open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vasilijus Vereščiaginas

**Vasilijus Vereščiaginas** (, 1842–1904 m.) – XIX a. Rusijos tapytojas, pagarsėjęs karo tematikos kūriniais.

## Biografija
Vasilijus Vereščiaginas gimė 1842 m spalio 26 d. Čerepovece, netoli Vologdos. 1850−1852 m. jis mokėsi Aleksandro kadetų karinėje mokykloje Carskoje Selo, 1853−1860 m. − karinio jūrų laivyno mokykloje Sankt Peterburge. Nuo 1858 m. lankė piešimo klases, 1860 m. įstojo į Imperatoriškąją dailės akademiją, kur mokėsi vadovaujamas A. Markovo, vėliau − A. Beidemano iki 1863 m. Jo istorinis paveikslas „Penelopės jaunikių nužudymas“ laimėjo mažąjį sidabro medalį. 1861 m. V. Vereščiaginas keliavo į Kaukazą, 1864 m. − į Paryžių, kuriame lankė Ž. L. Žeromo klasę. 1867−68 m. dalyvavo su Rusijos kariuomene kampanijoje Turkestane. 1874 m. jam buvo pasiūlyta profesoriaus vieta Sankt Peterburgo dailės akademijoje, tačiau V. Vereščiaginas jos atsisakė. Balkanuose dailininkas stebėjo karo veiksmus tarp Rusijos ir Turkijos. 1879−1880 m. dailininkas keliavo po Europą, pristatinėjo savo kūrybą. 

V. Vereščiaginas visų pirma pagarsėjo karo tematikos paveikslų serijomis. Taip pat tapė peizažus ir portretus. Jo kūryboje ryškūs orientalistiniai motyvai. Dailininkas daug keliavo, kūrė kelionėse po Rusiją, Europą, Vidurio Rytus, Indiją, JAV ir Japoniją. Paskutinį gyvenimo dešimtmetį dailininkas buvo plačiai žinomas pasaulyje, 1901 m. buvo tarp pasiūlytų kandidatų Nobelio taikos premijai gauti. Vasilijus Vereščiaginas žuvo 1904 m. balandžio 13 d., kai linijinis karo laivas „Petropavlovsk“ užplaukė ant japonų minų Port Artūro įlankoje (dabar Luišunis, Kinija) Japonijos-Rusijos karo metu. Garsiausiu jo paveikslu minima „Karo apoteozė“ (1871).

## Darbų galerija
* V. Vereščiagino kūriniai chronologine tvarka


Богатый киргизский охотник с соколом.jpg| „Turtingas kirgizų medžiotojas su sakalu“, 1871 m., Tretjakovo galerija
Vasily Vereshchagin - Апофеоз войны - Google Art Project.jpg| „Karo apoteozė“, 1871 m., Tretjakovo galerija
1878 Vereshchagin Schlachtfeld am Schipkapass anagoria.JPG| „Karo laukas Šipkos perėjoje“, 1878 m., Tretjakovo galerija
Vasily Vereshchagin (Russian, 1842-1904). The Road of the War Prisoners, 1878-1879.jpg| „Karo belaisvių kelias“, 1878−79 m., Bruklino muziejus, Niujorkas
Napoleon near Borodino (Vereshchagin) FRAME.jpg| „Napoleonas prie Borodino“, 1897 m., Maskvos valstybinis istorijos muziejus


## Šaltiniai

* Tretjakovo galerija 
* Encyclopaedia Britannica
Korsikiečiai

**Korsikiečiai** (, kors. *Corsi*) − Europos tauta, gyvenanti Viduržemio jūros saloje Korsikoje, priklausančioje Prancūzijai. Saloje yra 322 tūkst. gyventojų (2013), iš kurių 56,3 proc. save laiko vietinės kilmės, 28,6 proc.– kilę iš žemyninės Prancūzijos. Apie 14,8 proc gyventojų yra imigrantai, dažniausiai atvykę iš Magribo šalių. Tikintieji − daugiausiai katalikai. Dauguma korsikiečių kalnuoto kraštovaizdžio saloje dirba turizmo ir žemės ūkio (vynuogynai, citrusiniai vaisiai, alyvmedžiai) srityje, taip pat verčiasi žvejyba, gyvulininkyste (ožkos, avys).

Korsikoje oficiali kalba yra prancūzų kalba, o korsikiečių kalba turi regioninės kalbos statusą, naudojama buityje, tačiau ją vartojančių mažėja. Ji gimininga italų kalbos Toskanos dialektui. 

Žymiausias korsikietis – imperatorius Napoleonas Bonapartas.

## Istorija

Senovėje Korsika buvo užkariauta kartaginiečių, graikų, etruskų, vėliau su Sardinija buvo viena iš Romos provincijų. Po Romos imperijos valdymo, saloje šeimininkavo vandalai, vizigotai, saracėnai, lombardai. Vėliau salą užkariavo frankai, genujiečiai. Nuo 1768 m. salą ėmė valdyti Prancūzija, valdžia vykdė vietos gyventojų asimiliacijos politiką.

Korsikiečiai garsėjo kraujo keršto konfliktais (vendetomis), klestinčia mafija, giminių klanų karais. 

Korsikoje nacionalistiniai judėjimai siekia salos autonomijos, bet didesnė dalis korsikiečių salos atsiskyrimui nuo Prancūzijos nepritaria.

## Kultūroje

* L'Enquête Corse („Korsikietis“), 2004 m. kino filmas

## Šaltiniai
Sietuvos

**Sietuvos** arba ***Sietuva*** – upelis Žemaitijoje, Šilalės ir Telšių rajonuose, Varnių regioniniame parke; jungia Paršežerio ir Lūksto ežerus. Upelis priklauso Virvytės baseinui ir gali būti laikomas Virvytės vandentakio (Raudis–Sietuvos–Varnelė–Virvytė) dalimi. Teka iš pietų į šiaurę labai pelkėtomis vietomis (pro Paršežerio, Švedų prūdo, Sietuvos pelkes). Vaga vinguriuota, neaiški, nežymiais krantais, turi daug protakų ir atšakų.

Intakas – Garduva (kairysis).

Aplink Sietuvas ir pelkynes įsikūrę Burbiškių, Reistrų, Dargių, Čepaičių kaimai. Upę kerta bent nuo XIV a. išlikusi Sietuvos kūlgrinda.

Upėvardis *Siẽtuvos* kilęs nuo žodžio *sietuva* („gili upės, ežero vieta, duburys“).

## Šaltiniai
Kornai

**Kornai** (, kor. *Kernowyon*) – keltų kilmės tautinė grupė Didžiojoje Britanijoje, tradiciškai gyvenanti Pietvakarių Anglijoje, Kornvalio grafystėje. Kornai nesitapatina su anglais, jie kildina save iš senovės britų, kurie dar iki Romos užkariavimo buvo įsikūrę salos centrinėje ir pietinėje dalyse.

Šiandien kornai nebevartoja kornų kalbos, nes ją išstūmė anglų kalba. Senieji Kornvalio gyventojai kalbėjo keltų kalbų grupės kornų kalba. Kornvalis viduramžiais buvo svarbus kalnakasybos pramonės centras. 

## Nuorodos

* Kornų kultūros svetainė
Justinas Narbutas

**Justinas Narbutas** (, 1773 arba 1776–1845 m., Vilnius) – Lenkijos-Lietuvos valstybės istorijos tyrimo autorius. Pulkininkas, Kosciuškos sukilimo dalyvis.

Palaidotas Vilniuje, Rasų kapinėse.

## Išnašos
Vladislovas Jelskis

**Vladislovas Jelskis** (apie 1700 – 1762) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas. Pinsko seniūnas, pulkininkas. 

## Biografija
Lietuvos bajorų Jelskių giminės atstovas, herbo „Pielesz“ savininkas.

1756 metais kartu su Valkavislo seniūnu Jonu Masalskiu buvo pasiuntiniu į seimą nuo Gardino pavieto. 
## Šeima
Santuokoje su Elena Bžostovska turėjo sūnus: Juozapą, Pranciškų, Stanislovą, Konstantiną 

## Literatūra
* Энцыклапедыя гісторыі Беларусі. У 6 т. Т. 3: Гімназіі – Кадэнцыя / Беларус. Энцыкл.; Рэдкал.: Г. П. Пашкоў (гал. рэд.) і інш.; Маст. Э. Э. Жакевіч. – Мн.: БелЭн, 1996. – 527 с.: іл. ISBN 985-11-0041-2.

be-x-old:Уладзіслаў Ельскі
Amžinai kartu

**Amžinai kartu** () – režisierės Linos Lužytės 2016 m. sukurtas vaidybinis filmas apie nuolatines moters pastangas sukurti idealią šeimą ir neprarasti savojo „aš“. Pasaulinė filmo premjera įvyko Karlovy Varų kino festivalyje. Filmas dalyvavo „East of the West“ konkursinėje programoje. Filmo premjera Lietuvoje – 2016 m. sausio 20 d.

## Siužetas

Moteris realizuoja save, kurdama tobulos šeimos iliuziją. Jos vyras ją vis iš naujo sugriauna – rizikinga kaskadininko profesija nėra moters vizijos dalis. Nebylūs konfliktai baigiasi dukros pabėgimu – policijoje ji pasako, kad neturi tėvų. Ar įmanoma būti kartu, jei vienintelis kelias – pabėgti?

## Kūrybinė grupė

* Režisierė – Lina Lužytė
* Operatorius – Oleg Mutu
* Kostiumų dailininkas – Kęstas Rimdžius
* Vaidina – Gabija Jaraminaitė, Dainius Gavenonis, Giedrius Savickas
* Prodiuserė – Dagnė Vildžiūnaitė

## Įvertinimas

Filmas atrinktas į 2016 m. Karlovi Varų kino festivalio (Čekija) „East of the West“ konkursinę programą..

Filmas buvo nominuotas devyniose apdovanojimų „Sidabrinė gervė 2017“ kategorijose, filme vaidinusi aktorė Gabija Jaraminaitė apdovanojimuose pripažinta geriausia metų aktore.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficialus filmo Facebook puslapis
* Po lietuviško filmo „Amžinai kartu“ pasaulinės premjeros – puikūs vertinimai
* Trumpasis filmo anonsas
Google Scholar

„**Google Scholar**“ – „Google“ bendrovės mokslinės informacijos paieškos sistema. Joje galima rasti recenzuotus darbus, disertacijas, knygas, santraukas ir kitą mokslinę literatūrą įvairiose mokslinio tyrimo srityse.

Kad turinys būtų indeksuojamas „Google Scholar“, jis turi atitikti tam tikrus nurodytus kriterijus. „Google Scholar“ algoritmas atsižvelgia į dokumento tekstą, ypač jo pavadinimą, taip pat svarbus yra citatų skaičių, leidinio kokybė bei pats teksto autorius, iš kurių svarbiausias kriterijus yra citatų skaičius. Todėl pirmame paieškos sistemos puslapyje randami labiausiai cituojami dokumentai.

## Šaltiniai
DeepDyve

**„DeepDyve“** – komercinė mokslinių straipsnių biblioteka skirta įmonių mokslininkams ir kt. neturintiems priėjimo prie universiteto bibliotekos. 

2008 m. bendrovė pradėjo savo veiklą siūlydama nuodugnesnės paieškos paslaugas, tačiau 2010 m. pasiūlė rinkai prieigą prie vieno straipsnio už 99¢ centus, o nuo 2013 m. pradėjo teikti tik prenumeratos paslaugas.

„DeepDyve“ turi 1 milijoną prenumeratorių. Bibliotekoje yra daugiau nei 12 milijonų mokslinių straipsnių iš 10 000 mokslinių žurnalų. Taip pat yra 20 000 tūkstančių mokslinių knygų.

## Išnašos
Kahala

**Kahala** () – keturioliktas pagal dydį ežeras Estijoje. Telkšo Harju apskrityje, 5 km į šiaurės rytus nuo Kūsalu, Lahemos nacionalinio parko teritorijoje.

Ežero paviršiaus plotas 3,452 km², baseino – 16,4 km². Forma primena skritulį, vanduo pasikeičia kartą per metus. Didžiąją dalį pakrantės užima pievos, o dugną dengia vidutiniškai 2 m storio sapropelio sluoksnis, kai kur siekiantis ir 7,5 m.

Ežere gausu zooplanktono, veisiasi lydekos, ešeriai, lynai, vėgėlės, sidabriniai karosai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Estų liaudies pasaka apie Kahalos ežerą (estų k.)
Lois Lowry

**Lois Lowry** (g. 1937 m. kovo 20 d. Honolulu, Havajuose, JAV) – vaikų ir paauglių rašytoja. Parašė daugiau nei 30 kūrinių, iš jų žymiausi – „Suskaičiuotos žvaigždės“ (, 1989 m.) ir „Siuntėjas“ (, 1993 m.).

Lois Lowry pelnė ne vieną prestižinį apdovanojimą, o 2000 m. buvo nominuota Hanso Kristiano Anderseno medaliui.

## Biografija

Būsimoji rašytoja gimė 1937 m. Jos tėvas buvo karo gydytojas, todėl šeimai dažnai teko keisti gyvenamąją vietą: apsistota Havajuose, Niujorke, Pensilvanijos valstijoje, Tokijuje ir kt. Rašytoja teigia, jog vaikystėje buvo gana uždara, gyveno fantazijų pasaulyje.

Būdama devyniolikos metų ištekėjo, susilaukė keturių vaikų. Su savo vyru, karinių jūrų pajėgų pareigūnu, taip pat daug keliavo. Baigė Pietų Meino universitetą. 1977 m. išsiskyrė ir apsigyveno kalnuose. Tais pačiais metais buvo išleista pirmoji Lois Lowry knyga „Vasara mirti“ ().

## Kūryba

Rašytoja nevengia sudėtingų, aštrių temų. Pavyzdžiui, knygoje „Suskaičiuotos žvaigždės“ pasakojama apie holokaustą, o „Siuntėjuje“ – apie tobulai sutvarkytą ateities visuomenę, kurioje nebėra skausmo, tyrų jausmų, visi žmonės – suvienodinti.

Lois Lowry yra sukūrusi tris knygų serijas: apie mergaitę Anastaziją Krupnik (9 dalys), jos brolį Semą (3 dalys) ir apie Teitų šeimą (3 dalys). Rašytoja atsižvelgia į skaitytojų pastabas ir pageidavimus. Pavyzdžiui, antrosios knygų serijos herojus Semas Krupnikas iš pradžių egzistavo tik knygose apie savo sesutę Anastaziją, tačiau skaitytojams jis taip patiko, kad rašytoja sukūrė jam skirtą seriją.

Lietuviškai išleistos dvi rašytojos knygos: „Siuntėjas“ (vert. Viltaras Alksnėnas, 2003 m.) ir „Suskaičiuotos žvaigždės“ (vert. Sigitas Parulskis, 2015 m.).

## Nuorodos
* L. Lowry asmeninis puslapis
* Apie L. Lowry ir jos knygą „Siuntėjas“ 
* Knygos „Siuntėjas“ ištrauka (lietuvių k.) 
* Interviu su L. Lowry
Endla

**Endla** () – aštuonioliktas pagal dydį ir daugiausia salų turintis ežeras Estijoje. Telkšo Jegevos apskrityje, Endlos rezervato teritorijoje.

Vandens paviršiaus plotas 2,821 km², baseino – 433 km². Ežere yra 34 salos, kurių bendras plotas lygus 0,3849 km². Endlos ilgis siekia 2,3 km, o plotis – 2 km. Vanduo pasikeičia 31-ą kartą per metus. Krantai daugiausia dumblėti, tačiau rytuose ties Jutos akmeniu pakrantė smėlėta.

Ežere veisiasi kuojos, ešeriai, lydekos, lynai, meknės, pūgžliai, vėgėlės, aukšlės. Šalia lizdus suka kirai, upinės žuvėdros, didžiosios, kuoduotosios ir šaukštasnapės antys, rudagalvės ir dryžagalvės kryklės, juodakakliai narai ir kiti vandens paukščiai.

## Šaltiniai
Academia

**„Academia“** – mokslininkų socialinis tinklas. 2016 m. duomenimis, turėjo 40 milijonų užsiregistravusių vartotojų.

Kadangi „Academia“ kiekvienam norinčiam leidžia laisvai užsiregistruoti prie tinklo, pastarasis pasižymi kur kas didesniu užsiregistravių naudotojų skaičiumi. Nepaisant to, „ResearchGate“ turi dvigubai daugiau aktyvių mokslininkų prisijungusių prie tinklo.

Richard Price, bendrovės vadovas ir įkūrėjas spėja, jog pasaulyje yra apie 6 milijonai akademikų ir 11 milijonų studentų, baigusių podiplomines studijas. Taigi, didžioji dalis šio tinklo vartotojų klaidingai vadinami „akademikais“.

Nuo 2008 m. pritraukė $17,7 milijonus iš rizikos kapitalo fondų.

## Išnašos
Going Back

**Going Back** – aštuntasis studijinis britų atlikėjo bei dainų autoriaus Phil Collins albumas, išleistas 2010 m. rugsėjo 13 d. Tai – pirmasis atlikėjo solinis albumas per aštuonerius metus, nuo 2002 m. išleisto „Testify“. „Going Back“ skambantys kūriniai yra septintojo dešimtmečio soul bei R&B muzikos standartų koveriai. Collins planavo, jog albumas bus paskutinis jo įrašas ir 2011 m. paskelbė baigiantis muzikinę karjerą. Tačiau 2015 m. jis grįžo, o 2016 m. birželį albumas buvo perleistas su papildomis dainomis.

Nepaisant vidutiniškų kritikų įvertinimų, „Going Back“ pasiekė pirmąją vietą Jungtinės Karalystės albumų reitinge, tapdamas pirmuoju atlikėjo albumu per dvylika metų, pasiekusiu reitingo viršūnę.

## Dainų sąrašas

## Išnašos
Veisjervas

**Veisjervas** () – aštuntas pagal dydį ežeras Estijoje. Telkšo Viljandžio apskrityje, 10 km į rytus nuo Karksi Nujos. Pietuose ribojasi su Rubinos rezervatu, Ehnės upe jungiasi su Vertsjervu.

Vandens paviršiaus plotas 4,811 km², baseino – 26,1 km². Ežero ilgis siekia 3450 m, plotis – 1760 m, dugną dengia 4,5 m storio dumblo sluoksnis. Vanduo pasikeičia kartą per metus.

Ežere veisiasi kuojos, pūgžliai, ešeriai, lynai, karšiai, lydekos, karosai, unguriai.

## Šaltiniai
Jegoras Strojevas

**Jegoras Strojevas** (, g. 1937 m. vasario 25 d. Oriolo srityje) – tarybinis ir rusų politikas bei valstybės veikėjas, buvęs Rusijos Federacijos tarybos (RFT) pirmininkas (1996–2001 m.) bei Oriolo srities gubernatorius (1996–2009 m.).

## Biografija
Baigęs mokyklą J. Strojevas dirbo kolūkyje, 1960 m. neakivaizdžiai baigė agronomijos-sodininkystės studijas Mičiurinsko vaisių ir daržovių pramonės institute.

Dirbo propagandinį darbą TSKP struktūrose, 1970–1973 m. vadovavo Oriolo srities Pokrovsko rajono LDT vykdomajam komitetui bei rajono komunistams. 1973–1984 m. buvo TSKP Oriolo srities komiteto sekretorius, atsakingas už žemės ūkį.

1984–1985 m. – TSKP CK instruktorius, vėliau iki 1989 m. – TSKP Oriolo srities komiteto pirmasis sekretorius.

Nuo 1986 m. buvo TSKP CK narys, 1989–1991 m. – TSKP CK sekretorius žemės ūkio politikai, TSKP CK Politinio biuro narys. 1991 rugpjūčio pučo metu atsisakė pripažinti GKČP. Vėliau vadovavo veislininkystės mokslinio tyrimo institutui, 1991–1993 m. buvo RF konstitucijos kūrimo komisijos narys.

1993 m. grįžo į politiką, vadovavo Oriolo srities administracijai, nuo 1996 iki 2009 m. – šios srities gubernatorius.

1996 m. sausio mėn. išrinktas Rusijos Federacijos tarybos pirmininku, buvo NVS šalių tarpparlamentinės asamblėjos pirmininkas. 2001 m. gruodžio mėn. pakeitus RFT formavimo tvarką, neteko RFT pirmininko pareigų (jam suteiktas „Garbės pirmininko“ titulas).

Nuo 2009 m. kovo mėn. iki 2014 m. rugsėjo mėn. – RFT narys nuo Oriolo srities.

J. Strojevas yra ekonomikos mokslų daktaras (1994 m.), Rusijos agrarinių mokslų akademijos tikrasis narys (nuo 1997 m.), Rusijos mokslų akademijos akademikas (nuo 2013 m.).

## Šaltiniai

|-

|-
Šorai

**Šorai** (šor. *шор-кижи, татар-кижи, тадар-кижи, татар, тадар*) – tiurkų grupės tauta, gyvenanti pietvakarių Sibire, daugiausia Kemerovo srityje.

XVII–XVIII a. dokumentuose šorus vadino Kuznecko totoriais (*кузнецкие татары*), Kondomos totoriais (*кондомские татары*), Mras–Su totoriais (*мрасские татары*). Šorai praktikavo šamanizmą, o daug vėliau tapo stačiatikiais.

Šorai įsikūrę Tomės upės baseine, prie Kondomos ir Mras-Su upių. Tai istorinis Kalnų Šorijos (*Горная Шория*) regionas. Taip pat jie gyvena Chakasijoje, Altajaus Respublikoje. 2002 m. gyventojų surašymo duomenimis, Rusijoje gyveno 13 975 šorai. Vartoja tiurkų kalbų šeimos šorų kalbą.

Šorų tauta susiformavo maišantis gretimoms tiurkų, ugrų, samojedų, ketų gentims. Jų kultūra ir šaknys panašios kaip ir šiaurės altajiečių, kai kurių chakasų etninių grupių. Šorai yra Uralo ir Pietų Sibiro mažųjų rasių atstovai. Dažniausiai vertėsi medžiokle, žvejyba, primityvia žemdirbyste, kedrų riešutų rinkimu. Šorų gyvenime svarbūs buvo ir kalvininkystė, geležies rūdos kasyba ir lydymas (todėl šorai dar vadinti „kalviais totoriais“).

Po 1917 m. Spalio revoliucijos šorų gyvenimas smarkiai pakito. Dauguma jų tapo žemdirbiais, galvijų augintojais, pramonės darbininkais.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Šorų tautos naujienos (rusų k.)
Mark Clattenburg

**Mark Clattenburg** (1975 m. kovo 13 d.) – tarptautinės FIFA kategorijos futbolo teisėjas iš Anglijos. Nuo 2004 m. teisėjauja Premier League bei nuo 2006 m. FIFA tarptautinėse rungtynėse.

Gimė Konsete, Daramo grafystėje. Daramo grafystės futbolo asociacijos narys.

## Svarbiausios teisėjautos rungtynės
* 2012 m. Anglijos lygos taurės finalas
* 2012 m. Olimpinių žaidynių finalas
* 2013 m. FA Community Shield
* 2016 m. FA Taurės finalas
* 2016 m. UEFA čempionų lygos finalas
* 2016 m. UEFA Euro 2016 m. čempionato finalas

## Šaltiniai
Henryk Siemiradzki

**Henrikas Semiradskis** (, 1843–1902 m.) – XIX a. lenkų tapytojas, akademistas. Geriausiai žinomas istorinio žanro paveikslais.

## Biografija
Henrikas Hektoras Semiradskis gimė 1843 m. spalio 24 d. šeimos sodyboje prie Charkovo, tuometinėje Rusijos imperijoje. Semiradskių giminė nuo seno gyveno LDK žemėse. Henriko tėvas buvo karininkas ir tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje, tačiau nacionalistinės nuotaikos tarp Ukrainos lenkų buvo stiprios ir Henrikas Semiradskis save laikė lenku, nors Rusijos kritikai, jam išgarsėjus, bandydavo priskirti jį Rusijos tapytojams. 1864 m. H. Semiradskis baigė Charkovo universitetą, įgijo mokslų kandidato laipsnį gamtos mokslų disciplinoje. Tais pačiais metais jis pradėjo mokytis Sankt Peterburgo dailės akademijoje, 1866 m. buvo priimtas į pilnateisius studentus. Dailininkas parodė talentą, studijų metu buvo apdovanotas dviem aukso ir penkiais sidabro medaliais, jį rėmė rektorius Fiodoras Brunis. 1871 m. baigęs akademiją aukso medaliu H. Semiradskis laimėjo šešerių metų paramą studijoms užsienyje. Jis išvyko į Vokietiją, pagarsėjo Miunchene sukurtu paveikslu „Romiečių orgija“. Po to keliavo į Italiją, 1872 m. atvyko į Romą ir pasiliko joje iki gyvenimo pabaigos. Pasak jo dukters, *„...jis pamatė Romą ir visa kita jam nustojo egzistuoti“*.

Romoje H. Semiradskis pradėjo garsėti istoriniais paveikslais iš Sen. Romos ir krikščionybės istorijos. Jį kelis kartus studijoje aplankė Italijos karalienė, lankėsi Rusijos caro brolis Paulius. Iš jo istorinių paveikslų įkvėpimo sėmėsi Henrikas Senkevičius, kai rašė romaną „Quo vadis?“. 1873 m. Sankt Peterburgo akademija jam suteikė akademiko vardą, 1877 m. − profesoriaus už paveikslą „Nerono fakelai“. H. Semiradskis tapo Berlyno, Stokholmo (1879), Romos Šv. Luko (1880) ir Paryžiaus (1889) dailės akademijų nariu. 1876 m. jam suteiktas Italijos karūnos ordinas. 1878 m. už paveikslą „Vaza ar moteris“ jis buvo apdovanotas aukso medaliu pasaulinėje parodoje Paryžiuje, bei jam suteiktas Prancūzijos Garbės legiono ordinas. 1898 m. H. Semiradskis apdovanotas Italijos karaliaus Šv. Maurikijo ir Lozoriaus ordinu. Dailininkas plačiai eksponavo po Europą, lankėsi Lenkijoje. Henrikas Semiradskis mirė 1902 m. rugpjūčio 23 d. *Strzałków* kaimelyje, netoli Lodzės Lenkijoje. Iš pradžių jo palaikai buvo palaidoti Varšuvoje, vėliau perkelti į *Skałka* bažnyčią Krokuvoje šalia kitų žymių Lenkijos kultūros veikėjų kapų.

## Darbų galerija
* H. Semiradskio kūriniai chronologine tvarka

Siemiradzki-Nimfa.jpg| „Nimfa“, 1869 m., Lvovo nacionalinė dailės galerija
Siemiradski Fackeln.jpg| „Nerono fakelai“, 1876 m., Nacionalinis Varšuvos muziejus
Siemiradzki-Chrystus i Samarytanka.jpg| „Kristus ir samarietė“, 1890 m., Lvovo nacionalinė dailės galerija
Siemiradzki Christian Dirce.jpg| „Krikščioniškoji Dirkė“, 1897 m., Nacionalinis Varšuvos muziejus


## Šaltiniai

* Ewa Micke-Broniarek, National Museum in Warsaw, December 2004
Detifosas

**Detifosas** () – krioklys šiaurės Islandijoje, Vatnajokudlio nacionaliniame parke, vienas galingiausių Europoje.

Detifosas yra Kalnų Jokulsau upėje, kuri išteka iš Vatnajokudlio ledyno ir surenka vandenį iš didelio ploto šiaurės Islandijoje. Krioklys yra 100 metrų pločio, vanduo krinta iš 45 metrų aukščio žemyn į Jokulsaugliuvro kanjoną. Tai didžiausias pagal vandens kiekį krioklys Islandijoje. Vidutinis debitas – 193 m³/s. 

## Turizmo galimybės
Detifosas yra pasiekiamas nauju asfaltuotu keliu nr. 862 ir senesniu žvyrkeliu nr. 864. Vakariniame krioklio krante nėra išplėtotos turizmo infrastruktūros, o dėl vandens purslų jis yra šiek tiek sunkiau matomas. Rytiniame krante yra informacinis stendas, prižiūrimas Vatnajokudlio nacionalinio parko (isl. *Vatnajökulsþjóðgarður*) darbuotojų. Taip pat prižiūrimas takas į vietas, iš kurių atsiveria geriausi vaizdai į krioklį, bei viešasis tualetas. Detifosas yra Deimantiniame rate, kuris yra populiarus turistų maršrutas aplink Husaviką ir Myvatno ežerą šiaurės Islandijoje.
Kerekai

**Kerekai** (sav. *аӈӄалҕакку* – 'pamario žmonės', *каракыкку* – nuo čiuk. *кэрэкит*) – viena iš Rusijos paleoazinių tautelių Tolimuosiuose Rytuose.

2010 m. gyventojų surašymo duomenimis, kerekais užsirašė 4 žmonės (2002 m. – 8 žmonės). 1959 m. jų buvo apie 100 žmonių. XX a. kerekai buvo įsikūrę keliose Čiukčių autonominės apygardos Beringo rajono gyvenvietėse. Gyveno atskiromis šeimomis kartu su čiukčiais, spaudžiami jų asimiliacijos.

## Vartojama kalba

Kalba čiukčių ir rusų kalbomis. Kerekų kalba, priklausanti Čiukčių-kamčiadalų kalboms, nebevartojama. Kerekų kalba artima koriakų kalbai ir dažnai laikoma vienu iš jos dialektų. Kerekų leksikoje taip pat sutinkama eskimų kalbos elementų. Trumpas mokslinis kerekų kalbos aprašymas pirmą kartą buvo parengtas P.J. Skoriko pagal 1954–1956 m. surinktą tyrimų medžiagą. Jis taip pat užrašė šia kalba kelis tekstus. 1971 m. aštuonis naujus kerekų tekstus užrašė V.V. Leontjevas.

## Istorija

Tuo metu, kai rusai atvyko prie Beringo jūros pakrančių (XVIII a.), kerekų gyvenamoji teritorija plytėjo nuo Anadyrio įlankos iki Opukos upės žiočių. Kerekai vertėsi jūros žinduolių medžiokle ir žvejyba, rankiojimu, laikė kinkomuosius šunis, šiaurinius elnius. XVIII a. vykstant žiaurioms čiukčių ir koriakų tarpusavio kovoms, kerekai buvo atsidūrę tarp dviejų ugnių: juos puldinėjo ir čiukčiai, ir koriakai, kurie nužudydavo kerekų suaugusius vyrus ir paimdavo į vergovę jų moteris ir vaikus. Negalėdamai aktyviai priešintis kerekai stengėsi slapstytis tarp uolų ir kitose nuošaliose vietose. Dėl karinių antpuolių praradimų bei epidemijų, įsiplieskusių krašte XVIII a. pabaigoje, kerekų ženkliai sumažėjo.

Kerekus skirstė į šiaurės ir pietų kerekus. XIX–XX a. juos dažniausiai priskirdavo koriakams. Pagal 1897 m. gyventojų surašymą, buvo priskaičiuoti 102 kerekai.

XX a. kerekų materialinis ir dvasinis gyvenimas panėšėjo į čiukčių. Pastarieji XX a. kerekus beveik visiškai asimiliavo. 1991 m. kerekų kalba dar šnekėjo 3 žmonės.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Raudonosios knygos tautos. Kerekai
* Pokalbis su viena iš paskutinių kerekų kalbos vartotojų
Jonušas Modestas Sanguška

**Jonušas Modestas Sanguška** (, 1749–1806, Zaslavas) – Lenkijos kunigaikštis, Kremeneco seniūnas, Karūnos didysis sargybinis (nuo 1787 metų), Targovicos konfederacijos narys, Rusijos armijos generolas-poručikas.

## Biografija

Lietuvos didžiojo maršalkos, Ostrogiškių ordinato, kunigaikščio Povilo Karolio Sanguškos (1680–1750) jaunesnysis sūnus nuo trečios santuokos su Barboras Uršule Dunina (1718–1791). Jo vyresnysis įbrolis Jonušas Aleksandras buvo paskutinis Ostrogiškių ordinatas.

1775 m. gegužės 30 d. buvo apdovanotas Švento Stanislovo ordinu. 1787 m. kovo 15 d. iš paskutinio Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto rankų gavo Baltojo erelio ordiną.

1767 metais Jonušas Modestas Sanguška palaikė Radomo konfederaciją. 1787 metais gavo Karūnos didžiojo sargybinio pareigybę. 1792 metais dalyvavo Targovicos konfederacijoje. 1793 metais, po antro ATR padalijimo, kunigaikštis Jonušas Sanguška už atsidavimą Rusijai gavo generolo-poručiko laipsnį.

## Šeima
Buvo vedęs du kartus. 1773 metais pirma santuoka buvo su Karolina Godzka (1751–1804), 1778 metais suyuoktiniai išsiskyrė. Jo antroji žmona tapo Anelija Ledochovska (m. 1825), nuo santuokos su kuria turėjo du sūnus ir dvi dukteris:

* Klementina Sanguška, 1-mas vyras Vladislovas Ostrovskis, 2-as vyras Napoleonas Malachovskis
* Karolis (1779–1840)
* Konstantinas
* Barbora Sanguška

Buvo palaidotas Švento Jono krykštitojo bažnyčioje, Zaslave.

## Literatūra
* Jerzy Dunin Borkowski. Almanach błękitny: genealogia żyjących rodów polskich. Lwów – Warszawa, 1908.
## Nuodos
Kristupas Lanckoronskis

**Kristupas Lanckoronskis** (m. 1591) – Lenkijos magnatas, Malogoščo (1567–1589) ir Radomo kaštelionas (1589–1591), Reformacijos šalininkas ir vienas iš pagrindinių Mažosios Lenkijos kalvinistų. Kurozvenkos, Kotužovo, Jablonicų, Koritnicų, Černacų, Ponikos ir Stšelcų valdytojas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Lanckoronskių giminės atstovas, herbo „Zadora“ savininkas. Karaliaus rūmininko ir Sandomiro medžioklio Jano Lanckoronskio (m. 1564), žuvusio Livonijos kare, ir Anos Kurozvenckos vyresnysis sūnus. Jaunesnysis brolis – Sandomiro medžioklis Jeronimas (m. 1605/1610).

## Karjera
1545 m. – Karaliaus rūmininkas

1546–1547 m. – mokslai Kionigsbergo universitete

1551 m. – Sandomiro medžioklis

1563 m. – Češovo kaštelionas

1567 m. liepos 10 d. – Malogoščo kaštelionas

1573 m. – dalyvavimas Henriko Valua elekcijoje (rinkimuose)

1576 m. – Gavo valdyti Bialo-Buro ir Chamerštino (Prūsija) seniūnijas

1587 m. – po Stepono Batoro mirties Kristupas Lanckoronskis dalyvavo konvokaciniame seime.

1589 m. birželio 15 d. – nuo Lenkijos karaliaus Zigmanto III Vazos Radomo kašteliono pareigybę.

## Šeima ir vaikai
Buvo vedęs du kartus. Prieš 1566 metus pirma santuoka buvo su Ana Tenčinska (m. 1581), Krokuvos kašteliono Andžejaus Tenčinskio (m. 1562) ir Anos Ožarovskos dukterimi. Vaikai nuo pirmos santuokos:

* Zbignevas (m. 1619), Sandomiro pakamaris (1604)
* Preslavas (m. 1612), bevaikis
* Kristupas (m. po 1604)
* Kristina Lanckoronska

1582 metais antrą kartą vedė Sofiją Vodzicką, nuo santuokos su kuria vaikų neturėjo.

## Literatūra
* Polski Słownik Biograficzny, t. 16, s. 443–444

## Nuorodos

|-
Papagai

**Papagai** (, sav. *Tohono O’odham* – „dykumos žmonės“) – indėnų tauta, priklausanti pimų grupei, gyvenanti šiaurės vakarų Meksikoje (Sonoros valstijoje, Chilos upės baseine) ir Jungtinėse Amerikos Valstijose (Arizonoje). Populiacija – apie 20 tūkst. žmonių. Vartoja papagų kalbą, priklausančią jutų-actekų kalbų šeimai, didelė dalis kalba ispaniškai ar/ir angliškai. Tiesa, palyginti ženkli JAV papagų dalis (~10 %) gerai arba visai nemoka angliškai. Dauguma papagų – krikščionys (daugiausia katalikai).

Papagai labai artimi pimams ir dažnai su jais apjungiami. Giminei būdinga mažoji šeima. Iki XX a. gyveno autonomiškai, sudarydavo laikinas sandraugas, turėjo seniūnų tarybas. Santuoka neolokalinė, yra sororato bruožų, sutartinių vestuvių. Religinei kultūrai būdingas lietaus simbolikos išryškinimas, lietaus šokiai, statomas didysis lietaus namas, taip pat apeiginis tabako naudojimas, fetišizmas. Papagai ženkliai asimiliuojasi su meksikiečiais.

Iš papagų amatų išsiskiria baltų apskritų krepšių su juodais raštais gamyba.

JAV, pietvakarių Arizonoje papagams sudaryta Tohono Oodhamų indėnų rezervacija. Po 1980 m. sugriežtinus JAV-Meksikos sienos priežiūrą, papagai susidūrė su sunkumais norėdami aplankyti gimines, gyvenančius kitapus sienos.


Jose Lewis, Papago (cropped).jpg|Papagų vyras vakarietiška apranga (XX a. vid.)
Edward S. Curtis Collection People 036.jpg|Papagų mergaitė-vandennešė (1908 m.)
Papago basketmaker.jpg|Krepšių pynėja (1916 m.)
Re-creation of a traditional O'Odham house.jpg|Atkurtas papagų būstas (San Chose de Tumakakorio misija, Arizona)


## Šaltiniai
Pimai

**Pimai** (, sav. *Akimel O’odham* – „upės žmonės“) – indėnų tauta ir tautų grupė, gyvenanti sausringoje Šiaurės Amerikos pietvakarinėje dalyje. Plačiąja prasme pimus sudaro [upės] pimai (*Akimel O’odham*), papagai (*Tohono O’odham*), smėlynų papagai (*Hia C-eḍ O’odham*), opatai, tarahumarai (*rarámuri*), kaitai, korai, huičioliai, tepekanai, tepechuanai, nijai ir kiti, kalbantys jutų-actekų kalbų šeimos pimų grupės kalbomis.

Pimai siaurąja prasme gyvena daugiausia Jungtinėse Amerikos Valstijose (Arizonoje), Hilos upės baseine, taip pat – šiaurės Meksikoje. Populiacija – apie 15 tūkst. žmonių. Vartoja papagų-pimų tarmes, priklausančias jutų-actekų kalbų šeimai, didelė dalis kalba ispaniškai ar/ir angliškai. Dauguma pimų – krikščionys (daugiausia katalikai).

Pimai nuolat kariaudavo su apačiais, jumais. Kasa Grandės kanjono apylinkėse yra išlikę pimų molinių statinių, drėkinamųjų kanalų liekanų.

Tradiciškai verčiasi drėkinamąja žemdirbyste – augina kukurūzus ir kitus javus, pupas, moliūgus, tabaką, medvilnę. Taip pat užsiima rankiojimu, medžiokle, žvejyba, kolonijiniu laikotarpiu perėmė gyvulininkystę (augina arklius, paukščius, kiaules). Išvystę audimo, siuvinėjimo, krepšių pynimo amatus. Dabar dažnai dirba samdomus darbus miestuose. Tradicinis pimų būstas kupoliškas, pastatytas iš rąstų, dengtų šiaudais ir lapais. Apranga panaši į kitų Meksikos tautų, seniau nešiodavo odinius rūbus, austus apklotus.

Pimų šeima mažoji, patrilokacinė (vėliau – neolokacinė). Turi turtingą tautosaką, išlikęs šventviečių (ypač Kasa Grandės rajone) pagerbimo paprotys.

XX a. pimai pradėjo smarkiai metizuotis, perėmė ispanų kalbą.


Louis Morago. Pima, 1872 - NARA - 518959.tif|Pimų vyras vakarietiška apranga (1872 m.)
Two young Pima Indian school girls, ca.1900 (CHS-3558).jpg|Pimų mergaitės (XX a. pr.)
Pima Indian woman winnowing beans over her head onto a mat on the ground, Gila River Reservation(?), ca.1902 (CHS-771).jpg|Pimų moteris sijoja pupas šalia savo namo (~1902 m.)
Pima baskets.jpg|Pimų krepšiai


## Šaltiniai
Boris Johnson

**Borisas Džonsonas** (; g. 1964 m. birželio 19 d., Niujorkas, JAV) – Jungtinės Karalystės žurnalistas, politikas, 2019–2022 m. ministras pirmininkas.

Gimė 1964 m. pasiturinčioje šeimoje. Jo tėvas – Stenlis Džonsonas buvęs Europos Parlamento narys, turintis turkiškų šaknų. B. Džonsono prosenelis iš motinos pusės yra Elijas Averis Levas, žydų kilmės JAV mokslininkas, gimęs Žemaičių Kalvarijoje, Lietuvoje (tuomet priklausiusiai Rusijos imperijai).

Borisas Džonsonas vaikystę praleido Niujorke, Londone bei Briuselyje. Vėliau pradėjo lankyti mokyklą Anglijoje. Baigė Itono koledžą. Oksfordo universitete studijavo filologijos (senovės graikų ir romėnų) studijas.

Triskart vedė. Iš pirmos santuokos vaikų neturėjo. Su Marina susilaukė 4 vaikų, o su paskutine žmona Keri – dar 2.

Trumpai padirbęs vadybos konsultatu tapo žurnalistu. Nuo 1987 m. dirbo „Times“ britų dienraščiui. 1989–94 m. dienraščio „Daily Telegraph“ korespondentas Briuselyje, 1994–99 m. vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas ir pagrindinis politikos apžvalgininkas. 1999–2005 m. savaitraščio „Spectator“ vyriausiasis redaktorius.

2008–2016 m. Londono miesto meras, Bendruomenių rūmų narys (2001–2008, 2015–2023 m.), Konservatorių partijos narys, 2016–2018 m. Jungtinės Karalystės užsienio reikalų sekretorius premjerės Terezos Mei kabinete. Tuo metu buvo aktyvus Breksito šalininkas ir pastarosios politinės kampanijos lyderis. Atsistatydino nepritardamas Jungtinės Karalystės pasitraukimo iš ES procedūroms. Jis žadėjo, kad tapęs premjeru užtikrintų, jog Jungtinė Karalystė paliktų Bendriją. 2019 m. liepos 23 d. išrinktas Konservatorių partijos lyderiu ir tapo ministru pirmininku.

Prasidėjus COVID-19 pandemijai Džonsono vyriausybė ėmėsi priemonių sumažinti ligos padarinius, pritarė visuotinei skiepijimo nuo šios ligos programai. 2022 m. prasidėjus Rusijos invazijai į Ukrainą, įvedė sankcijas Rusijai, suteikė Ukrainai karinę pagalbą ginklais.

2022 liepos 7 d. po ilgalaikio spaudimo ir galiausiai keliolikos vyriausybės narių atsistatydinimo pasitraukė iš Konservatorių partijos pirmininko ir premjero postų.

## Išnašos

## Nuorodos
* Boriso Džonsono svetainė
Siuntėjas

**„Siuntėjas“** () – amerikiečių rašytojos Lois Lowry paaugliams skirtas romanas, pirmą kartą išleistas 1993 m.

Tai knyga apie tobulai sutvarkytą ateities visuomenę, kurioje žmonės gyvena iš anksto suplanuotą gyvenimą: šeimą pakeičia „šeimos darinys“, mirtį – „pašalinimas“, namus – „būstas“ ir t. t. Šioje visuomenėje niekas neskaito knygų (išskyrus enciklopedijas ir žinynus), neieško savo individualybės. Visuomenės nariai neturi jokių žinių apie praeitį, senąsias tradicijas ir net tokius dalykus kaip spalvos. Pagrindinis knygos veikėjas, dvylikametis berniukas Jonas, trokšta pažinti pasaulį, tačiau bendraudamas su jam paskirtais „tėvais“ negauna jokių atsakymų į jam rūpimus klausimus. Netrukus Jonas išrenkamas naujuoju Atminties Saugotoju – žmogumi, kuriam perduodamos visos žinios apie praeitį. Taip Jonui atsiveria iki tol nepatirtos skausmo gelmės, nauji potyriai, formuojasi berniuko įžvalga.

Lietuviškai knyga pirmą kartą išleista 2003 m. Vertėjas – Viltaras Alksnėnas. 

2014 m. pagal šią knygą buvo sukurtas filmas.

## Nuorodos

* Apie knygą „Siuntėjas“ ir jos autorę
Tarahumarai

**Tarahumarai** (, sav. *rarámuri* – „lengvakojai“) – indėnų tauta, priklausanti pimų tautų grupei, gyvenanti šiaurės vakarų Meksikoje – pietvakarių Čihuahvoje ir šiaurės Durange. Populiacija – apie 60 tūkst. žmonių. Vartoja tarahumarų kalbą, priklausančią jutų-actekų kalbų šeimai, didelė dalis kalba ispaniškai. Tikintieji – daugiausia krikščionys (katalikai).

Iki ispanų užkariavimo tarahumarai gyveno daugiausia Čihuahvos lygumose, bet XVII–XVIII a. spaudžiami kolonizatorių pasitraukė į Vakarų Siera Madrės kalnus bei Vario kanjoną. Skirstomi į tris dalis: pagotamesai (dauguma) – gyvenantys kalnų šlaituose, poblanosai – kanjonuose, chentilesai – sunkiai pasiekiamose aukštikalnėse.

Tradiciškai verčiasi žemdirbyste (augina kukurūzus, pupas, moliūgus, bulves), gyvulininkyste (augina kiaules, ožkas, galvijus, naminius paukščius), taip pat dirba samdiniais ūkiuose, plantacijose, miškų pramonėje. Išvystę keramikos amatus, moterys audžia gulsčiomis staklėmis, pina krepšius.

Gyvenvietę sudaro 5–20 šeimų. Sodybą sudaro stačiakampis akmeninis arba rąstinis namas, dengtas malksnomis, ir 1 ar 2 klėtys, supančios vidinį kiemą. Vyrų aprangą sudaro juosmens raištis (tagora) arba kelnės, ilgi marškiniai (iš grubios medvilnės ar avikailio) bei apsiaustalas. Plaukus perriša juosta. Moterys nešioja palaidinę iš ištisos audeklo palos, vieną ar keletą vilnonių sijonų, apsiaustalą. Vaikšto paprastai basnirčia.

Tarahumarų virtuvės pagrindiniai patiekalai – kukurūzų putra (pinolė), bulvės, pupos, švenčių proga – mėsa, kukurūzų alus (tesguijo). Šeima apdirba skirtą žemės plotą, dažnai esantį tolėliau nuo kaimo. Žiemomis uždaresnėse srityse gano.

Išlikusi bendruomeninė savivalda, savitarpio pagalbos paprotys (korima). Kiekviename rajone yra vado (sirname) valdomas centras (pueblas). Švenčių proga rengiamos lenktynės, šokiai.

Tradiciniam tarahumarų pasaulėvaizdžiui būdingas dvasių kultas, šamanizmas.


Tarahumara Mädchen.jpg|Tarahumarų mergaitė, pardavinėjanti rankdarbius
Taraumara02.JPG|Tarahumarų būstai
Chapala125.JPG|Tarahumarų keramika
MAPElNorte055.JPG|Tradicinis moterų rūbas


## Šaltiniai
Tepehuanai

**Tepehuanai** (, iš  – „kalniečiai“, sav. *o’dam* – „žmonės“) – indėnų tauta, priklausanti pimų tautų grupei, gyvenanti vakarų Meksikoje. Skiriami į šiaurės tepehuanus, gyvenančius Vakarų Siera Madrės kalnuose, Čihuahvoje, pietvakarių tepehuanus, gyvenančius Durange, anklavuose Najarite ir Sinaloa valstijose, bei pietryčių tepehuanus, gyvenančius Durange, Najarite, Sakatekase, Chaliske. Šiauriniai tepehuanai giminingi huičioliams ir korams, pietiniai – tepekanams. Populiacija – apie 35–40 tūkst. žmonių. Vartoja tepehuanų tarmes, priklausančią jutų-actekų kalbų šeimai, didelė dalis kalba ispaniškai. Pietų tepehuanų tarmė persimaišo su tepekanų kalba. Tikintieji – daugiausia krikščionys (katalikai).

Šiaurės tepehuanai tradiciškai verčiasi lydimine žemdirbyste (augina kukurūzus, pupas, moliūgus, bulves, žirnius, javus), gyvulininkyste (augina kiaules, ožkas, naminius paukščius, kartais – galvijus), rankiojimu, medžiokle. Amatai: nedidelių smuikų gamyba (misionierių įvestas amatas), lankų, strėlių gamyba, kepurių, krepšių, virvių vijimas ir pynimas, vilnonių audinių, juostų audimas. Pietų tepehuanai verčiasi pavasarine žemdirbyste (augina kukurūzus, moliūgus, medvilnę), gyvulininkyste (ožkos, galvijai). Jie maistui plačiai naudoja sūrį, veisia bananus, persikus, citrusus.

Tepehuanų būstas stačiakampio plano, vienos patalpos, statomas iš rąstų, skliutų, su dvišlaičiu stogu, po kuriuo saugomi grūdai (šiaurėje), arba iš molio ar akmenų, su keturšlaičiu šiaudiniu stogu (pietuose). Atskirai stovi lauko virtuvė, ūkiniai trobesiai.

Vyrai šiaurėje tradiciškai nešioja vilnones juostas (fachas), skepetas, nešiojamas ant kaklo bei rišamas ant kelnių. Moterys nešioja 2–3 sklastymų sijonus, galvą dengia raudona skarele. Pietuose nešiojamos medvilninės baltos kelnės, liemenės (vyrų), ilgos, raudonos palaidinės (moterų).

Tepehuanai gyvena padrikai, jų žemės XVIII a. kolonizatorių padalintos į 6 rajonus. Tautos vadas gyvena Baborigamės kaime, būdavo skiriamas gubernatoriaus. Kiekviename rajone yra po 2 patrilinijines fratrijas („gyvenantieji aukštai“ ir „gyvenantieji žemai“), kurios atsakingos už darbų organizavimą. Bendruomenės pagrindas – didžioji šeima. Giminė patrilinijinė. Santuoka egzogaminė, patrilokalinė. Būdingas kūmystės paprotys (kompadrizmas). Statant namą rengiamos visuotinės talkos. Bendruomenėje yra žiniuoniai (šamanai), išlikę senojo tikėjimo bruožų.

## Šaltiniai
Tepehvai

**Tepehvai** (, iš  – „kalniečiai“, sav. *h’masipini*) – indėnų tauta, gyvenanti vidurio Meksikoje – Hidalge, Verakruse ir Puebloje. Populiacija – apie 16 tūkst. žmonių. Vartoja tepehvų kalbą, priklausančią totonakų kalbų šeimai, didelė dalis kalba ispaniškai. Tikintieji – daugiausia krikščionys (katalikai), išlikę senosios tikybos bruožų.

Tepehvai tradiciškai verčiasi rankine žemdirbyste (augina kukurūzus, pupeles, cukranendres, aštriuosius pipirus), kalnų šlaituose įrengia terasas. Prie upių gyvenantys tepehvai (moterys ir vaikai) naktimis pasitelkę [deglus] žvejoja. Lygumose stato kvadratinio plano būstus iš cukranendrių, kartais sutvirtintus plaušplytėmis, kalnuose – akmeninius, tinkuotus būstus. Stogai trumpi, dvišlaičiai, su toli išsikišusiomis [gegnėmis.

Vyrai nešioja kelnes (kartais išsiuvinėtas) ir marškinius, moterys – palaidines, sijonus (išsiuvinėtus juodais raštais) su juos laikančiomis juostomis, geometrinėmis figūromis išsiuvinėtas skepetas. Moterys plaukus pina į kasas, juostomis riša į kūgius.

Tepehvų raciono pagrindą sudaro žuvis, augalinis maistas. Mėsos beveik nevalgo, bet renka valgomas sraiges.

Būdinga mažoji šeima. Santuoka neolokalinė, giminė bilinijinė. Išlaikę senovinių šokių, atliekamų grojant būgneliams, paprotį.

## Šaltiniai
2016 m. Nicos ataka

**2016 m. Nicos ataka** įvyko Nicoje liepos 14 d., kai į žmonių minią, švenčiančią Bastilijos paėmimo dienos renginius, įsirėžė 19 tonų sunkvežimis. Vairuotojas įvažiavo į minią dideliu greičiu ir nuvažiavo apie 2 kilometrus, kol buvo nušautas policijos. Prieš tai jis dar sugebėjo šaudyti iš turėto šautuvo į policiją ir žmones. Akto metu žuvo daugiau nei 80 žmonių.

Prancūzijos prezidentas François Hollande pranešė, kad nepaprastoji padėtis, įvesta po 2015 m. teroristinių išpuolių Paryžiuje, turėjusi pasibaigti 2016 m. liepos 26 d., pratęsiama trims mėnesiams. Taip pat buvo paskelbtas trijų dienų gedulas visoje šalyje.

Atakos kaltininkas buvo Prancūzijos ir Tuniso kilmės 31 metų Mohamed Lahouaiej-Bouhlel.

## Šaltiniai
2016–2017 m. UEFA čempionų lyga

**2016–2017 m. UEFA čempionų lyga** – 26-asis UEFA čempionų lygos turnyras (62-asis skaičiuojant nuo UEFA čempionų taurės). Prasidėjo 2016 m. birželio 28 d., baigėsi 2017 m. birželio 3 d. finalo rungtynėmis Kardifo Millennium stadione.

12 kartą čempione tapo Real Madrid komanda iš Ispanijos.

## Asociacijų reitingai
Turnyre kiekvienai šaliai skirtos vietos pagal jos koeficientą.

*  – papildoma vieta Europos lygos nugalėtojams.

## Atrankos varžybos

### Pirmasis atrankos raundas
Pirmosios varžybos buvo žaidžiamos 2016 m. birželio 28 d., antrosios – liepos 5-6 dienomis.


|}

### Antrasis atrankos raundas
Pirmosios rungtynės buvo žaidžiamos liepos 12-13 dienomis, antrosios – liepos 19-20 d.


|}

### Trečiasis atrankos raundas
Pirmosios rungtynės buvo žaidžiamos liepos 26-27 dienomis, antrosios – rugpjūčio 2-3 d.


|-
!colspan=6|Čempionų etapas

|-
!colspan=6|Lygos etapas

|}

### Atrankos etapas
Pirmasis etapas vyko rugpjūčio 16-17 d., antrasis – rugpjūčio 23-24 d.


|-
!colspan=6|Čempionų kelias

|-
!colspan=6|Lygos kelias

|}

## Grupių varžybos
### A grupė

### B grupė

### C grupė

### D grupė

### E grupė

### F grupė

### G grupė

### H grupė

## 1/8 finalo
Burtai buvo traukiami 2016 m. gruodžio 12 d. 

|}

## 1/4 finalo

|}

## Pusfinalis

|}

### Pusfinalio varžybos

----

## Finalas

## Išnašos

## Nuorodos
* UEFA informacija
* RSSSF duomenys
Mykolas Zabiela

**Mykolas Zabiela** (1760–1815) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Lietuvos armijos generolas--leitenantas, ATR-Maskvos 1792 m. karo dalyvis. Simono ir Juozapo pusbrolis.

## Biografija
Lietuvos bajorų Zabielų giminės atstovas, herbo „Topor“ savininkas.

Iš pradžių Mykolas Zabiela tarnavo Prancūzijos armijoje, po to 1789 metais grįžo į tėvynę ir perėjo į Lietuvos armijos tarnybą. Tais pačiais 1789 metais gavo generolo-majoro laipsnį, 1790 metais buvo paaukštintas į generolus-leitenantus.
 
1788 metais buvo išrinktas pasiuntiniu nuo Livonijos vaivadijos į Ketverių metų seimą (1788–1792), kur pasisakė už politinių ir socialinių reformų pravedimą. 1791 m. gegužės 3 d. palaikė naujos ATR konstitucijos priėmimą.

1790–1792 metais generolas-leitenantas Mykolas Zabiela vadovavo 2-ai Lietuvos divizijai. Dalyvavo ATR-Maskvos kare 1792 metais. 1792 m. birželio 23 d., po generolo-leitenanto Juozapo Judickio atsistatydinimo, Mykolas Zabiela buvo paskirtas Lenkijos karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio 1-mos Lietuvos divizijos vadu ir Lietuvos armijos vyriausiu vadu. Bandė taisyti savo pirmtako klaidas, bet birželį patyrė eilę pralaimėjimų ir po atsistatydinimo išvažiavo į Vieną.

1794 metais, po Kosciuškos sukilimo pradžios, Mykolas Zabiela austrų buvo įkalintas Jozefštadto (Jozefovas) tvirtovėje. 1795 metais buvo išlaisvintas ir gyveno Prahoje, prižiūrimas policijos.

1812 metais Mykolas Zabiela prisijungė prie Lenkijos karalystės generalinės konfederacijos.

1815 metais Mykolas Zabiela mirė skurde Čekijos mieste Teplice.

## Literatūra
* Leonard Ratajczyk, *Wojsko i obronność Rzeczypospolitej: 1788–1792*, Warszawa WMON 1975, OCLC 2518597
* Adam Wolański, *Wojna polsko-rosyjska 1792 r.*, Warszawa Bellona, Wolumen 1996, ISBN 9788385218487
Pandžabai

**Pandžabai** arba ***pandžabiečiai*** (sav. پنجابی, ਪੰਜਾਬੀ, पंजाबी) – indoarijų tauta, gyvenanti Pietų Azijoje, Pandžabe, kuris dabar padalintas tarp Indijos ir Pakistano. Gyvena taip pat kitur Indijoje ir Pakistane, Afganistane, Singapūre, Šri Lankoje, Jungtinėje Karalystėje, JAV, Kanadoje, Malaizijoje ir kitur. Populiacija – daugiau kaip 125 mln. gyventojų. Vartoja pandžabų kalbą (užrašoma skirtingais raštais – gurmukhi, arabų, devanagari), taip pat kalba hindi, urdu kalbomis. Tikintieji – sikhai (tradicinė pandžabų religija), musulmonai (daugiausia sunitai), hinduistai.

## Istorija

Apie II tūkstm. pr. m. e. iš Vidurinės Azijos į Pandžabą („penkių upių kraštą“) atsikėlė arijų tautos, kurios palaipsniui persimaišė su vietinėmis tautomis. Nuo I tūkstm. pr. m. e. Pandžabe kūrėsi persai, graikai, sakai ir kt., o nuo VIII a. ėmė plisti islamas, ėmė keltis arabai, tiurkai, afganai, mongolai, persai, tadžikai ir kiti. Susidarė 3 gimininės grupės: džatai (jų kalba – pandžabų kalbos pagrindas), gudžarai ir radžputai (radžastaniečių protėviai). Visos šios trys grupės dalyvavo pandžabų etnogenezėje. Kaip tauta ėmė ryškėti susikūrus sikhizmui.

## Kultūra

Tradiciniai verslai – sėjamoji žemdirbystė (auginami kviečiai, soros, kukurūzai, garstyčios, medvilnė, cukranendrės), amatai (drobių, šalių, kilimų dirbimas, indų, papuošalų gamyba, medžio, dramblio kaulo, akmens raižyba). Dirba pramonėje, smulkiajame versle, paslaugų, administracinėje sferoje. Didelė dalis pandažbiečių dirba policijoje, valstybinėse įstaigose.

Tradicinis pandžabų būstas mieste – vienaukštis ar dviaukštis namas plokščiu stogu, dengta veranda; kaime – plūkto molio vienaukštis namas. Tradicinė vyrų apranga – dhoti, lungi, palaidos kelnės su marškiniais, liemenė, turbanas; moterų – ilgas platus sijonas, ilga kofta ar šarovarai su marškiniais, galva ir pečiai dengiami šaliu. Miestuose vyrai taip pat rengiasi vakarietiškai, moterys – sariu.

Pandžabai turi gausią tautosaką, muzikinę tradiciją, spalvingas šventes, vestuvių apeigas.


A Punjabi Labourer.jpg|Pandžabietis vyras
India-0417 - Flickr - archer10 (Dennis).jpg|Daugiau nei pusė pandžabų – sikhai
Punjabipeople.JPG|Pandžabų vestuvės
Punjabi Speaking World.png|Pandžabų paplitimas pasaulyje 


## Šaltiniai
Motiejus Sobolevskis

**Motiejus Leonas Sobolevskis** (1724-1804) – pasiuntinys į seimą, Ketverių metų seimo senatorius, Varšuvos kaštelionas, nuo 1780 m., o po to Varšuvos vaivada, žemės ir Varšuvos miesto raštininkas 1764 metais.

Karaliaus kamergerio ir Čersko kašteliono Valentino Sobolevskio brolis. 

Buvo Stanislovo Augusto Poniatovskio elektorius nuo Varšuvos žemės ir pasiuntiniu nuo Varšuvos žemės į eleksinį seimą 1764 metais. 

Andriaus Mokronovskio konfederacijos narys 1776 metais ir pasiuntinys į 1776 metų seimą nuo Varšuvos žemės. 

Nuolatinės tarybos kancleris 1784-1786 metais. Buvo Ketverių metų konfedracijos narys. 

1792 m. Targovicos konfederacijos narys. 

## Išnašos
Rise

**„Rise“** – daina, sukurta ir atliekama amerikiečių dainininkės Katy Perry. Daina sukurta kaip himnas 2016 m. vasaros olimpinėms žaidynėms. Dainos prodiuseris Max Martin. Daina 2016 m. liepos 15 d. išleista kaip singlas.

## Kompozicija
„Rise“ yra elektroninės šokių muzikos (EDM) stiliaus daina apie pergalę prieš oponentus.

## Vaizdo įrašas
Vaizdo įrašas buvo išleistas 2016 m. liepos 15 d., jį režisavo Joseph Lee. Vaizdo įraše rodoma dauguma Olimpinių žaidėjų dalyvių.

## Išnašos
Tarptautinis Virgilijaus Noreikos vardo dainininkų konkursas

**Tarptautinis [[Virgilijus Noreika|Virgilijaus Noreikos]] vardo [[Dainininkas|dainininkų]] konkursas** – konkursas skirtas dainininkams iš visų pasaulio šalių (neskirstant dainininkų į atskiras kategorijas pagal balso tipus). Organizuojamas siekiant pagerbti garsų Lietuvos tenorą Virgilijų Noreiką, įamžinti jo nuopelnus Lietuvos kultūrai, atrasti jaunus talentingus atlikėjus, suteikiant jiems pasirodymo ir varžymosi galimybes. Pirmasis konkursas įvyks 2017 m. rugsėjo 16–22 dienomis. Konkursą organizuoja VšĮ Natų knygynas ir Lietuvos muzikos ir teatro akademija, finansuoja – Lietuvos kultūros taryba ir Lietuvos kultūros ministerija. Konkurso prizinį fondą sudaro 22,000 €.

## Nuorodos
* Daugiau informacijos apie konkursą oficialioje svetainėje 

## Šaltiniai
Dimitras Sapiega

**Dimitras Sapiega** (apie 1528 m., Trakai – 1576 m. kovo 7 d.) – karaliaus rūmininkas, Bresto paseniūnis. Bogdano anūkas, Teodoro sūnus, Bogdano brolis.

Gyveno ir dirbo Borkuose, kurie buvo Sapiegų giminės valdose. Pastatė pilį Siane.

1556 metais buvo karaliaus Žygimanto Augusto rūmininkas. 1557–1566 metais užsiėmė matavimu Palenkėje, Bresto apylinkėse ir kituose LDK regionuose. 1571 metais užsiėmė karališkųjų miškų priežiūra.

## Šeima

Su žmona Aleksandra Tryznaite turėjo du vaikus. Po jo mirties juos globojo žmonos brolis Jonas Tryzna.

## Išnašos