdovanojimo steigėja – Tarptautinė vaikų ir jaunimo knygos taryba (IBBY). Medalis (kartu su diplomu) įteikiamas pasauliniame IBBY kongrese.

H. K. Anderseno medalis teikiamas tik dabar gyvenantiems ir kuriantiems menininkams už naujausius, vertingiausius kūrinius. Antrą kartą tam pačiam asmeniui apdovanojimas neteikiamas. 

H. K. Anderseno medaliu apdovanoti tokie garsūs kūrėjai kaip Astrida Lindgren, Tuvė Janson, Džanis Rodaris ir kt.

## Laureatai

## Šaltiniai

* Kęstutis Urba. *Šeši H. K. Anderseno medaliai: literatūriniai portretai.* Kaunas: Šviesa, 1998.
Tukanų kalba

**Tukanų kalba** (sav. *Dahseyé*) – indėnų kalba, priklausanti tukanų kalbų šeimai. Vartojama šiaurės vakarų Amazonijoje (Brazilijoje, Amazonės valst. ir Kolumbijoje) gyvenančių tukanų bei smulkesnių aplinkinių tautų (pvz., tarianų). Šiame krašte tukanų kalba yra tapusi *[[lingua franca]]*.

Skiriamos dvi tukanų kalbos atmainos:
* arapasų kalba (*Arapaço, Arapaso, Araspaso, Koneá*), vartojama Amazonės valstijos Javaretės ir San Gabrielio savivaldybėse;
* tikroji tukanų kalba (*Betaya, Betoya, Dachsea, Dasea, Daxsea, Takuna, Tukana, Tukána, Tukano*), vartojama Amazonės valstijos Vasonaso savivaldybėje (Jakajakos kaime) ir Kolumbijoje, Vaupeso departamente, Aukštutinės Papuri baseine.
Dar išskiriamos vasonų, pisamirų, papivų ir kt. tarmės.

Tukanų kalba yra išleista gramatika, žodynas, Naujasis testamentas. Vienas svarbiausių šios kalbos tyrinėtojų, platintojų buvo lietuvių kilmės misionierius Kazimieras Bėkšta.

## Nuorodos
*
Akmenų kalnelis

**Akmenų kalnelis** – objektas Šiaulių raj. savivaldybėje, Bubių sen., Pašvinių k. Administruoja Šiaulių raj. savivaldybė ir Kurtuvėnų regioninio parko direkcija. Kalnelis su dideliais akmenimis vadinamas dar „Aukuru“. Įrengtas stendas ir dviračių stovas. Šalia stovyklavietė ir Pašvinės ežeras. Apaugęs medžiais.

Ledynų suformuotą Pašvinės geomorfologinį geotopą sudaro keletas įdomių gamtos objektų: pelkingų daubų apjuostas Pašvinės kalnas, 18 hektarų plote tyvuliuojantis Pašvinės ežeras, Akmenų kalnelis ir Maldokalnis. Ryškiausias kraštovaizdžio akcentas – Pašvinės kalnas, iškilęs 20 metrų (abs. aukštis +145). Akmenų kalnelis ir Maldokalnis yra mažesni. Tai – iki 100 m pločio, 300–350 metrų ilgio gūbriai, kurių santykinis aukštis 5 metrai (abs. aukštis + 136,6 m ir + 140,3 m).

## Istorija
Šie gūbriai susiformavo „negyvo“ ledo plyšiuose, kai tirpsmo vanduo suplukdė smulkų smėlį bei žvirgždą. Plyšių būta pačiame ledo paviršiuje, apie tai byloja gausybė riedulių Akmenų kalnelio viršūnėje. Kai kurie akmenys gana stambūs – pusantro metro ilgio ir metro pločio.

Galutinai ištirpus ledo luistui susidarė Pašvinės ežeras. Jo lygis ankstyvoje stadijoje buvo 4-5 metrais aukštesnis už dabartinį. Akmenų kalnelyje pastebima ežero bangų kadaise nuardyta nuožulni aikštelė. Vėliau vandens ežere vis mažėjo – kalnelyje aiškiai matomos keturios pakopos iki dabartinio vandens lygio.

Senieji vietos gyventojai kalbėjo, kad Akmenų kalnelyje kadaise buvusi pagonių kulto vieta, o ant Maldokalnio stovėjusi bažnyčia. Šiauriniame Pašvinio ežero krante nuo seno buvo aptinkama žmonių kaulų. Praėjusio amžiaus pabaigoje vienas Pašvinės kaimo gyventojas savo darže iškasė keramikos šukių ir titnago gabalėlių. 1998-aisiais tirta, ar apyežerėje yra archeologinių paminklų. Archeologai, atliko vietovės žvalgomuosius tyrimus, bet senesnio kultūrinio sluoksnio nerado. Aptikta tik XVIII–XIX a. puodų šukių ir koklių fragmentų.

Išsamiau ši įdomi vietovė nėra tyrinėta, todėl negalima teigti, kad čia nebūta akmens amžiaus ar vėlesnio laikotarpio gyvenviečių. Be to, šimtmečiais dirbant žemę, senovės gyvenviečių liekanos galėjo būti sunaikintos.

## Nuorodos
* Kurtuvėnų regioninio parko direkcijos informacija