open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Avarų tiurkų kalba

**Avarų tiurkų kalba** – išnykusi kalba, kurią naudojo avarai, buvę Vidurinės Azijos kilmės klajokliai, VI a. persikėlę į Vidurio Europą ir ten sukūrę Avarų kaganatą. Kalba buvo vartojama Panonijoje VI-IX a., išnykusi po kaganato žlugimo. Priklausė tiurkų kalboms, buvo susijusi su ogūrų kalbomis arba buvo smarkiai jų įtakota.

Europos laikotarpio avarų kalba yra žinoma pagal pavadinimus ir asmenvardžius, išlikusius kitų kalbų rašytiniuose šaltiniuose. Jie Altajaus kalbų šeimoje yra universalūs. Kaip rodo archeologiniai duomenys, avarai vartojo runų rašto formą, tačiau visi rasti užrašai buvo labai trumpi ir jų nebuvo galima iššifruoti. Vienintelis rašytinis paminklas, pagal kurį bandoma rekonstruoti tarmę, yra užrašas graikiškomis raidėmis ant indo iš *Nagyszentmiklós* lobio, rasto prie Sinnikolau Marės (dab. Rumunija). Jam artimi to meto bulgarų tiurkų kalbos tekstai. Iš šaltinių žinoma, kad įvairios bolgarų grupės maišėsi su avarų klajoklių genčių sąjunga.

Prieš persikeliant avaramas į Europą, apie jų naudotą avarų kalbą tiesioginių duomenų nėra. Yra pagrindo manyti, kad pradžioje avarai buvo  mongolakalbiai (pagal labiausiai paplitusią nuomonę jie tapatinami su Centrinės Azijos žoužanų tauta). Remiantis šiuo požiūriu, ankstyvieji mongolų skoliniai slavų kalbose yra siejami su avarų kalba, pavyzdžiui, žinomi žodžiai „*хоругвь*“ (vėliava) ir „*телега*“ (vežimas). Manoma, kad avarų kalba visada buvo bulgarų-tiurkų (A. Rona-Tash) arba priklausė tungusų-mandžiūrų kalboms (Eugenijus Chelimskis).

## Literatūra

* Walter Pohl: *Die Awaren. Ein Steppenvolk in Mitteleuropa 567–822 n. Chr.* Verlag C. H. Beck, München 2002, 2. Auflage. ISBN 3-406-48969-9.
* 
* Хелимский Е. А. Тунгусоманьчжурский языковой компонент в Аварском каганате и славянская этимология // Материалы к докладу на XIII Международном съезде славистов. Любляна, 15-21 августа 2003.

## Šaltiniai
Sirų kalba

**Sirų kalba**, dar vadinama sirų–aramėjų arba klasikine sirų kalba (ܠܶܫܳ݁ܢܳܐ ܣܽܘܪܝܳܝܳܐ = *Leššānā Suryāyā*) – semitų–chamitų kalbų šeimos, vidurio semitų šakos kalba, aramėjų kalbos tęsėja. Dabar sirų kalba kaip šnekamoji yra mirusi (ją pakeitė įvairios naujųjų aramėjų tarmės), tačiau tebegyvuoja kaip apeiginė siriškosios krikščionybės kalba.

Senoji aramėjų kalba kaip *[[lingua franca]]* I tūkstm. pr. m. e. buvo plačiai paplitusi po Levantą ir šiaurės Mesopotamiją. Vėliau ji ėmė skilti į atskiras kalbas. Iš Edesoje (dab. Šanliurfa) vartotos aramėjų tarmės I a. ėmė kurtis sirų kalba. II a. ji labai išpopuliarėjo – į ją buvo išversta Biblija (vad. Pešita = *pšîṭtâ*), kuri tapo klasikinės sirų rašomosios kalbos etalonu. Tai paskatino kurti religinio ir visuomeninio pobūdžio kūrinius, III–VII a. suklestėjo originali ir verstinė literatūra. Sirų kalba rašyti teologiniai, moksliniai traktatai, poezija, istorijos, filosofijos veikalai. Nuo III a. kalba pradėta vartoti Sirijos krikščionių liturgijoje.

Kaip šnekamoji kalba sirų kalba vartota dažniausia tik šventikų ir išsilavinusių žmonių. Ji kaip *lingua franca* imta vartoti ne tik visame „Derlingajame pusmėnulyje“, bet kartu su krikščionybe (ypač nestorietiškąja) paplito Vidurinėje Azijoje (Karakitajuje), vietomis Kinijoje, Indijoje (Keraloje), rytinėse Viduržemio jūros pakrantėse.

VI a. Artimuosiuose Rytuose pradėjus plisti islamui, sirų kalbą ėmė stumti arabų kalba. Nuo IX a. arabų kalba tapo vyraujančia regione, o XIII a. parašyti paskutiniai kūriniai sirų kalba. Ši kalba vartojama Sirijos ortodoksų bažnyčios liturgijoje bei dalies asirų, gyvenančių Irake, Turkijoje, Sirijoje, diasporoje. Irake ir Irako Kurdistane pripažinta, kaip tautinių mažumų kalba. Tiesa, dabar kaip šnekamoji vartojama ne sirų klasikinė kalba, o jos šiuolaikinės atmainos – naujosios aramėjų kalbos (gausiausia – asirų naujųjų aramėjų kalba). Jose gausu arabiškų, persiškų, turkiškų skolinių. Klasikinę kalbą bando atgaivinti asirų tautininkai. Daug asiriškos leksikos nugulė į šiaurės Mesopotamijos arabų tarmes, Keralos krikščionių malajalių kalbą.

Sirų kalbos leksikai, frazeologijai ir netgi sintaksei didelį poveikį padarė graikų kalba. Nuo aramėjų, hebrajų ir kitų semitų šakos vidurinės grupės šiaurės vakarų kalbų sirų kalba skiriasi fonetikos, leksikos, gramatikos ypatybėmis. Naudotos 3 sirų rašto atmainos: estrangelas (seniausias), nestorijonų, jakobitų.

Sirų kalbos abėcėlę sudaro 22 priebalsiai (balsiai nežymimi):

## Šaltiniai
Ogūrų kalbos

**Ogūrų kalbos** dar vadinamos **onogūrų kalbomis**  (taip pat žinomos kaip **bolgarų, protobulgarų**, arba ***Lir''-tiurkų''' ir ***r*-tiurkų*') – tiurkų kalbų šeimos šaka. Vienintelė joje gyva yra čiuvašų kalba. Ogūrų kalbos buvo pirmosios, atsiskyrusios nuo tiurkų šeimos, labai besiskiriančios nuo kitų tiurkų kalbų, susietų bendrosios tiurkų kalbos (*Common Turkic, Shaz Turkic*). Šios šeimos kalbos buvo vartojamos kai kuriose klajoklių genčių konfederacijose, tokiose kaip onogūrų ar ogūrų, bolgarų ir chazarų. Kai kurie mokslininkai hunų kalbą laiko panašia kalba  ir šią išplėstinę grupę vadina hunų-protobulgarų kalba.

Kalbininkai nesutaria dėl ogūrų ir bendrosios tiurkų kalbos santykio, todėl lieka neišspręsti keli klausimai:
* Ar jos yra lygiagrečios prototiurkų kalbos (3000-500 m. pr. m. e.) atšakos ir, jei taip, kuri šaka yra archajiškesnė?
* Ar ogūrų kalbos reprezentuoja archajišką tiurkų kalbų šeimą prieš fonetinius pokyčius, įvykusius 100–400 m. ir ar tai buvo atskiros kalbos?

Ogūrų kalbos taip pat žinomos kaip „-r tiurkų“, nes galutinis priebalsis tam tikruose žodžiuose yra *r*, o ne *z*, kaip bendrojoje tiurkų kalboje. Pavyzdžiui, čiuvašų: *вăкăр*, turkų: *öküz*, totorių: *үгез* (). Taigi, vardas *Oghur* atitinka *Oghuz* bendrojoje tiurkų kalboje.

Denisas Sinoras mano, jog panašūs skirtumai reiškia, kad tos gentys negalėjo būti kilusios iš tokių kraštų kaip Mongolija, kur kalbai būdinga *-z*. Tačiau į mongolų kalbas yra patekę daug skolinių iš ogūrų kalbų, pavyzdžiui, mong. *ikere*, ogūrų **ikir*, vengrų *iker*, bendr. tiurkų *ikiz* (). Manoma, kad jie gyveno Mongolijos pasienyje iki V a. 

Ogūrų gentys dar dažnai siejamos su vengrais, kurių etnonimas paprastai kildinamas iš *Onogur (> (H)ungar)*. Vengrai kilo finougrams maišantis su tiurkais, kartu stiprų poveikį darė ogūrai-bolgarai ir chazarai. Vengrų kalboje yra daug skolinių iš ogūrų ir kitų tiurkų kalbų.

## Šaltiniai

## Literatūra
*
*

## Nuorodos
*
Vidurinė persų kalba

**Vidurinė persų kalba** (𐭯𐭠𐭫𐭮𐭩𐭪 = *Pārsīk/Pārsīg*) arba ***pehlevi*** – persų kalbos atmaina, vartota Persiją valdant Sasanidams. Vidurinė persų kalba IV a. pr. m. e. ėmė klostytis iš senosios persų kalbos, o ~VII a. davė pradžią dabartinei persų kalbai.

Vidurinė persų kalba priklauso prie chronologiškai išskiriamų vidurinių iranėnų kalbų, vartotų maždaug tarp 450 m. pr. m. e. ir 650 m. m. e. Greta vidurinės persų kalbos Didžiajame Irane taip pat vartotos partų, baktrų ir kt. kalbos. III a. pr. m. e. partai Arsasidai įkūrė Partijos imperiją ir partų kalbą (podraug su graikų) paskelbė valstybine kalba. III a. m. e. partus nuvertė Sasanidai ir į oficialią vartoseną grąžino persų kalbą, tačiau ji jau ženkliai skyrėsi nuo Achemenidų laikų persų kalbos. Sasanidų laikais ši vidurinė persų kalba tapo prestižine kalba plačiame areale. VII a. Persiją užkariavo arabai musulmonai – persų kalbai pritaikytas arabų raštas, smarkiai arabizuota leksika. Zoroastrų šventikai ir dalis kultūrinio Sasanidų elito priešinosi kalbos arabizavimui ir tebevartojo vidurinę persų kalbą, kurią ėmė vadinti pehlevi („partiška“), supriešindami su naująja *farsi*.

Vidurinė persų kalba nuo senosios skiriasi šiais bruožais – kalba pereina iš sintetinės į analitinę (nunykęs linksniavimas, supaprastėjęs asmenavimas, gausiai naudojami prielinksniai, polinksniai), pasireiškia ergatyvimo skilimas. Pereidama į dabartinę persų kalbą, ji dar labiau supaprastėjo (numetami nekirčiuoti pradiniai balsiai, nunyksta dalis gramatinių nuosakų, kinta fonetika), gavo daug arabiškų skolinių.

Vidurinė persų kalba buvo užrašoma keletu skirtingų aramėjų rašto atmainų – pehlevi, manichėjų, Avestos (Pazendo) raštais. Dauguma šios kalbos paminklų – teologiniai, liturginiai, ortopraksiniai zoroastrizmo traktatai (dalis jų sukurta jau vid. persų kalbai išėjus iš oficialios vartosenos). Šią kalbą taip pat vartojo manichėjai, todėl yra išlikę III–IX a. manichėjų teologinių veikalų, himnų, homilijų. Taip pat į vid. persų kalbą nestoriečių išverstas siriškas psalmynas. Dar rasta monetų, antspaudų, įrašų papirusuose.

Chronologiškai skirtingų persų k. tarpsnių vardų palyginimas:

## Šaltiniai
Mandžiūrų kalba

**Mandžiūrų kalba** – nykstanti kalba, priklausanti Altajaus kalbų šeimos tungusų-mandžiūrų kalbų grupės mandžiūrų pogrupiui. Vartojama Šiaurės rytų Kinijos Mandžiūrijos regione gyvenančių mandžiūrų, kurių dauguma kalba kiniškai. Šios kalbos vartotojų XX a. pabaigoje buvo likę vos kelios dešimtys. Dabar keli tūkstančiai žmonių gali kalbėti mandžiūrų kalba kaip antrąja kalba, ją išmokę per valstybines pradinio ugdymo programas ar nemokamas suaugusiųjų pamokas klasėse ar internetu.

Kinijos universitetuose dėstoma mandžiūrų kalba dėl savo istorinės ir kultūrinės reikšmės turi panašų statusą, kaip ir lotynų kalba ar senosios graikų ir slavų kalbos Europos universitetuose.

Tai buvo oficiali džurdžėnų kilmės Dzinų dinastijos kalba 1115-1234 m., viena iš oficialių Čingų dinastijos 1644-1912 m. kalbų Kinijoje ir Vidinėje Azijoje. Kaip ir kitos iš Sibiro kilusios kalbos, ji yra agliutinacinė kalba, demonstruojanti ribotą balsių harmoniją. Ji daugiausia siejama su protėvių džurdžėnų kalba, nors yra daug skolinių žodžių iš mongolų ir kinų kalbų. Mandžiūrų raštu rašoma vertikaliai pagal mongolų rašto pavyzdį, iš viršaus į apačią ir iš kairės į dešinę. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Vikipedija mandžiūrų kalba
*
Jeruzalės „Tėve Mūsų” bažnyčia

**„Tėve Mūsų” bažnyčia** arba **Pater Noster bažnyčia** () – šiuo vardu vadinamos IV a. statytos ir dabar dalinai restauruotos bizantinės bažnyčios griuvėsiai, o taip pat netoliese veikiančio katalikų vienuolyno bažnyčia. Abu objektai išsidėstę Jeruzalės karmeličių vienuolyno teritorijoje, Alyvų kalno pietiniame šlaite. Vienuolynas pastatytas toje vietoje, kur, sutinkamai su tradicija, Jėzus Kristus savo mokinius išmokė „Tėve Mūsų” () maldos. Bažnyčia ir vienuolynas nuo 1901 m. yra eksteritorialūs ir yra Prancūzijos nuosavybė Šventojoje Žemėje.

## Aprašymas

Į vienuolyno sudėtį įeina IV–XIV a. stovėjusios bizantiškos bažnyčios išlikę elementai (laiptai, apsidė ir apatinė sienų dalis). Po šiuo pastatu yra grota su lotynišku užrašu virš įėjimo: „Spelunga in qua docebat Dominus apostolos in Monte Oliveti“ (). Prie senosios šventovės glaudžiasi 1868 m. iškilęs neogotikinis karmeličių vienuolynas, ant kurio sienų pritvirtintos keramikinės lentelės su maldos „Tėve Mūsų” tekstu maždaug 130–čia pasaulio kalbų. Kiek toliau stovi vienuolyno bažnyčia ir kiti statiniai, virš jų dominuoja gretimo *Viešpaties Dangun Žengimo stačiatikių vienuolyno* varpinė.

## Istorija
Šioje Eleono vietovėje ( – alyvmedžių giraitė) Romos imperijos imperatorius Konstantinas I įsakė pastatyti vad. *Kristaus Mokinių bažnyčią*, joje buvo palaidoti trylika Jeruzalės vyskupų ir patriarchų, tarp jų tokie garsūs krikščionybės veikėjai kaip Šv. Kirilas Jeruzalietis ar Jeruzalės patriarchas Modestas. Vėliau šventovė buvo kelis kartus nuniokota ir vėl atstatyta: 614 m. ją sudegino persai, 638 m. sugriovė arabai, o 1009 m. – kalifas Al-Hakim bi-Amr Allah. Kryžiuočiai 1152 m. bažnyčią atstatė, bet XII–XIV a. ji galutinai sunyko.

1856 m. šią teritoriją įsigijo Héloïse de la Tour d’Auvergne. Pagal architekto E. Viollet-le-Duca projektą ir padedant tėvui Alphonse Ratisbonne, 1868 m. buvo pastatytas karmeličių vienuolynas. Kunigaikštienė ne tik fundavo šią statybą, bet ir finansavo apylinkės archeologinius tyrimus, o vėliau teritoriją padovanojo Prancūzijai. 1874 m. dalis sklypo atiteko Afrikos misionierių draugijai. 1915–1927 m. dalinai buvo atkurta bizantiškų laikų bažnyčia.

## Išnašos

## Papildomam skaitymui
* Lionginas Virbalas SJ. *Šventoji Žemė* – Kaunas: Terra Publica, 2018, psl. 284–285 ISBN 978-609-473-100-6
Ahomų kalba

**Ahomų kalba** – mirusi kalba, labiausiai į vakarus nutolusi džuangų-tajų kalbų atšaka, kuria kalbėjo ahomų tauta. Ji įkūrė Ahomų karalystę ir valdė Brahmaputros upės slėnio dalis dabartinėje Asamo valstijoje Rytų Indijoje nuo XIII iki XVIII a. Ahomų kalbą karalystėje vartojo, kol XVII a. pradėjo įsigalėti asamų kalba. XVIII a. pradžioje jau nebuvo nė vieno šios kalbos kaip gimtosios vartotojo, nors yra šia kalba sukurtų išsamių rankraščių. Visiškai prarasta toninė kalbos sistema. Kalbą tik iš dalies dar žino nedidelė tradicinės ahomų religijos šventikų grupė, ir ji tenaudojama apeiginiams tikslams. Išlaiko kultūrinę reikšmę ir yra naudojama religinėms giesmėms ir literatūrai skaityti. Stengiamasi atgaivinti kalbą, remiantis esamų seserinių kalbų, ypač *Tai-Aiton* ir *Tai-Phake*, fonologija.

Kalba klasifikuojama į pietvakarių tajų kalbų šiaurės vakarų pogrupį dėl glaudžių giminystės ryšių su šanų, chamti kalbomis ir labiau nutolusia tajų kalba.

Nors kalba nebevartojama, išsamus 1795 m. ahomų  ir asamų kalbų leksikonas, žinomas kaip „Bar Amra“, yra išsaugojęs kalbos formą, kuria buvo kalbama Ahomo karalystės laikotarpiu. Ahomų kalba yra svarbi tajų kalbos studijose. Ji praktiškai nebuvo paveikta nei monų-khmerų, nei indoarijų kalbų, ir jos rašytiniai paminklai datuojami XIII a.

## Charakteristika

Ahomų kalba klasifikuojama kaip pietvakarių tajų kalba. Ji turi savo raštą. Ahomų kalbai būdingos tajų kalbų savybės, tokios kaip:
* žodžių tvarka: veiksnys-veiksmažodis-papildinys,
* tonalumas 
* monosilabizmas,
* kiekvienas skiemuo yra toninis ir prasideda priebalsiu ar priebalsių grupe; toliau eina balsis arba dvibalsis; galutinis priebalsis gali būti pridedamas, bet nėra būtinas,
* mažai inflekcijos,
* analitinė sintaksė.

Kalbant ir rašant ahomų kalba, daug kas priklauso nuo konteksto ir auditorijos interpretacijos. Galima praleisti keletą sakinio dalių; veiksmažodis ir būdvardžiai liks, tačiau kitų kalbos dalių, ypač įvardžių, galima atsisakyti. Veiksmažodžiai neturi laikų, o daiktavardžiai neturi daugiskaitos. Laiko tarpai gali būti identifikuojami prieveiksmiais, veiksmažodžių formomis ar pagalbiniais žodžiais, pateiktais prieš veiksmažodį.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* tadcassam.org Tai Ahom Development Council (TADC) 
*
Nisrochas

**Nisrochas** () – dievybė, minima Biblijoje, Senajame Testamente, kur teigiama, kad besimelsdamas šio dievo šventykloje buvo užmuštas Asirijos karalius Senacheribas. Nisrochas paminėtas 2 Karalių 19,37 ir Izaijo 37,38, nurodoma, kad Senacheribą kalaviju nužudė du jo sūnūs Adramelechas ir Sareceras. Vis dėlto tokia dievybė, be Biblijos, jokiuose kituose šaltiniuose nėra paliudyta. Nisrochas buvo bandomas sieti su Ninurta, tačiau teigiama, kad tokiai interpretacijai pagrindo nėra. Labiausiai tikėtina laikoma versija, kad vardas Nisrochas atsirado iš Nimrodo, įsivėlus perrašinėtojo klaidai.

Britų archeologas Austen Henry Layard XIX a. Kalache kasinėdamas Ašurnasirpalo II (IX a. pr. m. e.) rūmus aptiko nemažai bareljefų, vaizduojančių sparnuotą būtybę su erelio galva. Šią būtybę A. H. Layard, remdamasis Biblijos pasakojimu, pavadino Nisrochu. Visgi vėlesni archeologiniai tyrimai parodė, kad Senacheribo laikais šios būtybės rūmuose jau nebebuvo vaizduojamos. Dabar joms įvardinti paprastai vartojamas terminas *grifas-demonas*, nors kai kuriuose šiuolaikiniuose meno istorijos veikaluose dar pasitaiko ir terminas *Nisrochas*.

## Šaltiniai
Lemniečių kalba

**Lemniečių kalba** – išnykusi kalba, kuria buvo kalbama Egėjo jūros Lemno saloje (dab. Graikija) VI a. pr. m. e. Tai daugiausia patvirtina užrašas ant laidojimo stelos, aptiktos 1885 m. saloje netoli  Kaminijos kaimo. Užrašų fragmentai ant rastos vietinės keramikos rodo, kad šią kalbą vartojo vietos bendruomenė. 2009 m. Hefaistijos, pagrindinio senovės Lemno miesto, vietoje buvo pranešta apie naują atrastą užrašą. 

## Sąsajos

Lemniečių kalba iš esmės laikoma artima etruskų kalbai. Atėniečiams užkariaujant salą antroje VI a. pr. m. e. pusėje, lemniečių kalbą išstūmė senovės graikų kalbos Atikos dialektas. Naudotas senovės vakarų graikų raštas. Lemniečių užrašų abėcėlė panaši į archajišką variantą, vartotą etruskų kalbai užrašyti pietų Etrūrijoje. 

Ryšį tarp lemniečių ir etruskų kalbų tirėnų kalbų šeimoje pasiūlė vokiečių kalbininkas Helmutas Riksas dėl žodyno ir gramatikos panašumų. Morfologijoje, fonologijoje ir sintaksėje išaiškinta bendrų lemniečių, etruskų ir retų kalbų  bruožų. Kita vertus, leksinių atitikmenų nedaug dėl mažo retų ir lemniečių tekstų skaičiaus ir, visų pirma, dėl gilios senovės, kada šios kalbos atsiskyrė, nes skilimas turėjo įvykti dar prieš bronzos amžių. Lemniečių kalba galėjo patekti į Egėjo jūrą vėlyvojo bronzos amžiaus metu, kai Mikėnų valdovai verbavo samdinių grupes iš Sicilijos, Sardinijos ir įvairių Italijos pusiasalio dalių.

Buvo bandyta du kartus tikrąją teksto prasmę atskleisti lietuvių kalbos pagalba. Tai bandė atlikti Aleksandras Pridotkas ir G.Kleinschmidt. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* A Gloss of the Lemnian Inscription
* New Lemnian Inscription at R. Wallace' Rasenna blog
*
Retų kalba

**Retų kalba** (*Rhaetic*) − mirusi kalba, kuria buvo kalbama senovės Retijos regione Rytų Alpėse romėnų ir ankstesniais laikais. Išlikę trys šimtai rašytinių šaltinių, pateiktų dviem etruskų kalbos abėcėlės variantais šiaurės Italijoje, pietų Vokietijoje, rytų Šveicarijoje, Slovėnijoje ir vakarų Austrijoje.

Senovės retų kalba nėra tokia pati, kaip viena iš to paties Alpių regiono šiuolaikinių romanų kalbų, vadinamų retoromanų kalbomis, tačiau abi jos kartais yra vadinamos kaip *Rhaetian*. Manoma, kai retų gentis nukariavo romėnai, vėliau jos buvo stipriai romanizuotos.

Šia kalba Rytų Alpėse buvo kalbama V–I a. pr. m. e. į šiaurės vakarus nuo gimtosios venetų kalbos vartotojų arealo. Išlikę daug, bet labai trumpų rašytinių liudijimų, padarytų vienu iš šiaurės etruskų rašto variantų. Užrašai rodo žodžių ir gramatinių ypatybių buvimą, galbūt nurodantį ryšį su etruskų kalba. Tikėtina, kad artimiausia retų kalbai galėjo būti kamunų kalba (*Camunic*) – graikų istorikas Strabonas laikė kamunus tauta, panašia į retus.

Šiuolaikiniai tyrinėtojai pateikia prieštaringą retų kalbos klasifikaciją. Vieni ją su etruskų kalba priskyrė hipotetinių ikiindoeuropietiškų tirėnų kalbų grupei, galbūt paveiktai kaimyninių indoeuropiečių kalbų, kiti laiko gimininga ilyrų ir keltų kalboms. Didesnį palaikymą gauna tirėniška kilmė, nes išaiškinta panašumų retų, etruskų ir lemniečių kalbų morfologijoje, fonologijoje ir sintaksėje. Apie kamunų kalbą turima mažai žinių.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Rhaetic inscriptions
*
Gentis (antropologija)

**Gentis** () – antropologijoje tradicinėje visuomenėje bendruomenė, susijusi giminyste, religinėmis apeigomis, kalba ar teritorija.

Santvarka susiklostė paleolito, bronzos ir ankstyvojo geležies amžiaus laikotarpyje. Gentims nebūdinga didelė politinė, religinė, ekonominė specializacija. Dažniausiai pasižymi egalitariškumu. Verčiasi klajokline gyvulininkyste, medžiokle bei rankiojimu, žvejyba bei kapline-lydimine žemdirbyste. Dalijasi žeme, gyvuliais, sumedžiotu grobiu. Palaikomi egzogaminiai santykiai. Iš jų išsirutuliojo gimininės-gentinės, vėliau – teritorinės bendruomenės. Susidaro iš smulkesnių žmonių kuopų. Gyvena tame pačiame kaime arba jungiasi į stambesnius klanus, saistomus matrimonialiniais, patrimonialiniais giminystės ryšiais.

## Išnašos
Tarteziečių kalba

**Tarteziečių kalba** – mirusi (maždaug po V a. pr. m. e.) paleoispaninė kalba, kurios rašytinių paminklų randama Pirėnų pusiasalio pietvakariuose. Į šią teritoriją patenka pietų Portugalija (Algarvė ir pietinis Alentežas) bei pietvakarių Ispanija (pietinė Estremadūra ir vakarinė Andalūzija).

Turimi 95 užrašai šia kalba, iš kurių ilgiausiame yra 82 įskaitomi ženklai. Maždaug trečdalis jų rasta ankstyvojo geležies amžiaus nekropoliuose ar kitose geležies amžiaus laidojimo vietose, susijusiose su gausiais ir sudėtingais palaidojimais. Paprastai jie datuojami VII a. pr. m. e. ir išlieka seniausiais pietvakarių paleoispaninio rašto pavyzdžiais, kurių ženklai labiausiai primena konkrečias finikiečių rašto simbolių formas, datuojamas 825 m. pr. m. e. Penki iš užrašų, rastų ant stelų, įvardinti kaip vėlyvojo bronzos amžiaus raižiniai ant kario ginkluotės laidojimo laukų kultūroje.

Mokslininkų nuomone, tarteziečių kalba nėra priskirtina indoeuropiečių kalbų šeimai, tačiau tolesnė kalbos klasifikacija išlieka neaiški. Tarteziečiai, atrodo, pasiskolino daug vietovardžių iš kai kurių keltų ir (arba) kitų indoeuropiečių kalbų. Tačiau jos skiemenų struktūra yra visiškai nesuderinama su bet kurios indoeuropiečių kalbos fonologija ir daug labiau suderinama su vaskonų ir iberų kalbų fonologija. Nepaisant šio fonologinio suderinamumo, dėl duomenų trūkumo iki šiol neįmanoma paaiškinti ryšio su vaskonų ar iberų kalbomis.

Senovės miestas Tartesas  dabartinėje Andalūzijoje pirmą kartą paminėtas I tūkstantmečio pr. m. e. vidurio Senovės Graikijos ir Artimųjų Rytų rašytiniuose šaltinuose. Tarteso vieta tiksliai nežinoma, tačiau manoma, jog jis galėjo būti ties Huelva, Gvadalkivyro upės slėnyje, nors tarteziečiai savo veikla įtakojo platesnį regioną. Už Tarteso menamų ribų rasti senoviniai užrašai gali būti priskiriami arba atskirai kalbai, arba galbūt tarteziečių dialektui. Archeologinių kasinėjimų duomenys nurodo ties šia menama vietove gyvavus savitą kultūrą, finikiečių ir senovės graikų prekybos kolonijas. Rasti tarteziečių tekstai, išlikę daugelis toponimų byloja, kad Tarteso civilizacija žlugo graikams pralaimėjus Alalijos mūšį (apie 550–535 m. pr. m. e.) su kartaginiečiais ir pasitraukus iš Ispanijos pietinės dalies.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Detailed map of the Pre-Roman Peoples of Iberia (around 200 BC)
* Experts trying to decipher ancient language, ''International Herald Tribune'', March 1. 2009
Banda (antropologija)

**Banda** (; *orda*) – antropologijoje tradicinėje visuomenėje bendruomenė, sudaryta iš 25–150 individų, besiverčianti medžiokle bei rankiojimu, sudaro gentis. Susijusi giminystės ryšiais, turinti bendras religines apeigas. Pasižymi egalitariškumu.

Pirmykštėse žmonių ir hominidų bendruomenėse klostėsi kolektyvinio darbo įgūdžių, laimikio dorojimo ir valgymo tradicijos, poriniai egzogaminiai santykiai. Santvarka išsirutuliojo ankstyvajame (prieš 1,8 mln.–250 000 metų) ir viduriniajame (prieš 250 000–40 000 metų) paleolite, *[[Homo erectus]]*, neandertaliečių bandose.

## Išnašos
Alanzu

**Alanzu** – deivė huritų mitologijoje, vėliau įtraukta į hetitų panteoną. Svarbiausias Alanzu kulto centras buvo Kizuvatna.

Alanzu drauge su Tešubu, Hebate bei Šaruma pavaizduota Jazilikajos (šventovės greta istorinės hetitų sostinės Hatušo) uoloje išraižytuose reljefuose. Vaizduojama visa dievų šeima: Tešubas (dangaus ir audrų dievas) ir Hebatė (Deivė Motina) laikyti šios deivės tėvais, o Šaruma – broliu. Alanzu priklausė motinos Hebatės *kaluti* dievybių grupei. Dievybėms, priskirtoms kuriai nors *kaluti* grupei, būdavo aukojama drauge.

Su motina Hebate sudarė deivių diadą Hebatė-Alanzu.

## Šaltiniai
Apu

**Apu** (het. *Appu*) – hetitų mitologijos veikėjas, turtingas žmogus iš Lulu šalies Šudulo miesto. Teigiama, kad Apu mitą hetitai perėmė iš huritų. Išlikęs tekstas fragmentiškas.

Pasakojama, kad Apu nestigę turtų, tačiau jis buvęs nelaimingas, nes negalėjęs susilaukti vaikų. Apu nusprendęs kreiptis pagalbos į dievus ir paaukojęs Saulės dievui (huritų Šimigai) ėriuką. Tuomet Šimiga pasirodęs jaunuolio pavidalu ir pataręs Apu pasigerti bei pasimylėti su žmona. Iki tol Apu su žmona lovon guldavęsi apsirengę ir avėdami batus. Davęs patarimą, Saulės dievas nuvykęs pas audros dievą, greičiausiai tam, kad perduotų Apu troškimą susilaukti sūnaus. Tekstas nutrūksta, o toliau pasakojama, kad Apu žmona pagimdžiusi berniuką, kurį Apu pavadinęs Bloguoju. Kodėl buvo pasirinktas būtent toks vardas, pasakojime nėra nurodoma. Vėliau gimęs ir antras sūnus, vardu Gerasis. Berniukams užaugus, Blogasis pareikalavęs savosios tėvo turto dalies. Jam atitekusi didžioji turto dalis, o Gerajam – tik liesa, bergždžia karvė. Tuomet įsikišęs Saulės dievas ir grąžinęs Gerojo karvei vaisingumą. Paskesniame teksto fragmente pasakojama apie bylinėjimąsi tarp brolių.

## Šaltiniai
Tony Visconti

**Entonis Edvardas Viskontis** (*Anthony Edward Visconti*; g. 1944 m. balandžio 24 d.) – amerikiečių įrašų prodiuseris, muzikantas ir dainininkas. Nuo vėlyvųjų 1960-ųjų jis yra dirbęs su daugybe atlikėjų, bet daugiausiai bendradarbiavo su britų atlikėju David Bowie. Jiedu dirbo su pertraukomis nuo pat 1968 m. singlo „In the Heat of the Morning“ / „London Bye Ta-Ta“ iki 2016 m. „Blackstar“. Viskontis prodiusavo daugelį Bouvio albumų ir retkarčiais pats juose pasirodydavo. Viskončio įnašas į „Blackstar“ buvo pabrėžtas, kai albumas pelnė „Grammy“ apdovanojimą už „geriausią inžineriją“, o taip pat paminėtas už Angelique Kidjo albumo „Djin Djin“, pelniusio „Grammy“ už „geriausią šiuolaikinę muziką“, prodiusavimą.

## Nuorodos

* Oficiali internetinė svetainė
* Tony Visconti svetainėje Discogs
* Visconti Studio studijos puslapis
Mikėnų kalba

**Mikėnų kalba** – senovės Graikijos civilizacijos kalba, seniausia graikų kalbos forma, kuri buvo paplitusi žemyninėje Graikijoje ir Kretoje nuo XVI iki XI a. pr. m. e. prieš dorėnų invaziją. Mikėnų kalba išsaugota užrašų, padarytų linijinio B rašto forma, sukurta Kretoje anksčiau nei XIV a. pr. m. e. Dauguma šio rašto paminklų yra išsaugoti molinių lentelių pavidalu, rastų senoviniame Knoso mieste Kretos centre ir Pilase, esančiame Peloponeso pietvakariuose. Šio rašto molinių lentelių dar rasta pačiuose Mikėnuose, Tirinte, Tėbuose ir Chanijoje, vakarinėje Kretoje. Kalba buvo pavadinta senovės graikų polio Mikėnų vardu, kur buvo rasti pirmieji šio laikotarpio rūmai.

Lentelių įrašai ilgą laiką buvo neiššifruoti, buvo iškeliamos fantastiškiausios hipotezės dėl kalbos, kuria jos buvo parašytos, kol 1952 m. šio darbo neatliko Maiklas Ventrisas ir nebuvo įrodyta, kad lentelėse – ankstyvoji graikų kalbos forma. Šiuose tekstuose daugiausia pateikta ūkinio pobūdžio sąrašų ir aprašymų. Nepaisant to, įrašai suteikia daug informacijos apie Mikėnų kultūrą, egzistavusią iki vadinamųjų Graikijos tamsiųjų amžių. Vadinamasis „Kafkanijos akmenukas“, rastas netoli Olimpijos, datuojamas XVII a. pr. m. e., autentiškumo atveju galėtų būti seniausias mikėnų kalbos užrašas ir todėl seniausias graikų kalbos paminklas. Tačiau jis atrodo šiuolaikine klastote.

Linijinį B raštą sudaro apie 200 skiemenų ženklų ir logogramų. Mikėnų kalbos garsai nėra visiškai atvaizduojami. Iš esmės ribotas skiemenų skaičius turi reikšti daug didesnį skiemenų skaičių, kurį fonetine prasme geriau atspindėtų abėcėlės raidės. Rašto sistemoje yra maždaug 87 skiemenų ir daugiau nei 100 ideografinių ženklų. Šios ideogramos arba „žymintys“ ženklai simbolizuoja daiktus ar prekes. Jie neturi fonetinės vertės ir niekada nėra naudojami kaip žodiniai ženklai rašant sakinį. Daugelis ženklų yra tapatūs ar panašūs į esančius linijiniame A rašte, tačiau jame užkoduota dar nežinoma kalba ir neaišku, ar panašūs ženklai turėjo tas pačias fonetines reikšmes.

## Literatūra
* Chadwick, John. The Mycenaean World. – Cambridge UP, 1976. – ISBN 0521290376.
* Ventris, Michael and Chadwick, John. Documents in Mycenaean Greek. – 2nd ed. (1973). Cambridge UP, 1956. – ISBN 0521085586.

## Šaltiniai
Keltiberų kalba

**Keltiberų kalba** – mirusi kalba, priklausiusi keltų kalbų grupės žemyno keltų kalboms. Buvo vartojama keltiberų, gyvenusių Pirėnų (Iberijos) pusiasalyje, tarp Duero, Tacho, Chukaro ir Turijos upių ir Ebro upės. Keltiberai susiformavo vietos gyventojams iberams
sumišus su įsiveržusiais keltais.

Keltiberų kalba tiesiogiai paliudyta beveik 200 rašytinių paminklų, datuojamų II ir I a. pr. m. e., daugiausia keltiberų rašmenimis, tiesiogiai susijusių su šiaurės rytų Iberijos raštu, taip pat su lotynų abėcėle. Seniausi išlikę keltiberų užrašai yra išaiškinti ant trijų bronzinių plokščių, aptiktų Botoritos gyvenvietėje netoli Saragosos. Radiniai datuojami I a. pr. m. e., pavadinti Botoritos I, III ir IV plokštėmis (iš jų II – su lotynišku užrašu). Iberų pusiasalio šiaurės vakaruose buvo kalbama kita keltų kalba – galekų (*Gallaecian*) (dar vadinama šiaurės vakarų ispanų-keltų kalba), kuri buvo glaudžiai susijusi su keltiberų kalba.

Po Numantijos užėmimo 133 m. keltiberų romanizacija paspartėjo, jie pradėjo pereiti prie lotynų kalbos. Botoritos II plokštės tekstas jau visas yra lotyniškas, nors ten ir išsaugotos keltiberų onomastinės formulės. Grynai lotyniškuose užrašuose pastebimi keltiberiški elementai (pavyzdžiui,  Longeidoc**um** vietoj lotyniško Longidoc**orum** kilm. dgs.). Keltiberų romanizacijos laipsnį rodo faktas, kad romėnų poetas Marcialis, gimęs apie 40 m. Bilbilės mieste, matyt, buvo keltiberas. Vienas iš paskutiniųjų lotyniškų užrašų su keltiberų kalbos elementais yra datuojamas II a. viduriu.


Botorrita 1.jpg|I Botoritos plokštė (Saragosa)
Zaragoza - Museo - Grafito 01.jpg|Kita Botoritos plokštė (Saragosa)
Zaragoza - Museo - Bronce epigráfico.jpg|*Cortono* plokštelė, kilmė nežinoma
Bronce luzaga.jpg|Radinys iš Gvadalacharos
Tésera hospitalidad (Uxama).jpg|Žetonas (*tessera*) iš Sorijos


## Nuorodos

* Detailed map of the Pre-Roman Peoples of Iberia (around 200 BC)
* Celtic, Celtiberian - 2nd - 1st c. B.C. Examples of writing
*
Tirintas

**Tirintas** () – Senovės Graikijos miestas šiaurės rytų Peloponese. II tūkstantmečio pr. m. e. antrojoje pusėje buvo Mikėnų kultūros centras. Miestas buvo apgyvendintas achajų. Heraklio gimimo ir jo 12 žygdarbių atlikimo vieta.

2500–2000 m. pr. m. e. vietovėje pastatyta apvali iki 28 m skersmens tvirtovė. XIV–XIII a. pr. m. e. iškilo akropolis, 20 ha ploto miestas apjuostas 750 m ilgio, iki 7 m pločio sienomis (jų viduje buvo maisto ir ginklų sandėlių). XII a. pr. m. e. miestą nuniokojo dorėnai, apie 470 m. pr. m. e. visiškai sugriovė argiečiai.

## Galerija


Minoan frescos in the National Archaeological Museum in Athens 01.JPG|Tirinto rūmų freska
Tiryns_Tafel_XIII.jpg|Tirinto rūmų freska
Tiryns wall-painting fragments with a representation of a procession of women bearing offerings, from the later Tiryns palace, 14-13th century BC, National Archaeological Museum of Athens (14135136503).jpg|Tirinto rūmų freska


## Susiję pasaulio paveldo objektai
* : Archeologinė Trojos vietovė (1998)
* : Minojiniai rūmų centrai (2025)

## Išnašos
Riaumojantys keturiasdešimtieji

**Riaumojantys keturiasdešimtieji** () – stiprūs vakarų vėjai, pučiantys Pietų pusrutulyje tarp 40º ir 50º pietų platumos. Stiprius vėjus šiose platumose sukelia 3 priežastys: oras, plūstantis nuo pusiaujo link pietų ašigalio, Žemės sukimasis ir atviras vandenynas – šiose platumose, ypač Indijos vandenyne, beveik nėra didesnių sausumos plotų vėjui pristabdyti.

Burlaivių epochoje Riaumojantys keturiasdešimtieji buvo pagrindinė varomoji jėga Brauerio maršrutu į Nyderlandų Indiją (dabartinę Indoneziją) ir Australaziją plaukiantiems laivams. Šiais laikais jais naudojasi buriuotojai, dalyvaujantys varžybose, ar plaukiantys aplink pasaulį. Riaumojančių keturiasdešimtųjų ribos nėra pastovios, atskirais metų laikais jos gali pasislinkti keletu laipsnių į šiaurę (Pietų pusrutulio žiemą) ar pietus (Pietų pusrutulio vasarą). Panašios, bet dar stipresnės orų sąlygos labiau į pietus vadinamos Įsiutusiais penkiasdešimtaisiais () ir Spiegiančiais () arba Kaukiančiais šešiasdešimtaisiais ().

## Vėjų susidarymo mechanizmas

Šiltas oras ties pusiauju kyla į viršų ir yra stumiamas ašigalių kryptimi link pusiaujo plūstančių vėsesnių oro masių. Apie 30º pietų platumos oras pradeda vėsti ir leistis žemyn, tęsdamas savo judėjimą arčiau žemės iki 60º platumos, kur poliarinio sūkurio įtakoje vėl pakyla aukštyn. Žemės sukimosi veikiamos, šios oro masės tarp 30º ir 60º platumų pasuka rytų kryptimi ir sukelia stiprius vakarų vėjus. Skirtingai nei Šiaurės pusrutulyje, atviri vandenyno plotai piečiau 40º lygiagretės nesukuria šiems vėjams jokių kliūčių (išskyrus nedidelius Tasmanijos, Naujosios Zelandijos bei Pietų Amerikos žemyno pietinės dalies sausumų plotus).

## Panaudojimas buriavimui

Buriavimo epochoje laivai iš Europos į Ost Indiją (Indiją ir Pietryčių Aziją) ir Australaziją plaukdavo Atlanto vandenynu, už Gerosios Vilties kyšulio tęsdavo į pietus ir, pasinaudodami Riaumojančiais keturiasdešimtaisiais, pagreitindavo savo kelionę per Indijos vandenyną (Brauerio maršrutas). Pirmas, pasinaudojęs šiuo maršrutu, buvo olandų kapitonas Hendrikas Braueris () 1611 m., patyręs, jog kelionė iš Europos į Nyderlandų Indiją sutrumpėjo perpus, palyginus su iki tol naudotu musoniniu maršrutu Afrikos rytine pakrante. Atgal į Europą laivai grįždavo rytų kryptimi per Ramųjį vandenyną, aplink Horno kyšulį ir Pietų Amerikos rytine pakrante (Kliperių maršrutas). Burlaivių epochos jūreivių žargonu „sumažinti kelią į rytus“ () reiškė pasinaudoti Riaumojančiais keturiasdešimtaisiais, kad būtų greičiau pasiektas kelionės tikslas.

Šių laikų buriuotojai didesniam greičiui išvystyti taip pat naudojasi Riaumojančiais keturiasdešimtaisiais, ypač dalyvaujantys jachtų lenktynėse, ar siekiantys rekordų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* ABC Science, In Depth, Roaring forties (by Heather Catchpole)
Zborivas

**Zborivas** () – miestas vakarų Ukrainoje, Ternopilio srityje, ~35 km į šiaurės vakarus nuo Ternopilio, prie Strypos upės. Rajono centras. Maisto (vaisių, konservų) pramonė, statybinių medžiagų gamyba. Praeina Ternopilio–Lvovo plentas ir geležinkelis. Yra Švč. Mergelės Marijos cerkvė, didelis karių kapų kompleksas.

## Istorija
Nuo 1166 m. minima Verchostavo gyvenvietė. 1241 m. ją sunaikino totoriai. XV a. atsikūrė kaip Zborivas. 1649 m. šalia miesto vyko Zborivo mūšis tarp ATR ir Bogdano Chmelnyckio vadovaujamų kazokų bei totorių. 1917 m. čia vyko mūšis tarp Rusijos imperijos ir Austrijos–Vengrijos.

## Šaltiniai
Zvenigovas

**Zvenigovas** () – miestas Rusijoje, Marių Respublikos pietuose, Volgos (Kuibyševo tvenkinio) kairiajame krante, 90 km į pietus nuo Joškar Olos. Rajono centras. Į miestą veda Joškar Olos–Volžsko plento atšaka, yra prieplauka. Laivų statyba ir remontas, medienos apdirbimas, maisto (pieno) pramonė. Už 3 km nuo miesto yra šventoji giraitė.

## Istorija

Zvenigovas atsidaro XIX a. vid. kaip prieplauka Volgos pakrantėje. 1860 m. pastatytos garlaivių dirbtuvės. Miesto teisės suteiktos 1974 m.

## Šaltiniai
Zvenigorodas

**Zvenigorodas** () – miestas Rusijoje, Maskvos srityje, 30 km į vakarus nuo Maskvos, prie Maskvos upės, patenka į Odincovo miesto apygardą. Pro miestą eina Maskvos žiedinė automobilių magistralė, ateina priemiestinio geležinkelių tinklo atšaka. Siuvimo, maisto pramonė, muzikos instrumentų, kanceliarinių priemonių, žaislų, sportinio inventoriaus gamyba, turizmas (balneologinis kurortas, veikia sanatorijos, poilsio namai). Veikia istorijos, architektūros ir meno muziejus.

## Architektūra
Zvenigorodas garsėja savo sakralinės architektūros paveldu: Švč. Dievo Motinos Užmigimo soboras kremliuje (1399 m., su XV a. freskomis, kurias, kaip manoma, nutapė Andrejus Rubliovas), Savos Storoževiečio vienuolynas su Švč. Dievo Motinos Gimimo soboru (1407 m.), Švč. Trejybės (1652 m.), Kristaus Atsimainymo (1693 m.) cerkvės vienuolyno komplekse, Kristaus Gimimo (1805–1823 m.), Aleksandro Neviškio (1902 m., atstatyta 1990 m.) cerkvės. Miestui būdingas stačiakampis išplanavimas. Išlikę buvusio kremliaus sampilai, XIX a. dvarininkų rūmai (žymiausi – Vvedenskojės rūmai).

## Istorija
Zvenigorodas – vienas seniausių Pamaskvės miestų. Tvirtovės čia būta jau XII a. antroje pusėje. Tradiciškai manoma, kad Zvenigorodo tvirtovę 1152 m. įkūrė Jurijus Dolgorukis. Istoriniuose šaltiniuose pirmą kartą Zvenigorodas minimas 1336 m., 1339–1492 m. buvo dalinės Zvenigorodo kunigaikštystės, dažniausiai valdomos kurio nors iš Riurikaičių, sostinė. 1382 ir 1408 m. miestą nusiaubė totoriai. XV–XVI a. buvo dovanotas totoriams. 1618 m. Zvenigorodą užėmė Vladislovo Vazos vadovaujamos ATR pajėgos.

Vėliau Savos Storoževiečio vienuolynas buvo caro Aleksejaus Michailovičiaus užmiesčio rezidencija. 1781 m. Zvenigorodas gavo miesto teises, 1781–1929 m. buvo apskrities centras. XVIII a. pabaigoje–XIX a. įsteigta manufaktūrų, plėtota prekyba, XIX a. pagarsėjo muzikos instrumentų, daugiausia styginių, gamyba. Per II pasaulinį karą nacių Vokietijos kariuomenė 1941 m. lapkritį priartėjo prie Zvenigorodo, bet jo neužėmė.


Savvino-StorozhevskyMonastery DJI 0314.jpg|Savos Storoževiečio vienuolynas 
SavMon TsarPalace4.JPG|Buvę caro rūmai
Звенигород Усадьба Шереметева-Гудовича «Введенское».jpg|Vvedenskojės rūmai
Фреска Успенского собора на Городке 2.jpg|Švč. Dievo Motinos Užmigimo soboro freska
Звенигород Городок 1.jpg|Buvusio kremliaus vieta


## Šaltiniai
Lilu

***Lilu*** – demonų grupė Mesopotamijos mitologijoje. Sudarė tam tikrą demonų šeimą: būta vyriškojo *lilu* bei dviejų demonių – *lilitu* ir *ardat-lili*. Šie demonai buvo siejami su audringais vėjais. *Ardat-lili* gali turėti sąsajų su žydų mitologijoje sutinkama Lilita, paminėta Izaijo 34,14. Hebrajų kalbos *lilit* laikytinas skoliniu iš akadų *lilitu*, pastarasis savo ruožtu kilęs iš šumerų *lil*.

Šumerų epe „Gilgamešas, Enkidu ir požemio pasaulis“, datuojamame III tūkst. pr. m. e., minima demonė *ki-sikil-lil-la*. Pasakojama, kad deivė Inana pasodino medį, iš kurio vėliau ruošėsi pasidaryti sau sostą ir lovą. Medžiui užaugus, jo viršūnėje apsigyveno demonas Anzu, prie šaknų lizdą įsiruošė gyvatė, o kamiene irštvą įsirengė *ki-sikil-lil-la*. Gilgamešui užmušus gyvatę, Anzu ir demonė paspruko.

Tikėta, kad demoną *lilu* galima sutikti dykumose ir atvirose vietose, manyta, kad jis labiausiai puoląs nėščias moteris ir kūdikius. *Lilu* sietas su pietvakarių vėju. *Lilitu* buvo moteriškasis šio demono atitikmuo. Įsivaizduota, kad ji kaip vėjas galinti pasprukti iš namų pro langą, taip pat galinti skristi kaip paukštis. *Ardat-lili* reiškia „mergelė *lilu*“, ji neretai minima maginiuose tekstuose. Ši demonė buvo įsivaizduojama kaip mergelė, negebanti užmegzti santykių su vyrais ir dėl to juos puolanti (ypač jaunus vyrus). Kaip minima įrašuose, *lilitu* ir *ardat-lili*, neturėdamos vyrų, jų ieškančios, kad įviliotų į savo pinkles. Be to, jos galinčios patekti į vyrų namus pro langą.

Aptikta lentelė, vaizduojanti vilkę su skorpiono uodega, ji ruošiasi suryti jauną mergelę. Spėjama, kad šioje lentelėje gali būti pavaizduota *lilitu* arba *ardat-lili*.

## Šaltiniai
Užunguzės plynanukštė

**Užunguzės plynanukštė** – plynaukštė šiaurės Turkmėnistane, Karakumų dykumoje (Užunguzės Karakumuose). Aukštis iki 203 m. Pietuose Unguzo druskožemių dubuma skiria nuo likusių Karakumų.

Sudaryta iš smiltainio, molio ir smėlio nuogulų, suneštų senovinės Amudarjos vagos. Paviršius kalvotas. Vyrauja smėlio ir skaldos dykuma.

## Šaltiniai
Zbaražas

**Zbaražas** () – miestas vakarų Ukrainoje, Ternopilio srityje, ~15 km į šiaurės rytus nuo Ternopilio, prie Gniznos upės. Rajono centras. Maisto (cukraus, duonos, konditerijos) pramonė, gaminama tara. Geležinkelio stotis prie Ternopilio–Šepetivkos linijos, praeina Klaipėdos–Bresto–Odesos plentas. Miestas garsėja XVII a. Zbaražo pilimi, bernardinų vienuolynu, Viešpaties Atsimainymo cerkve, Švč. Mergelės Marijos Ėmimo Dangun katalikų bažnyčia, Kristaus Prisikėlimo cerkve.

## Istorija
Zbaražas minimas nuo 1211 m. (Haličo–Voluinės kronikoje). 1393 m. kunigaikštis Kaributas čia pastatydino pilį (slavų pilies vietoje). XV a. Zbaražo kunigaikščiai tapo vieni svarbiausių žemvaldžių Voluinėje. XV–XVI a. pilį sunaikino daugkartiniai totorių antpuoliai. 1631 m. pastatyta nauja pilis, mieste įsikūrė bernardinai. Chmelnickio sukilimo metu, 1649 m. liepos 10 - rugpjūčio 22 d. miestą nesėkmingai bandė užimti kazokai. Po I ATR padalijimo (1772 m.) miestas ir visas regionas atiteko Austrijai-Vengrijai, kurios Galicijos provincijos sudėtyje išbuvo iki 1918 m. Po Lenkijos-Ukrainos karo miestas ir visas regionas atiteko Lenkijai, kurioje buvo Ternopolio vaivadijos apskrities centru. Po SSRS įsiveržimo į Lenkiją buvo perduotas Ukrainos SSRS.

Iki XX a. vid. Zbaraže gyveno didelė žydų bendruomenė.


Ансамбль Збаразького замку (1).JPG|Zbaražo pilis
Збараж Воскресенська церква.jpg|Kristaus Prisikėlimo cerkvė
P1410840 вул. Б. Хмельницького, 10.jpg|B. Chmelnyckio gatvė


## Šaltiniai
Strunclaukiai

**Strunclaukiai** (, nuo 1938 m. *Strunzhof*) – buvęs dvaras Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 20 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 1,5 km į šiaurės vakarus nuo Šilėnų. Po Antrojo pasaulinio karo – Pobedino (Šilėnų) gyvenvietės dalis.

## Istorija

Minimi nuo 1778 m. 1785 m. buvo kulmiškasis dvaras su 2 ugniakurais, 1823 m. – kulmiškasis dvaras su 31 gyventoju. 1723-1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Šilėnų valsčiui. 1928 m. dvaras prijungtas prie Šilėnų kaimo bendruomenės. Tikintieji iki 1793 m. priklausė Viliūnų, vėliau – Šilėnų evangelikų liuteronų parapijai. Po Antrojo pasaulinio karo prijungti Pobedino (Šilėnų) gyvenvietei, vėliau išnyko.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Luvių kalba

**Luvių kalba** – mirusi indoeuropiečių kalba (ar kalbų grupė), II–I tūkstm. pr. m. e. vartota Mažojoje Azijoje, Luvijos krašte gyvenusių luvių. Kalba priskiriama savitai Anatolijos kalbų šeimai, kurios žymiausia narė yra hetitų kalba. Manoma, kad ji buvo glaudžiai susijusi su likų, karijų, miliečių ir lydų kalbomis, su kuriomis anksčiau sudarė bendrą prokalbę.

## Paplitimas
Luviai buvo viena gausiausių Hetitų imperijos tautų, valstybėje faktiškai buvo dvikalbystė. Imperijai ir hetitų kalbai išnykus, luviškai tebebuvo kalbama Anatolijoje maždaug iki VI a. pr. m. e., kol ją išstūmė graikų kalba.

Seniausi luvių rašytiniai paminklai užrašyti iš Babilonijos kilusiu dantiraščiu, kuris naudotas užrašyti ir hetitų kalbai. Dantiraštinių paminklų rasta daugiausia Hatušoje aptiktoje molinių lentelių bibliotekoje (tarp hetitiškų paminklų). Išskiriamos Kicuvatnos, Ištanuvos ir imperinė (Hatušos) tarmės. Vėliau luvių kalba pradėta užrašinėti hieroglifais. Šitokių įrašų randama įvairiose vietose pietų Turkijoje ir šiaurės Sirijoje. Rastuose įrašuose būdingas indoeuropietiškas žodynas, tačiau per hetitų kalbą pateko nemažai huritiškų skolinių. Daugiausia rasti apeiginiai tekstai, taip pat rasta laiškų, ūkinių tekstų.

## Gramatika

Žinoma, kad luvių kalba turėjo 2 gimines (gyvąją ir negyvąją), 2 skaičius, 6 linksnius.

## Pavyzdys
Teksto pavyzdys (iš Karatepės įrašo):
* *a+wa am-inza haliy-anza Adana+wann-inzi irh-inzi ladara-ha zina ipam-i tawiyan zin+pa+wa isatam-i tawiyan*.
* „Savo laikais aš praplėčiau Adanos žemes nuo čia į vakarus ir nuo čia į rytus“.
Baktrų kalba

**Baktrų kalba** (Αριαο = *Aryao*) – senovės iranėnų kalba, vartota Vidurinėje Azijoje, Baktrijos krašte. Tai buvo valstybinė Kušanų ir Eftalitų imperijų kalba. Ji priskiriama prie rytų iranėnų kalbų ir buvo gimininga sogdų, chorezmiečių, partų kalboms. Iš dabartinių kalbų jai artimiausia mundžanų kalba.

## Paplitimas
323 m. pr. m. e. Aleksandrui Makedoniečiui užėmus Baktriją, kaip aukštoji kalba paplito graikų. Vėliau tiek graikų-baktrų valstybėje, tiek įsiveržus skitams tebebuvo vartojama graikų kalba. Baktrų kalbą valstybine padarė tocharų kilmės Kušanų karalius Kaniška. Plečiantis Kušanų imperijai, kalba paplito po Vidurinę Aziją ir Šiaurės Indiją. Nuo III a. baktrų kalba patyrė vid. persų kalbos įtaką, nes apylinkėse įsigalėjo Sasanidai. Eftalitų valstybės laikais vyravo daugiakalbystė – baktrų kalba buvo vartojama podraug su vid. persų, šiaurės indoarijų kalbomis. VII a. Baktriją užkariavus arabams, kalbos reikšmė ėmė nykti. IX a. Točio slėnyje (šiaurės vakarų Pakistanas) įrašytas paskutinis žinomas įrašas baktrų kalba.

## Kalbos šaltiniai
Baktrų kalba buvo daugiausia užrašoma graikiškomis raidėmis (vienintelė iš visų indoiranėnų kalbų). Dėl fonetinių skirtumų buvo įvesta keletas naujų ženklų – Ϸ, ϸ (=š), Ͱ, ͱ (=h), raidės Ξ ir Ψ nenaudotos. Baktrų kalba paliudyta ant monetų, antspaudų, įrašų akmenyje, ja taip pat parašyta rankraščių, kitų dokumentų. Baktriškų įrašų randama daug kur Afganistane, taip pat Uzbekistane, šiaurės Pakistane, Rytų Turkestane (daugiausia budistiniai rankraščiai). Gaočange rastas baktriškas įrašas, užrašytas manichėjų raštu (siriškos kilmės). Vienas svarbiausių baktrų kalbos šaltinių – Rabatako įrašas, II a. sudarytas valdant Kaniškai.

## Kalbos pavyzdys
* […. ]νο βωγο στοργο κανηþκε κοþανο ραþτογο λαδειγo χοαζαοαργο βαγ[η]-ζνογο κιδι ασo νανα oδo ασo oισπoανo µι βαγανo ι þαoδανo αβoρδo κιδι ιωγo χþoνo νoβαστo σ(α)γωνδι βαγανo σινδαδo oτηια ι ιωναγγo oασo oζoαστo ταδηια αριαo.
* *[….]no bōgo storgo kanēške košan raštog lādeigo xoazaoargo bag[ē]znogo kidi aso Nana odo aso oispoan mi bagano i šaodano abordo kidi iōg xšono nobasto s(a)gōndi bagano sindado otēia i iōnaggo oaso ozoasto tadēia ariao*.
* "[…. ] didžio išgelbėjimo, Kaniška Kušanas, teisusis, teisingasis, patvaldys, Viešpats, vertas pagarbinimo, iš Nanos iš iš visų dievų gavęs karališką titulą, įvesdintas į sostą pirmais metais, kai dievai buvo palankūs, ir jis padėjo (šalin) graikų kalbą, tada išdėstė arijiškai. "

## Šaltiniai
Žvirgalis

**Žvirgalis** (, nuo 1938 m. *Feldfließ*) arba ***Galka*** () – upė Rusijoje, Kaliningrado srityje, (Krasnoznamensko rajone); Šešupės baseine, Alksnupės kairysis intakas.

Prasideda laukuose buvusio Kišų kaimo apylinkėse, teka šiaurės vakarų kryptimi pro Ramoniškius (Leskovą) ir Lazdynėlius (Mičiuriną). Ties Rukais įteka į Alksnupę 4 km nuo jos žiočių. Vagos plotis 5 m, gylis 1,5–1,7 m, srovės greitis 0,2 m/s.

Intakai: Laukupė (dešinysis, įteka ties buvusiu Snapų dvaru) ir Maurupė (, kairysis, įteka ties Rukais). 

## Šaltiniai
*Žvirgalis. Mažosios Lietuvos enciklopedija, T.4 (Rahn-Žvižežeris). Vilnius, Mažosios Lietuvos fondas, Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2009
*Karte des Deutschen Reiches 1893, David Rumsey Map Collection
Ilaba

**Ilaba** – karo dievas Mesopotamijos mitologijoje. Didžiausią svarbą dievybės kultas įgavo Akado imperijos laikotarpiu, Ilaba laikytas asmeniniu Akado karalių dievu. Aptikta šiuo laikotarpiu datuojamų cilindrinių antspaudų su Ilabos vardu. Babilone būta šio dievo šventyklos.

Karaliaus Sargono įraše Ilaba, asmeninis valdovo dievas, tapatinamas su Zababa. Minima, kad Ilabos vėzdo galia padėjusi Sargonui įveikti Uruką. Žlugus Akado imperijai, nunyko ir Ilabos kultas, dievybė minima tik kelete įrašų. Apie 1600 m. pr. m. e. Ilabos kultas dar buvo paplitęs Maryje tarp amoritų. Teigiama, jog Ugarito dievų sąrašuose minimas *ilib* gali reikšti Ilabą, tačiau tas pats žodis *ilib* buvo vartojamas ir bendresne reikšme (pvz., Akchato epe *ilib* įvardijamas šeimos dievas). Ilaba paminėtas *[[kudurru]]* akmens, datuojamo VIII a. pr. m. e., įraše. Viename aiškinamajame babiloniečių astronominiame tekste Akėčių žvaigždynas įvardijamas „Ilabos ginklu“.

Ikonografijoje Ilaba nėra vaizduojamas. Vis dėlto būta bandymų Ilabą sieti su vadinamąja „figūra su vėzdu“.

Pats vardas *Ilaba* sudarytas iš akadų kalbos žodžių, reiškiančių „dievas“ ir „tėvas“.

## Šaltiniai
Senovės makedonų kalba

**Senovės makedonų kalba** – senovės makedonų kalba arba senovės graikų kalbos tarmė, ar atskira helėnų kalba, kuri buvo vartojama Makedonijos karalystėje 1-ajame tūkstantmetyje pr. m. e., priklausiusi indoeuropiečių kalbų šeimai. Palaipsniui nunyko IV a. pr. m. e., išstumta makedoniečių aukštuomenėje paplitusios atikinės graikų kalbos tarmės, tapusios bendrinės *koine* graikų kalbos pagrindu, helenizmo laikotarpio *[[lingua franca]]*.

Makedonijoje surasti vieši ir privatūs šios kalbos užrašai rodo, kad senovės Makedonijoje nebuvo raštijos kita kalba, išskyrus senovės graikų. Naujausi epigrafiniai atradimai Graikijos Makedonijos regione, pavyzdžiui, Peloje rasta maginė *katadesmos* lentelė, parodo, kad senovės makedonų kalba galėjo būti šiaurės vakarų senovės graikų kalbos atmaina. Pasak kito lingvistinio įrodymo, literatūrinė kalba buvo senovės graikų, tačiau prastakalbė buvo atskira kalba, nors ir glaudžiai susijusi.

Dėl fragmentiškų šios kalbos ar tarmės šaltinių patvirtinimo vyrauja įvairios interpretacijos siūlant filogenetines makedonų kalbos klasifikacijas. Iš archeologų aptiktų maždaug 6300 Makedonijos laikotarpio užrašų apie 99 % buvo parašyti graikų kalba, naudojant graikų abėcėlę. Pelos *katadesmos* lentelė, parašyta savita dorėnų graikų tarme, datuota nuo IV a. vidurio ik IV a. pradžios pr. m. e. buvo argumentas, kad senovės makedonų kalba buvo šiaurės vakarų graikų kalbos tarmė iš dorėnų tarmių grupės.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* The speech of the ancient Macedonians, in the light of recent epigraphic discoveries
* Greek Inscriptions from ancient Macedonia