Singapūro istorija

**[[Singapūras|Singapūro]] istorija** nuo seno susijusi su Malajų salyno istorija.

Ilgą laiką Singapūras buvo nedidelė ir nereikšminga Malajų salyno salelė. Ji buvo valdoma įvairių jūrinių imperijų ir gyvenama malajų, kinų, orang laut kolonistų. XVI-XVIII a. buvo beveik negyvenama. XIX a. pradžioje Britų Imperijai pastebėjus jo ypatingą geografinę padėtį, jis paverstas klestinčiu jūrinės prekybos centru, kuris traukė pirklius bei darbininkus iš pietinės Kinijos, Malaizijos ir Tamilnadu. XX a. pradžioje salą trumpam užvaldė Japonija, o 1965 m. Singapūras gavo nepriklausomybę ir sėkmingų reformų bei strategijų dėka tapo viena ekonomiškai stipriausių pasaulio valstybių.

## Senovės Singapūras

Gali būti, kad seniausias žinomas Singapūro paminėjimas yra II a. Ptolemėjaus tekstuose, kur minima **Sabana** vietovė, esanti Auksinio Chersoneso (siejamo su Malakos pusiasaliu) gale. Pirmasis patvirtintas Singapūro paminėjimas yra kinų analuose kaip **Pu Luo Chung** (). Spėjama, kad tai transkripcija iš malajiško pavadinimo *Pulau Ujong*, kuris reiškia „sala pabaigoje“ (Malakos pusiasalio). 

VIII-XI a. Singapūro salą kontroliavo Šrividžajos imperija iš Sumatros salos, XII a. - Čolos imperija iš pietryčių Indijos. Per šias jūrines imperijas į salą atnešta hinduistinė kultūra, tuo metu paplitusi visame Malajų salyne.

XIV a. pradžioje Šrividžaja nusilpo ir saloje Malajų analai mini Singapūro karalystę (). Jie pasakoja apie Šrividžajos princą Šri Tri Buaną (dar žinomą kaip Sang Nila Utama), kuris išsilaipino čia XIII a. Kai jis pamatė keistą žvėrį, palaikytą liūtu, palaikė tai geru ženklu ir įkūrė miestą, sanskrito kalba pavadintą *Singapūru* („Liūto miestas“). Mokslininkai teigia, kad tiksli pavadinimo kilmė neaiški.

Nors karalystės istoriškumas nėra įrodytas, archeologiniai radiniai rodo prie Singapūro upės buvus klestinčią gyvenvietę.
Javiečių epinė poema Nagarakretagama, parašyta 1365 m., mini saloje *Tumasik* ar **Temasek** gyvenvietę. Pavadinimas tikriausiai reiškia „jūrų uostas“ arba „jūros miestas“. 

Singapūras minimas ir tuometiniuose kinų šaltiniuose.  1320 m. Mongolų imperija pasiuntė prekybinę misiją į *Longjameną* (, „Drakono dantų vartai“). Manoma, kad ši vieta buvo pietinėje Singapūro dalyje. Kinų keliautojas Vang Dajuanas lankėsi Singapūre 1330 m. ir teigė, kad Longjamenas sudarytas iš dviejų gyvenviečių: Tammaseko (, *Tām-má-sek*) ir Bandzu (). Jis tvirtino, kad vietiniai ir kinai gyveno kartu. Laikoma, kad Singapūras turi seniausią kinų bendruomenę už Kinijos ribų ir tai patvirtina archeologiniai radiniai.

XIV a. pabaigoje Singapūras atsidūrė kovos dėl Malakos pusiasalio tarp Siamo ir Madžapahito viduryje. Malajų analai teigia, kad Madžapahitas nugalėjo Singapūrą ir paskutinis Singapūro karalius Paramešvara, valdęs kelerius metus, pasitraukė į Malaką, kur įkūrė Melakos sultonatą. Portugalų šaltiniai teigia, kad Singapūras buvo Siamo vasalas, o jo paskutinį valdovą nužudė Paramešvara iš Palembango. Po to jis buvo išvytas į Melaką kur įkūrė sultonatą.

Vėliau Singapūras tapo Melakos sultonato dalimi ir buvusi gyvnvietė sumenko. XVI a. atvykęs portugalas Alfonsas de Albukerkė saloje rado tik griuvėsius. Portugalams užėmus Melaką 1511 m., sultonas pabėgo į pietus ir įkūrė Džohoro sultonatą ir Singapūras tapo jo dalimi. Portugalai sunaikino gyvenvietę Singapūre 1613 m. ir kitus du šimtmečius Singapūro nebuvo istorijos puslapiuose. Čia protarpiais glaudėsi tik jūrų tautos ().

## Britų Singapūras

1818 m. seras Stamfordas Raflis buvo paskirtas Benkulu kolonijos leitenantu-gubernatoriumi. Jis norėjo, kad britai išstumtų olandus iš Malajų salyno, nes opiumo prekyba tarp Britų Indijos ir Kinijos tapo vis svarbesnė. Olandai uždėjo britams didelius muitus, tad Raflis ketino įkurti naują uostą Malakos sąsiauryje. 1819 m. sausio 28 d. Stamfordas Raflis išsilaipino Singapūre ir suprato jo strateginę svarbą. Sala turėjo medžių ir gėlo vandens, gilius užutekius ir buvo kelyje tarp Indijos ir Kinijos. Salą nominaliai valdė Džohoros sultonas, kurį kontroliavo olandai. Sultonas savo vyresnį brolį Tengku Longą buvo ištrėmęs į Riau salas. Raflis pasiūlė Tengku Longą padaryti sultonu ir mokėti kiekvienais metais pinigus mainais į Singapūrą. Sutartis buvo pasirašyta 1819 m. vasario 6 d.

Raflis įkūrė malajų gyvenvietę prie Singapūro upės. Iš pradžių joje buvo vos 1000 gyventojų: malajai, kinai ir jūros tautos (*Orang Laut*). Stamfordas Raflis padalijo miestą į keturis rajonus: malajų, indų, kinų bei centrą, dominuojamą iš Britanijos atvykusių kolonistų. Pagal šias gaires skirstymas į etnines grupes išliko ir dabar.

Laisvasis uostas sparčiai traukė arabų, malajų, bugių pirklius, kurie norėjo apeiti olandų monopolį. Per penkerius metus gyvenvietės populiacija išaugo dešimteriopai, o 1871 m. pasiekė 100 tūkst. Greta šiose vietose gyvenusių malajų į Singapūrą anglai atvežė ir apgyvendino daug kinų, ypač iš pietinės Kinijos, kad šie dirbtų juodus darbus. Jų skaičius greitai ėmė sudaryti daugumą o 1845 m. pasiekė 50 proc. populiacijos. Tuokiantis kinų ir malajų šeimoms, formavosi naujas etnosas peranakanai. Iš pietinės Indijos irgi migravo daug tamilų, kurie buvo samdomi pigiems darbams, ir kurie 1860 m. tapo antrąja pagal dydį etnine grupe. Malajai sudarė trečiajį Singapūro etnosą.

1826 m. trys Britų kolonijos Malajų pusiasalyje organizuotos kaip Sąsiaurio gyvenvietės. 1832 m. Singapūras tapo jų administraciniu centru. Miesto suklestėjimą nulėmė daug faktorių: garlaiviai ir Sueco kanalas, kurie labai suintensyvino jūrinę prekybą, taip pat alavo ir kaučiuko gamyba Malakos pusiasalyje. Būdamas laisvas uostas Singapūras tapo labiau mėgstamas nei Melaka, Džakarta arba Manila. 

1867 m. Sasiaurio gyvenvietėms suteiktas Karūnos kolonijos statusas. Tuo metu buvo bandoma spręsti salos socialines problemas, tokias kaip organizuotas nusikalstamumas, gaujų karai, žmonių prekyba, priverstinė prostitucija, kvaišalai, pasibaisėtinos gyvenimo sąlygos. Buvo bandoma uždrausti nelegalias organizacijas, kurti įstatymus, tačiau reformos pavyko tik dalinai.
 
## 1942-1965

Po Pirmojo pasaulinio karo visame regione didėjo Japonijos įtaka ir Britų imperija dėjo didžiules pastangas apginti savo kolonijas. 1941 m. gruodžio 8 d. Japonijos imperija užpuolė Kota Bharu, taip pradėdama karo veiksmus Malakos pusiasalyje. Britų pajėgoms sekėsi labai prastai, todėl iki 1942 m. sausio pabaigos japonai užėmė visą pusiasalį, o vasario 15 d. paėmė Singapūrą. Tai buvo didžiausias Britų Imperijos pralaimėjimas istorijoje. 
 
Japonai miestą pervadino **Šionanto** (, „Šviečianti pietų sala“). Jie persekiojo Singapūro kinus, nes pastaruosius laikė galimais Kinijos sąjungininkais. Prieš juos ne vieną kartą nukreiptos masinės žudynės. Indų ir malajų mažuma buvo išnaudojama tiesti geležinkelį, o eurazijiečiai buvo verbuojami kolaboruotis su japonais, šnipinėti.

Japonijai pralaimėjus Antrąjį pasaulinį karą, 1946 m. atkurta britų administracija ir Singapūras tapo atskira kolonija. Tačiau ši okupacija iš esmės sužlugdė Britų Imperijos, kaip nuo visa ko galinčios apginti jėgos, įvaizdį ir prasidėjo nepriklausomybės siekiai. Singapūras ėmė siekti laisvės suvieniję jėgas su Britų Malaja (dab. Malaizija). 

1955 Singapūras gavo dalinę savivaldą, o 1959 m. - pilną. 1963 m. Singapūras įstojo į naujai susikūrusios Malaizijos sudėtį, šiai pažadėjus, kad Singapūro kinų dauguma gaus tokias pat teises, kaip ir malajai. Tačiau vėliau Malaizijos valdžia šį pasiūlymą atšaukė, nes Singapūro kinai, kartu su Malaizijos kinais, sudarė nemenką dalį šalies gyventojų ir buvo galimybė, kad jie ateis į valdžią, nes ekonomikoje jie ir šiaip dominavo. Singapūre dar kilo ir neramumų: riaušės tarp kinų ir malajų. Todėl 1965 m. Malaizija nusprendė paleisti Singapūrą ir šis šalių sutarimu tapo nepriklausomas. 

## Nepriklausomybė

Pirmuosius keturis Singapūro valstybingumo dešimtmečius (1959-1990 m.) ministru pirmininku buvo Lee Kuan Yew, kuris laikomas Singapūro tėvu ir nubrėžė kelią į šalies klestėjimą. Valdžioje įsitvirtino ir iki šiol dominuoja Liaudies veiksmo partija (). Pirmaisiais nepriklausomybės metais Singapūras užsitikrino savarankiškumą, tapo ASEAN nariu. Britų kariai šalyje dislokuoti iki 1971 m., vėliau juos pilnai pakeitė profesionali kariuomenė. 

Nepaisant to, kad šalyje beveik nėra gamtinių išteklių, neužtenka maisto ir vandens, ekonomikoje buvo orientuojamasi į aukštos pridėtinės vertės gamybą bei paslaugų sektorių. Pritraukęs dideles užsienio investicijas, Singapūras tapo trečiąja didžiausia naftos perdirbimo šalimi pasaulyje. Uostas vėl virto vienu judriausių pasaulio jūrinės prekybos centrų, 1981 m. pastatytas Singapūro oro uostas. Visa tai padėjo sumažinti nedarbą, pakelti ekonomiką, ir šalis pralenkė savo kaimynes ir tapo svarbiu Pietryčių Azijos centru.

Daug dėmesio buvo skiriama švietimui. Persiorientuota prie švietimo anglų kalba, ir švietimo sistema orientuota į ekonominį klestėjimą ir profesionalios darbo jėgos rengimą. Nepriklausomybės pradžioje Singapūras vis dar susidūrė su prastomis gyvenimo sąlygomis, nusikalstamumu. Tačiau šios problemos buvo išspręstos sparčiai statant daugiabučius namus, tiesiant metro sistemą, sugriežtinant teisinę sistemą. Singapūro pavyzdys buvo labai vertinamas Kinijoje, ypač Deng Siaopingo valdymo laikotarpiu (1982-1987 m.).

Partijos ir vieno lyderio valdymas kėlė kritikos dėl Singapūro autoritarinio kelio. 1990 m. Lee savo noru pasitraukė iš valdžios, tačiau PAP partija ir toliau išlaikė populiarumą. Antruoju ministru pirmininku tapo Goh Chok Tong (1990-2004 m.), trečiuoju - Lee Hsien Loong (2004-2024 m.). Buvo toliau vystomas tarpetninis bendradarbiavimas, tobulinama švietimo sistema, palaikomas ekonominis augimas. 

Nuo XXI a. pradžios Singapūras vysto turizmą, tapdamas svarbiu turistų traukos objektu. Tai skatinama statant naujus modernius pastatus (pvz. Universal Studios Singapore, Marina Bay Sands), organizuojant pasaulinio lygio renginius.

2024 m. darbą pradėjo ketvirtasis ministras pirmininkas Lawrence Wong.

## Išnašos