open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Lietuvos revoliucinių socialistų liaudininkų partija

**Lietuvos revoliucinių socialistų liaudininkų partija** (LRSLP) – Lietuvos liaudininkų politinės srovės partija, 1918 m. veikusi Rusijoje, 1918–1927 m. – Lietuvoje.

## Istorija
1918 m. gegužės mėn. Lietuvos revoliucinių socialistų liaudininkų partiją įkūrė centristiniai ir kairieji Lietuvos socialistų liaudininkų partijos veikėjai. Partijos programa buvo artima Rusijos kairiesiems eserams. Rusijoje partija veikė iki 1918 m. lapkričio mėn. Veikėjai – Albinas Iešmanta, Mykolas Januškevičius, rašytojas Butkų Juzė (J. Butkus). Dalis į Lietuvą grįžusių LRSLP veikėjų 1918–1919 m. įkūrė partijos grupių, kai kurios jų – eseriškų tarybų. Išstūmus iš Lietuvos Sovietų Rusijos kariuomenę dalis LRSLP veikėjų perėjo į Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partiją ir Lietuvos socialdemokratų partiją, joje liko maža inteligentų grupė. 1920 m. LRSLP atstovas Kazys Lekeckas buvo išrinktas Steigiamojo Seimo atstovu.

Partija daugiausia veikė nelegaliai, tik 1926 m. antroje pusėje kai kur legaliai. 1923–1926 m. legaliai veikė jos įkurta jaunimo organizacija „Draugas“. 1922–1926 m. Kauno universitete veikė bendra LRSLP, socialdemokratų ir komunistų „Studentų socialistų draugija“. 1927 m. balandžio mėn. konferencijoje Lietuvos revoliucinių socialistų liaudininkų partija persitvarkė į Lietuvos socialistų revoliucionierių maksimalistų sąjungą.

Lietuvos revoliucinių socialistų liaudininkų partija leido laikraščius „Kovos vėliava“, „Draugas“, „Kovos kelias“ (1926 m.), „Socialistas liaudininkas“ (1926 m.). Žymesni veikėjai: Vaclovas Bielskis, Butkų Juzė, A. Iešmanta, M. Januškevičius, Vladas Karosa, F. Saltonas, Antanas Sugintas.

## Šaltiniai
Lietuvos santarvės draugija

**Lietuvos santarvės draugija** () – labdaros visuomeninė organizacija, veikusi 1816–1914 m. (ar 1917 m.) Mažojoje Lietuvoje ir Mozūrijoje. Centras – Gumbinėje.

## Istorija
Lietuvos santarvės draugiją įkūrė mokytojai, dvasininkai, tarnautojai. Draugijai vadovavo valdyba. 1817 m. turėjo 403, 1823 m. – 336, 1833 m. – 197 narius. ADraugija turėjo atstovybes įvairių miestuose. Teikė materialinę paramą gimnazistams ir Karaliaučiaus universiteto studentams, kilusiems iš Mažosios Lietuvos ir Mozūrijos – paskyrė – 20 stipendijų, t. p. dovanojo knygų, drabužių, rašymo priemonių. Kasmetines veiklos ataskaitas skelbė Gumbinės apygardos informacinio laikraštyje „Amtsblatt der Koniglichen Regierung zu Gumbinnen“. XIX a. pab. draugijos narių labai sumažėjo, veikla sumenko.

## Šaltiniai
Varmiai

**Varmiai** () – viena iš senųjų prūsų grupių, gyvenusi Varmėje, kurios buvusios teritorijos didžioji dalis po 1945 m. priklauso Lenkijai.
 
Varmiai gyveno tarp Aistmarių, Alnos ir Paslenkos upių. Pirmieji į dabartinės Lenkijos žemes atvykę polianų kunigaikščiai 997 m. pradėjo bandyti užkariauti prūsų žemes. Mėgstamas būdas buvo apkrikštyti vis dar pagoniais esančius vietinius gyventojus, kartu užkariaujant jų žemes. Buvo organizuota nemažai kryžiaus žygių, kuriuos sukviesdavo Konradas Mazovietis. Jie puldinėjo ir bandė užkariauti jotvingių žemes (kurios vėliau tapo Lenkijos Palenkės regionu), taip pat ir galindų žemes. Kai prūsai ir Pomeranijos baltai ėmė gintis nuo lenkų puldinėjimo, Konradas, kuris dar 1209 m. buvo sukvietęs kryžiaus žygį, pasikvietė Teutonų ordiną.

Varmius kaip ir kitus prūsus užkariavo Teutonų ordino riteriai, rengę kryžiaus žygius globojami popiežiaus. Vietiniai gyventojai buvo atverčiami į krikščionybę, buvo pastatyta daug pilių ir miestų, o į prūsų žemes buvo kviečiami kolonistai iš Vokietijos, Lenkijos ir kitų krikščioniškų Europos šalių. Prūsai palaipsniui buvo asimiliuojami ir prūsų kalba XVII a. pabaigoje ar XVIII a. pradžioje išnyko.

## Istorija
1230 m. atvykę į Kulmo žemę Teutonų ordino riteriai ėmė nukariauti pagonis prūsus ir versti juos į krikščionybę. Varmius, bartus ir notangus nukariavo 1238–1241 m. Per vieną pirmųjų Varmės antpuolių riteriai sunaikino varmių pilį Honedą ir pastatė savo plytinę Balgos pilį.

Naudodamiesi savo patikima taktika Teutonų ordino riteriai naudojo Balgą kaip tolesnių puolimų bazę. Ši pilis buvo viena iš penkių tvirtovių, kurių 1242 m. kilusio Pirmojo prūsų sukilimo metu prūsai nepaėmė. Sukilimas baigėsi 1249 m. Christburgo taika. Ordinas pastatė naujas Braunsbergo ir Heilsbergo pilis.

1260 m. Vokiečių ordinas triuškinamai pralaimėjo Durbės mūšį, ir prūsai vėl sukilo. Didysis prūsų sukilimas vyko keturiolika metų. Varmiai savo vadu išsirinko Glapą (*Glappo*) ir prisijungė prie sukilimo. Sukilimo pradžioje Glapas su savo vyrais sėkmingai užėmė Braunsbergą, bet jiems nepasisekė užimti Balgą. 1266 m. Brandenburgo markgrafystės valdovai atvyko į Prūsiją ir ant Varmės ir Notangos sienos tarp Balgos ir Kenigsbergo pastatė pilį, kuri atlaikė prūsų puolimus. Ją pavadino Brandenburgu (dabar tai Ušakovas Kaliningrado srityje).
Glapas buvo sugautas ir pakartas 1273 m., kai bandė užimti tvirtovę. Sukilimas baigėsi dar po metų, jis buvo paskutinis sukilimas, kuriame dalyvavo varmiai.
Po to jie lėtai susiliejo su vokiečiais ir lenkais. Po Torunės taikos lenkai gausiai kėlėsi į Varmę, ir Varmės arkivyskupija buvo išplėšta iš Vokiečių ordino rankų ir atsidūrė Lenkijos karūnos valdžioje kaip Karališkosios Prūsijos provincijos dalis.

## Nuorodos
Lietuvos slaugos specialistų organizacija

**Lietuvos slaugos specialistų organizacija** (**LSSO**) – Lietuvos savarankiška profesinė organizacija, atstovaujanti slaugytojų ekonominiams, socialiniams, profesiniams interesams ir ginanti jų teises. Įkurta 1992 m. gruodžio 19 d.

Būstinė Vilniuje, Jasinskio g. 9, 403.

## Struktūra
LSSO sudaro 10 skyrių pagal Lietuvos Respublikos administracinį suskirstymą. Turi apie 10 000 narių. Skyrių direktoriai su skyrių tarybos nariais koordinuoja LSSO pirminių grupių veiklą. Veikia Profesinių reikalų komitetas, Darbo ir socialinių reikalų komitetas ir Narystės plėtros komitetas.

## Veikla
Lietuvos slaugos specialistų organizacija vadovaujasi 1993 m. priimtais įstatais.

Organizacijos tikslas – dalyvaujant sveikatos priežiūros pertvarkos procesuose prisidėti prie sveikatos politikos formavimo, rūpintis slaugytojų bendruomenės profesiniais interesais. Siekia teisingo apmokėjimo už darbą, saugių ir sveikatai nekenksmingų darbo sąlygų, darbo santykių stabilumo. Padeda kelti slaugytojų kvalifikaciją darbo teisės, organizacinės veiklos ir kitose srityse. Lietuvos slaugos specialistų organizacija nuo 1994 m. yra Tarptautinės slaugytojų tarybos narė, nuo 1996 m. Europos slaugytojų asociacijų federacijos prie Europos sąjungos tikroji narė, nuo 1997 m. Europos slaugytojų ir akušerių nacionalinių asociacijų forumo prie Pasaulinės sveikatos organizacijos narė.

## Prezidentės
* Aldona Čiočienė – 1992–2008 m.
* Danutė Margelienė – 2008–2020 m.
* Aušra Volodkaitė – nuo 2020 m.

## Nuorodos
* Lietuvos slaugos specialistų organizacija

## Šaltiniai
Epoch of the Fifth Sun

**Epoch of the Fifth Sun** („Penktosios Saulės epocha“) – debiutinis, pirmasis pilnos sudėties studijinis Mezoamerikos doom metal projekto Tenochtitlan albumas.

## Kūriniai

# „Venus Rising (Intro)“ – 1:51
# „Sun Winds“ – 8:59
# „1 366 560“ – 1:28
# „Secrets Of Pacal And Virakochi“ – 5:20
# „Ye Cham-Zl A-Em-Aan“ – 4:35
# „Teotihuacan“ – 7:03
# „Morning Ghosts Of Tikal“ – 4:05
# „Roads To Kopan“ – 6:03
# „The Hymn Of Huitzilopochtli“ – 6:17

## Autoriai
* Senmuth – šaižus vokalas, muzika, gitaros, programavimas
* Eresh – švarus vokalas, muzika
* Brutal Harry – muzika, programavimas
* Lefthander – šaižus vokalas, muzika
* Johny Ratsen – moteriškas vokalas

## Nuorodos
* Apžvalga
Lietuvos socialinių darbuotojų asociacija

**Lietuvos socialinių darbuotojų asociacija**, LSDA – Lietuvos visuomeninė organizacija, vienijanti valstybinių, savivaldos, privačių ir visuomeninių institucijų socialinio darbo specialistus, socialines problemas tiriančius mokslininkus, socialinio darbo ir socialinė ugdymo specialistus rengiančius dėstytojus, socialinio darbo studentus ir savanorius. 

## Veikla
Lietuvos socialinių darbuotojų asociacija įkurta 1993 m. lapkričio mėn. Veikia 47 grupės, turi apie 1200 narių (2006 m.). Pagrindiniai tikslai: atstovauti socialiniams darbuotojams ir ginti jų teises, dalyvauti kuriant Lietuvos socialinę politiką ir piliečių socialinius poreikius tenkinančias programas, skatinti socialinių problemų mokslinius tyrimus ir Asociacijos narių mokslinę veiklą. Asociacijos iniciatyva 1998 m. priimtas Lietuvos socialinių darbuotojų etikos kodeksas. Bendradarbiaujant su Vilniaus universitetu organizuojami profesinės kvalifikacijos kėlimo kursai, rengiamos tarptautinės konferencijos, seminarai, Asociacijos grupių pirmininkų mokymai, leidžiama įvairių metodinė medžiaga. 1998–2004 m. Asociacija inicijavo ir dalyvavo socialinių darbuotojų atestacijoje, 2006 m. kartu su Lietuvos socialinės apsaugos ir darbo ministerija parengė socialinių darbuotojų kvalifikacinius reikalavimus.

## Prezidentai
* Violeta Vaicekauskienė – 1993–2004 m.
* Edmundas Vaitiekus – 2004-2011 m.
* Diana Stankaitienė - nuo 2011 m. gegužės mėn. 20 d.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*Lietuvos socialinių darbuotojų asociacija
Chac Och-Ut

**Chac Och-Ut** – antrasis studijinis Mezoamerikos doom metal projekto iš Rusijos Tenochtitlan albumas. Išleistas 2006 m.

## Kūriniai

# „Och Vitz Ngui P’i Xo-Xot“ – 4:46
# „Astlan – A Way Made Of Dark Stone“ – 7:58
# „Can Quitlaz In Huelic Xochimeh“ – 8:48
# „A Place Where Gods Are Born“ – 5:50
# „A Toltek Artist“ – 8:35
# „Jaguar Epoch“ – 7:09
# „Haa Ki-Um U Poc Av“ – 6:41
# „Tsompantly“ – 3:58
# „Four Sides Of Paradise“ – 3:54
# „Ch’e'nal“ – 5:20

## Autoriai
* Senmuth – šaižus vokalas, muzika, gitaros, programavimas
* Eresh – švarus vokalas, muzika
* Brutal Harry – muzika, programavimas
* Lefthander – šaižus vokalas, muzika
* Johny Ratsen – moteriškas vokalas

## Nuorodos
* Apžvalga
Tezcatl

**Tezcatl** – trečiasis pilno ilgumo studijinis Mezoamerikos doom metal projekto iš Rusijos Tenochtitlan albumas. Išleistas 2007 m.

Tezcatl nuo ankstesnių albumų skiriasi labiau kompleksine stilistika, didesniu vokalinių dainų skaičiumi. Daugiau moteriško Johny Ratsen vokalo – ji atlieka visą dainą *Chanin Tiqsimuyu* (kečujų kalba) bei žymią dainos *Quetzali Dance* dalį.

## Kūriniai

# „Nemiliztli & Miquiztli“ – 2:03
# „Teokalli“ – 5:26
# „Ix Chel“ – 1:02
# „Tonatiu Lament“ – 8:09
# „Fatal Xihupohualli“ – 2:01
# „Lament Ol’Antay“ – 3:26
# „Kal’Yal’Yapi“ – 2:06
# „Inti Raymi“ – 4:51
# „Haa-Ma Chah'-Been-Tzil“ – 2:25
# „Master Of Mayapan“ – 6:14
# „Xayacatl“ – 1:08
# „Ayhara Killa“ – 4:45
# „Quetzali Dance“ – 3:56
# „Mihtohtli Citlalin“ – 3:52
# „Ahau Falls“ – 5:47
# „Chanin Tiqsimuyu“ – 4:35
# „Tutamantan“ – 3:22
# „Icxiohtli“ – 5:25
# „Aymarkayi“ – 1:21
# „2012“ – 5:38

## Autoriai
* Senmuth – šaižus vokalas, muzika, gitaros, programavimas
* Eresh – švarus vokalas, muzika
* Brutal Harry – muzika, programavimas
* Lefthander – šaižus vokalas, muzika
* Johny Ratsen – moteriškas vokalas

## Nuorodos
* Albumo aprašymas
Lietuvos socialistų revoliucionierių maksimalistų sąjunga

**Lietuvos socialistų revoliucionierių maksimalistų sąjunga**, LSRMS – Lietuvos politinė partija, veikusi 1927–1944 m.

## Istorija
Maksimalistais 1926 m. pradėjo vadintis kai kurios Lietuvos revoliucinių socialistų liaudininkų partijos (LRSLP), veikė 1918–1927 m.) grupės. 1927 m. balandžio mėn. konferencijoje LRSLP persitvarkė į Lietuvos socialistų revoliucionierių maksimalistų sąjungą. Buvo artima Rusijos kairiesiems eserams. Veikė nelegaliai, daugiausia tarp inteligentų. Prisidėjo rengiant 1927 m. rugsėjo mėn. Tauragės sukilimą, 1929 m. gegužės mėn. pasikėsinimą prieš ministrą pirmininkas A. Voldemarą. 1927–1929 m. Karaliaučiuje leido ir Lietuvoje nelegaliai platino laikraštį „Revoliucionierius“. TSRS okupavus Lietuvą sąjungos įgaliotinių grupė 1940 m. birželio mėn. partiją likvidavo. Veikėjai: Kazys Boruta, Kazys Jakubėnas, Vladas Karosa (idėjinis vadovas), F. Saltonas.

## Šaltiniai
Kolima (miestas)

**Kolima** () – miestas vakarų Meksikoje Armerijos upės slėnyje. Kolimos valstijos sostinė. Šalia miesto eina Gvadalacharos-Mansaniljo automagistralė. Miestą aptarnauja Lic. Miguel de la Madrid oro uostas.

Mieste veikia Kolimos universitetas. Yra katedra, XIX a. vyriausybės rūmai, teatras. Apylinkėse yra La Kampanos, Čanalio archeologinės radavietės.

## Šaltiniai
Lietuvos sodininkų draugija

**Lietuvos sodininkų draugija** – Lietuvos visuomeninė organizacija. Būstinė Vilniuje, Algirdo g. 11 – 1.

## Istorija
Lietuvoje mėgėjų sodai pradėti steigti 1949 m. Šalyje yra per 220 tūkstančių sodininkų sklypų, jie užima daugiau nei 21 tūkst. ha žemės plotą. 1959 m. įsteigta Lietuvos sodininkystės draugija (1987–1991 m. Respublikinis agrokooperatinis susivienijimas „Sodai“, nuo 1991 m. Lietuvos sodininkų draugija). Rėmė mėnesinio žurnalo „Mūsų sodai“ leidybą (ėjo 1959–1999 m.). Rūpinosi kolektyvinių sodų (nuo 1992 m. bendrijų sodų) kūrimu, produkcijos realizavimu, steigė prekybos kioskus. Vienija 11 rajoninių sodininkų susivienijimų (Alytus, Kaunas, Kretinga, Marijampolė, Panevėžys, Raseiniai, Šiauliai, Telšiai, Ukmergė, Vilnius, Zarasai) ir Ukmergės gėlininkų draugiją. Turi (2008 m.) 1800 sodininkų bendrijų ir daugiau kaip 200 000 narių.

## Veikla
Draugijos organai – visuotinis narių susirinkimas, prezidiumas, draugijos pirmininkas. Nariai – sodininkų bendrijos, sodininkų bendrijų susivienijimai ir pavieniai sodininkai. Svarbiausi tikslai – plėtoti ir puoselėti mėgėjišką sodininkystę (užsiauginti ir pasigaminti žemės ūkio produktų – vaisių, uogų, daržovių, gėlių, bitininkystės ir kt. produktų, susikurti aktyvaus poilsio sąlygas sodo sklypuose, tvarkyti ir tausoti jo išteklius) ir jos tradicijas; teikti konsultacijas ir rekomendacijas sodininkams, bendrijoms ir susivienijimams.

Lietuvos sodininkų draugija rengia geriausiai tvarkomų sodininkų bendrijų, gražiausių sodų sklypų ir sodybų apžiūras, konkursus, parodas, derina narių veiklą ir atstovauja jų interesams mėgėjiškos sodininkystės klausimais.

## Pirmininkai
* J. Kriaučiūnas – 1959–1969 m.
* P. Svetika – 1969–1971 m.
* B. Leščinskas – 1971–1978 m.
* R. Vosylius – 1978–1983 m.
* Vytautas Einoris – 1983–1987 m.
* R. Petruškevičius – 1987–1991 m.
* Vladislovas Butkevičius – nuo 1991 m.

## Šaltiniai
Masenate Mohato Seeiso

** 'Masenate Mohato Seeiso** (g. 1976 m. birželio 2 d.) – Lesoto karalienė ir karaliaus Letsie III žmona.

Jos tikrasis vardas **Anna Karabo Mots’oeneng**. Masenate Mohato Seeiso gimė Mapotenge, Berea rajone ir yra vyriausias Thekiso Mots’oeneng ir jo žmonos 'Makarabo vaikas.

1990 m. Masenate įstojo į Machabengo tarptautinį koledžą, Maseru ir studijavo iki 1996 m.

1997 m. ji įstojo į Nacionalinį Lesoto universitetą ir įgijo bakalauro laipsnį.

1999 m. spalį, susižadėjo su Lesoto karaliumi Letsie III. Jie susituokė 2000 m. vasario 18 d. Lesoto sostinėje Maseru. Pirmą kartą Lesoto istorijoje karalius vedė karališko kraujo neturintį asmenį

Masenate Mohato Seeiso su Letsie III turi tris vaikus.

* Princesė Senate Seeiso (g. 2001 spalio 7)
* Princesė Maseeiso (g. 2004 lapkričio 20)
* Princas Lerotholi Seeiso (g. 2007 balandžio 18)

## Šaltiniai
Lietuvos sparnai

**„Lietuvos sparnai“** (1968–1990 m. **„Sparnai“**) – aviacijos ir oro apsaugos iliustruotas žurnalas, ėjęs 1935–1940 m. Kaune, 1968–2003 m. Vilniuje, 1968–1977 m. informacinis leidinys, 1978–1989 m. informacinis biuletenis.

## Istorija
1935–1940 m. leido Lietuvos aeroklubas (oficialūs redaktoriai: Juozas Krygeris, Juozas Narakas, Vytautas Tupčiauskas), 1968–1977 m. – Savanoriška draugija armijai, aviacijai ir laivynui remti, Lietuvos respublikinio komiteto aviacijos sporto federacija, 1978–1990 m. – LTSR savanoriškos draugijos armijai, aviacijai ir laivynui remti CK, 1991 m. – Lietuvos Respublikos krašto apsaugos departamento sporto ir technikos susivienijimas „Vytis“, 1991–2000 m. – Lietuvos aeroklubas, 2000–2002 m. – Oreivystės centras, 2003 m. – Lietuvos tautinių aviacijos sporto žaidynių komitetas. 1935–1939 m. ėjo kartą, 1939–1940 m. – 2 kartus per mėnesį, 1968–1990 m. ketvirtinis, vėliau – įvairių dažnumo. Tiražas 37 000 (1978 m.), 3500 (1997 m.) egzempliorių.

Rašė aviacijos, sklandymo, parašiutizmo, modeliavimo, sportininkų ugdymo klausimais. Bendradarbiavo Antanas Gustaitis, Petras Motiekaitis, Zigmas Žemaitis ir kiti.

## Redaktoriai
* Jonas Pyragius – 1935 m.
* Antanas Plaušinaitis – 1936–1938 m.
* Jonas Dovydaitis – 1939–1940 m. ir 1968–1969 m.
* Šarūnas Skapcevičius – 1978–1992 m.
* Juozas Zujus – 1969–1977 m. ir 1992–1994 m.
* Antanas Arbačiauskas – 1995–1998 m.
* Jolanta Tūraitė-Koncevičienė – 1998–2003 m.

## Šaltiniai
Jóhanna Guðrún Jónsdóttir

**Jóhanna Guðrún Jónsdóttir** (**Johanna**, g. 1990 m. spalio 16 d. Kopenhagoje, Danijoje) – Islandijos atlikėja, 2009 m. atstovavusi Islandijai Eurovizijos dainų konkurse Maskvoje, Rusijoje su daina *„Is it true?“* ir užėmusi 2 vietą.

## Biografija

Vaikystėje Johanna persikėlė į Hafnarfjordurą (Islandija), kur devynerių metų pirmą kartą pasirodė scenoje. Iki dalyvavimo Eurovizijoje ji dirbo Brodvėjaus teatre.

## Diskografija

### Albumai

### Singlai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė

|-
Šočikalkas

**Šočikalkas** () – ikikolumbinio laikotarpio archeologinė radimvietė Meksikoje, Moreloso valstijos vakaruose, 38 km į pietvakarius nuo Kuernavakos. Pavadinimas išvertus iš nahuatlių kalbos reiškia „gėlių namo vietoje“.

## Istorija

Teritorija apgyvendinta 200 m. pr. m. e., bet ilgą laiką nesivystė į svarbesnį centrą. Šočikalko klestėjimo laikotarpis (700–900 m.) prasidėjo netrukus po Teotihuakano žlugimo, todėl neretai spekuliuojama, kad Šočikalkas galėjęs prisidėti prie buvusios imperijos griūties. Miesto architektūra ir ikonografija turi daug bendrų bruožų su Teotihuakano, majų, matlacinkų menu. Klestėjimo piko metu čia galėję gyventi 20 tūkst. gyventojų. Apie 900-uosius m. Šočikalkas buvo sudegintas ir sugriautas. Vėliau, apie 1200 m. buvusio miesto vietoje apsigyveno nahuatliškai kalbantys tlahuikai.

## Architektūra

Pagrindinis kulto centras yra dirbtinai sudaryta kalva. Vienas įspūdingiausių išlikusių Šočikalko objektų – plunksnuotosios gyvatės šventykla su raižiniais ant sienų. Taip pat yra dar keletas laiptuotųjų piramidžių, rūmai, trys žaidimo kamuoliu stadionai, altoriai, pirtys, stelos, urvai su įrengtais nusileidimais.

Taip pat yra urve įrengta senovinė observatorija. Urvas ištinkuotas, išdažytas juodai, geltonai ir raudonai. Įrengtas 8,7 m ilgio „kaminas“, per kurį saulės spinduliai patenka į urvą ir projektuojasi ant urvo grindų. Saulės šviesa patenka į urvą 105 dienas per metus – nuo balandžio 30 iki rugpjūčio 15 d. Saulei judant link Vėžio atogrąžos ir atgal, du kartus per metus ji atsiduria zenite – gegužės 14/15 ir liepos 28/29 dienomis – tuomet spinduliai patenka tiesiai į observatoriją.

Dėl savo istorinės ir architektūrinės reikšmės Šočikalkas 1999 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.


File:Xochicalcotempleofinscriptions.jpg|Plunksuotosios gyvatės piramidė
Image:Xochicalco.jpg|Stadionas
Image:ObservatorioXochicalco.JPG|Observatorijos „kaminas“
Kiose Dago mūšis

**Kiose Dago mūšis** () – 1243 m. birželio 26 d. įvykęs mūšis tarp mongolų ordos armijos, vadovaujamos karvedžio Baidžu ir Rumo sultonato armijos, vadovaujamos seldžiukų sultono Kei-Chusravo II. Mūšis vyko Kiose Dago tarpeklyje, į šiaurę nuo Erzindžano, šiaurės Turkijoje, pasibaigė mongolų pergale.

1242–1243 m. žiemą mongolams užpuolus Rumo seldžiukų sultonatą buvo užimtas Erzindžanas. Sultonas Kei-Chusravas II kreipėsi į savo kaimynus karinės pagalbos. Pagalbą suteikė Rumo sąjungininkai: Trapezundo imperatorius Manuilas I, prie kurio prisijungė Gruzijos, Abchazijos kunigaikščiai ir Alepo valdovas. Buvo pasamdyti keli „Frankų“ būriai iš Kipro karalystės (2 000 karių) ir Genujos.

## Mūšis
Mūšis vyko visą dieną. Mongolai panaudoję klaidingo atsitraukimo taktiką, o paskui netikėtai priešus apšaudė strėlėmis. Rumo sultonas, nenorėdamas pakliūti į nelaisvę, iš mūšio lauko pabėgo. Jo armija padrikai ėmė bėgti, o mongolai persekiojo ir kapojo juos kardais. Mongolai užėmė sultono stovyklos palapines su atsargomis ir ginklais, bei Kei-Chusravo vėliavą su liūto atvaizdu.

## Pasekmės
Turėdami pranašumą, mongolai tęsė puolimą. Buvo užimtas Sivasas ir sugriautas Kaiseris, o daugelis miesto gyventojų, nenorėję pasiduoti, išžudyti. Į Koniją pabėgęs Rumo sultonas pas mongolus nusiuntė savo vizirį, kuris įtikino, kad tolesnis šalies užkariavimas bus sunkus, nes šalies gilumoje yra daug armijos ir tvirtovių. Pagal taikos sutarties sąlygas sultonas kasmet mongolams turėjo mokėti apie 12 mln. sidabrinių monetų, 500 ritinių šilko, 500 kupranugarių ir 5 000 avių.

Po Kiose Dage mūšio prasidėjo seldžiukų Rumo sultonato nuosmukis.

## Išnašos

## Nuorodos
Lazduonėnų piliakalnis

**Lazduonėnų piliakalnis**, *Pilaitė, Maža pilaitė, Pilalė* – piliakalnis Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Lazduonėnų kaimo, Vainuto seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Degučiai – Sartininkai pasukus į Lazduonėnus, iš jų centro keliuku pavažiavus į kairę 550 m šiaurės vakarų kryptimi iki jo pabaigos – yra kitame Lazduonos krante.

## Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos krašte, Lazduonos dešiniajame krante, santakoje su bevardžiu upeliu. Iš rytų, pietų ir pietvakarių jį juosia upelių slėniai. Šlaitai statūs, 14 m aukščio. Aikštelė ovali, 35 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ir 32 m pločio. Ją iš visų pusių juosia pylimas, kuris aukščiausias šiaurinėje pusėje – 8,5 m aukščio ir 34 m pločio. Kitur pylimas žemėja iki 1,5 m aukščio, 10 m pločio. Šiaurės pusėje 9 m aukščio išorinis pylimo šlaitas leidžiasi į 6 m pločio, 1 m gylio griovį, už kurio supiltas antras 75 m ilgio, 1 m aukščio, 7 m pločio pylimas. Už jo iškastas antras 7 m pločio, 1 m gylio griovys. Rytiniame aikštelės krašte yra 2,5 m pločio senasis įvažiavimas į ją.

Piliakalnis apardytas arimų, iki 1935-1936 m. ji buvo ariama, pylimas išgadintas žvėrelių urvų. Jis apaugęs lapuočiais.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.  

## Šaltiniai

* Crome H. Verzeichnis der Wehranlagen Ostpreußens // Prussia. 1938. Bd. 32. T. I, p. 102.
* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.182
* Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Lietuvos piliakalniai
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Lekių piliakalnis

**Lekių piliakalnis**, *Pilalė* – piliakalnis Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Lekių kaimo, Švėkšnos seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Švėkšna – Daukšaičiai, pro Alseikas pasukus link Šiūparių, už Padubrinio pasukus į kairę šiaurės vakarų kryptimi į Lekius, juose ties sodyba - į dešinę šiaurėn per drėgną pievą ir miško kraštą paėjus 250 m.

## Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Šalpės kairiojo kranto slėnyje. Iš šiaurės, rytų ir pietryčių jį juosia Šalpė. Aikštelė trikampė, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 54 m ilgio, 20 m pločio pietvakarių krašte, aukštesniu šiaurės rytų smaigaliu. Pietvakariniame jos pakraštyje yra tarsi 6 m pločio pylimo liekanos. Pietvakarių šlaitas 5 m aukštyje statintas. Šlaitai statūs, 12 m aukščio.

Aikštelės šlaitai iš visų pusių (išskyrus PV) nuplauti. Piliakalnis apaugęs mišriu mišku.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.

## Šaltiniai

* Krzywicki L., Szaulys J. Pilekalnie litewskie // Przegląd Polski rozwoju przemysłu, handlu i rolnictwa. Warszawa. 1902. Nr. 1, p. 42.
* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.182
* Tarasenka P. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Lietuvos piliakalniai
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Paulaičių piliakalnis

**Paulaičių piliakalnis**, *Pilalė* – piliakalnis Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Paulaičių kaimo, Švėkšnos seniūnija. Pasiekiamas iš plento Gardamas – Švėkšna pavažiavus į kairę šiaurės vakarų kryptimi link Paulaičių, už 1,6 km - keliu į pietus – pietvakarius, už 300 m už griovio pasukus į dešinę šiaurės kryptimi lauko pakraščiu – yra už 500 m, lauko šiauriniame krašte.

## Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Ašvos kairiajame krante, santakoje su Beržupiu. Iš rytų ir šiaurės rytų jį juosia Beržupis, iš šiaurės ir šiaurės vakarų – Ašvos slėniai. Aikštelė ovali, pailga šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 30x27 m dydžio. Jos vakariniame krašte supiltas 50 m ilgio, 5 m aukščio, 16 m pločio lanko formos pylimas, už kurio iškastas 13 m pločio, 1 m gylio griovys. Šlaitai statūs, 9 m aukščio. Piliakalnis apaugęs lapuočiais.

800 m į rytus nuo piliakalnio Žiogų kalne yra II a. – XII a. senkapis.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1948 m. ir 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia - II tūkstantmečio pradžia.

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.180
* Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899. c. 97.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalniai
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Pavilnučio piliakalnis

**Pavilnučio piliakalnis**, *Sklepkalnis, Palendrupis* – piliakalnis Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Pavilnučio kaimo, Švėkšnos seniūnija. Pasiekiamas keliu Švėkšna – Saugai pervažiavus Lendrupį ir pavažiavus 150 m į dešinę šiaurės vakarų kryptimi pro sodybą lauko keliuku – yra kairėje, į pietvakarius nuo kelio.

## Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas kalvos kyšulyje, supamame užpelkėjusių Lendrupio ir Vilnutės upelių slėnių. Aikštelė keturkampė, ovali, pailga rytų – vakarų kryptimi, 43x28 m dydžio, kiek iškiliu viršumi. Šlaitai vidutinio statumo, 4-6 m aukščio. Piliakalnį labai apardė arimai, šlaitai lyginti buldozeriu. Dabar jis dirvonuoja.

Pietinėje papėdėje, 0,25 ha plote yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1982 m. Joje rasta lygios keramikos, angliukų. 

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1982 m. atlikęs Vladas Žulkus aikštelės šiauriniame krašte ištyrė 8 m² plotą, paviršiniame sluoksnyje aptiko angliukų, akmens nuoskalą su nušlifuotu paviršiumi. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.

## Šaltiniai

* Bronius Dakanis. Mažai žinomi Lietuvos piliakalniai // Kultūros paminklai. Vilnius. 1994. T. 1. p. 49 (Nr. 38)
* Gintautas Zabiela. Lietuvos medinės pilys. Vilnius, 1995. p. 30-31 (Nr. 22).

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Lietuvos piliakalniai
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Lietuvos profesinių sąjungų konfederacija

**Lietuvos profesinių sąjungų konfederacija** (LPSK) – Lietuvos nevyriausybinė organizacija, vienijanti narius – profesines sąjungas šakiniu principu, atstovaujanti ir ginanti jų profesines, ekonomines, socialines teises ir teisėtus interesus. Būstinė Vilniuje, J. Jasinskio 9-213.

## Veikla
Įkurta 2002 m. gegužės 1 d. susijungus 1992 m. įkurtiems Lietuvos profesinių sąjungų centrui ir Lietuvos profesinių sąjungų susivienijimui. Lietuvos profesinių sąjungų konfederacija aktyviai dalyvauja Lietuvos Respublikos Trišalėje taryboje, siekia darbuotojams palankių trišalių susitarimų, inicijuoja dvišalius kolektyvinius susitarimus, skatina derybas su darbdavių organizacijomis, rengia konferencijas, seminarus, mokymus, vykdo projektus, konsultuoja narius ir kita.

LPSK – nevyriausybinė organizacija, nepriklausoma nuo valstybinės valdžios ir valdymo institucijų, darbdavių ir jų organizacijų, visuomeninių organizacijų ir judėjimų.

2025 m. LPSK vienijo 24 šakines organizacijas, kuriose buvo virš 51 tūkst. narių.

Struktūra: Suvažiavimas, Taryba, Valdyba, pirmininkas.

Nuo 1994 (iki 2002 m. tik Lietuvos profesinių sąjungų susivienijimas) yra Tarptautinės profesinių sąjungų konfederacijos (*International Trade Union Confederation*, ITUC), nuo 2004 m. Europos profesinių sąjungų konfederacijos (*European Trade Union Confederation*, ETUC) narė. Taip pat bendradarbiauja su Tarptautine darbo organizacija (*International Labour Organization,* ILO), visuomeninėmis, pilietinėmis organizacijomis.

## Pirmininkai
* Algirdas Sysas – 2002–2005 m.
* Artūras Černiauskas – 2005–2018 m.
* Inga Ruginienė – 2018–2024 m.
* Laikinasis pirmininkas Audrius Gelžinis – 2024–2025 m. gegužė.
* Laikinoji pirmininkė Dalia Jakutavičė – 2025 m. gegužės 22 d. – eilinis suvažiavimas (2026 m.).

## Leidyba
* L. Pivoras, V. Bliujus. Darbo teisės elementorius, 1998 m.
* N. Kasiliauskas. Kolektyvinės derybos Lietuvoje, 2005 m.
* D. Petrylaitė Socialinis dialogas darbo santykiuose: Valstybinio sektoriaus ypatumai, 2006 m.
* V. Duoba, A. Lupeika. Darbų sauga. Socialinių partnerių mokymų vadovėlis darbuotojų saugos ir sveikatos klausimais pramonės ir paslaugų sektoriuose. 2007 m.
* Kas yra profesinė sąjunga ir kaip ją įsteigti. Trumpas vadovas, 2022 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lietuvos profesinių sąjungų konfederacija
* https://www.facebook.com/profsajungu.konfederacija/
Velkė

**Velkė** - velkamoji priemonė žolei išvilkti iš šlapių pievų.

Velkės buvo trijų tipų:
* lapinės, kurių pagrindą sudarė 1 - 2 lankstūs medeliai ar jų šakos su visais lapais;
* kartinės - dvi tiesios kartys;
* šliužinės - dvi riestais storgaliais kartys.

Visų tipų velkių pagrindas buvo sujungtas keliose vietose skersinėmis lystelėmis ar virvelėmis. Dažniausiai velkes traukdavo žmogus, rečiau - arklys.

## Šaltiniai
Sakūtėlių piliakalnis

**Sakūtėlių piliakalnis**, *Raganų kalnas, Čiūteliai* – buvęs piliakalnis Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Čiūtelių kaimo, Saugų seniūnija. 

## Piliakalnis

Piliakalnis (Raganų Kalnas) buvo įrengtas atskiroje kalvoje, iš šiaurės ir rytų apjuostoje bevardžio upelio. Išsamesnių duomenų apie piliakalnį neišliko, nes jis XIX a. pabaigoje nukastas tiesiant plentą Klaipėda – Šilutė. Dabar jo vietoje abipus plento likusi iki 3 m aukščio kalvelė nuolaidžiais šlaitais, apaugusi lapuočiais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.

## Šaltiniai

* Crome H. Karte und Verzeichnis der vor - und frühgeschichtlichen Wehranlagen in Ostpreußen // Altpreußen. Juni. 1937. Heft 3, p. 124 (Nr. 11).
* Crome H. Verzeichnis der Wehranlagen Ostpreußens // Prussia. 1939. Bd. 32. T. II, p. 299
* Hollack E. Erläuterungen zur vorgeschichtlichen Übersichtskarte von Ostpreußen. Glogau, Berlin, 1908.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Lietuvos piliakalniai
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Mėnulio dievybė

**Mėnulio dievybė, Mėnulio dievas** – mitologijoje – dievas ar deivė, įkūnijanti Mėnulio simboliką. Priklausomai nuo kultūros šios dievybės reikšmė ir funkcijos skirtingos. Dažnai ji būna priešingos lyties negu Saulės dievybė, jos priešas kovoje dėl dangaus karalystės ar dangiškosios poros su Saulės dievybe narys. Pasaulio mitologijoje dažniau sutinkamos vyriškos Mėnulio dievybės, tačiau dėl didelės antikinės Europos mitologijos įtakos, kur vyrauja moteriškos Mėnulio deivės, Mėnulio dievybė dažniau asocijuojama su moterimi.

## Pasaulio mitologijose

Žymesnės Mėnulio dievai ir dievybės, sietos su Mėnuliu:
* Selenė, Febė – graikų
* Luna – romėnų
* Mėnuo – lietuvių
* Jarilo – slavų
* Manis – skandinavų
* Hubal – senovės arabų
* Sinas – Mesopotamijos
* Čange – kinų
* Soma – indų
* Cukujomi – japonų
* Kojolšaukė, Mectli – actekų
* Mama Kila – inkų
* Igalukas – inuitų
* Iščela – majų
* Chonsas – egiptiečių
Pieninė

**Pieninė** - pieno priėmimo punktas arba perdirbimo įmonė.

## Istorija
XIX a. pieno produktai buvo gaminami stambiuose dvaruose įrengtose pieninėse. Pirmoji kooperatinė pieninė 1882 m. susikūrė Hedingeno mieste, Danijoje. Ji ir davė pradžią kooperatiniai formai - sviestui ir kitiems pieno produktams gaminti. Jau XIX a. pabaigoje daugelyje šalių (Olandijoje, Šveicarijoje, Anglijoje, Švedijoje, Vokietijoje) pradėjo kurtis kooperatinės pieninės, kurias steigė smulkesni dvarininkai ir pasiturintys valstiečiai, įnešdami pirminį savo kapitalą pastatams ir įrengimams įsigyti.

Rusijoje XIX a. antrojoje pusėja pienines pradėjo steigti pramonininkai ir pasiturintys pirkliai, kurie turėjo pinigų pastatams ir inventoriui pirkti bei meistrams samdyti. Šios pieninės supirkdavo iš dvarininkų bei valstiečių pieną ir perdirbdavo jį į sviestą, sūrį bei kitus pieno produktus. Privačios pieninės iš miestų rinkų pradėjo išstumti dvaruose pagamintus pieno produktus.

"Vilniaus kalendoriuje", kuris rusų kalba buvo leidžiamas 1883–1891 m., yra straipsnių apie pienininkystę. Juose rašoma, kad Vilniaus gubernijos dvarininkai pradėjo laikyti geresnės veislės karves. Dvarai turėjo įrengtas atskiras patalpas pienui laikyti, nusistovėjusiai grietinei nuo pieno graibyti, sviestui mušti bei sūriams daryti. Dvaruose jau buvo paplitę separatoriai. Stambiuose dvaruose pieno produktus, ypač sūrius, gamindavo iš užsienio pakviesti meistrai (vokiečiai, olandai). Nedideliuose dvaruose pieno produktų gamybą paprastai organizuodavo paktininkai (verslininkai), kurie vasarą išsinuomodavo dvarų, o kartais ir stambesnių valstiečių karvių bandas.

XIX a. pabaigoje daugelis dvarų jau turėjo įsirengę tobulesnes pienines. Dažniausiai tos įmonės buvo rankinės. Garines steigė tik stambieji dvarininkai.

XIX a. aštuntajame dešimtmetyje Kuršėnuose ir Panevėžyje buvo įrengtos pirmosios pieninės. Devinto dešimtmečio pradžioje jau veikė garinės pieninės Jurbarke ir Druskininkuose, taip pat prie Klaipėdos. Kiek vėliau buvo įsteigta garinė pieninė prie Krekenavos (1887 m.). Panevėžio apskrityje 1896 m. veikė 7 garinės pieninės.
Stankaičių piliakalnis

**Stankaičių piliakalnis**, *Pabūtkalnis, Pabudkalnis* – piliakalnis Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Stankaičių kaimo, Saugų seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Vilkyčiai – Agluonėnai, prieš Alsėnus pasukus į dešinę rytų kryptimi link Stonaičių, pavažiavus 2,1 km miške, jau Klaipėdos rajone pasukus miško keliuku (yra rodyklė) į dešinę pietų kryptimi, pavažiavus 800 m laikantis labiau kairės – yra dešinėje, pietuose, tik nusileidus į slėnį, miške.

## Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas atskiroje kalvoje, Veiviržo dešiniajame krante. Išliko 15 m ilgio rytų – vakarų kryptimi, 8 m pločio jo dalis - greičiausiai aikštelės vakariniame gale buvęs 11 m pločio, 2 m aukščio pylimas su aikštelės kraštu. Į rytus buvusi aikštelė beveik visiškai nuplauta. Šlaitai vidutinio statumo, 6-9 m aukščio. Piliakalnis apaugęs lapuočiais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.

## Šaltiniai

* Crome H. Karte und Verzeichnis der vor - und frühgeschichtlichen Wehranlagen in Ostpreußen // Altpreußen. Juni. 1937. Heft 3, p. 125 (Nr. 33).
* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.181

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Lietuvos piliakalniai
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Vanagių piliakalnis

**Vanagių piliakalnis**, *Žemaičių Naumiesčio piliakalnis, Žaliasis kalnas* – piliakalnis Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, Žemaičių Naumiestyje, Žemaičių Naumiesčio seniūnija. Pasiekiamas nuo Žemaičių Naumiesčio bažnyčios takeliu paėjus į šiaurę 200 m. 

## Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Vanagio upelio kairiajame krante esančioje kalvoje. Aikštelė netaisyklingo keturkampio formos, pailga šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 177 m ilgio, 80 m pločio vakarinėje dalyje ir 70 m pločio rytinėje dalyje. Jos pietrytiniame pakraštyje buvo akmenų-medžio įtvirtinimai. 2002 m. čia aptiktos sudegusios tvoros, statytos iš apie 8 cm skersmens rąstų, liekanos, radiokarbono būdu datuotos I a. Šiaurės vakarų ir šiaurės rytų dalyse XVIII a. – XX a. pirmojoje pusėje stovėjo dvaro pastatai, likę jų pamatų žymės. Šlaitai statūs, 4-8 m aukščio, vakarinio šlaito viršutinė dalis dirbtinai pastatinta.

Piliakalnis apardytas per jį ėjusių keliukų, šiaurinis šlaitas nuplautas upelio. Aikštelė dirvonuoja, jos pakraščiais auga pavieniai lapuočiai. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Lietuvos piliakalniai
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Michailas Pervuchinas

**Michailas Pervuchinas** (,  1904 m. spalio 14 d. Čeliabinsko srityje – 1978 m. liepos 22 d. Maskvoje) – tarybinis partinis ir valstybės veikėjas, buvęs TSKP CK Politinio biuro narys.

## Biografija
1922–1929 m. mokėsi Maskvos liaudies ūkio instituto elektros pramonės fakulete. 1930–1933 m. Stalingrado gamyklos "Barikados" cecho viršininkas, vyriausias mechanikas. 1933–1938 m. – Kaširsko elektrinės inžinierius, cecho viršininkas, direktorius, Maskvos energetikos valdybos vyr. inžinierius, valdytojo pavaduotojas, viršininkas.

Dėl 1937 m. prasidėjusių represijų prieš vadovaujančius darbuotojus atsilaisvinant postams, sparčiai kilo karjeros laiptais: 1938 m. dirbo TSRS sunkiosios pramonės valdybos viršininku, ministro pavaduotoju, pirmuoju pavaduotoju. 1939–1942 m. bei 1953–1955 m. – TSRS Elektrinių ir elektros pramonės liaudies komisaras. 1942–1950 m. – TSRS Chemijos pramonės liaudies komisaras (ministras). 1957–1958 m. – vidutinių mašinų gamybos pramonės ministras, TSRS Ministrų Tarybos valstybinio užsienio ekonominių ryšių komiteto pirmininkas.

1940–1944 ir 1950–1955 m. (su pertraukomis) buvo TSRS Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas, 1955–1957 m. – pirmasis pavaduotojas. Karo pradžioje buvo atsakingas už pramonės evakuaciją į TSRS gilumą. 1942–1945 m. buvo aukščiausias TSRS pareigūnas, atsakingas už atominio ginklo sukūrimą, buvo Valstybės gynybos komiteto (VGK) Specialiojo komiteto narys, VGK inžinierinės – techninės tarybos pirmininkas. Daug nusipelnė aprūpinant atominę pramonę sunkiuoju vandeniu, urano heksafloridu ir kitais būtinais cheminiais reagentais. 1949 m. vadovavo valstybinei komisijai, rengiančiai tarybinės atominės bombos išbandymą Semipalatinsko poligone.

1939–1961 m. – TSKP CK narys. 1952–1957 m. – TSKP CK Politinio biuro narys, 1957–1961 m. – kandidatas į Politinio biuro narius. M. Pervuchinas 1957 m. buvo Molotovo-Malenkovo-Kaganovičiaus "antipartinės grupuotės", bandžiusios nušalinti nuo valdžios N,Chruščiovą, sudėtyje. Kadangi buvo mažiausiai radikalus grupuotėje, be to kuravo besikuriančią TSRS atominę pramonę, iš pradžių nukentėjo nežymiai, tik buvo pervestas iš Politinio biuro narių į kandidato statusą. Faktiškai iki pat atleidimo iš Politinio biuro narių, šio partinio organo veikloje ir posėdžiuose nedalyvavo. Vėliau pareigose sparčiai krito.

1958–1963 m. – TSRS ambasadorius Vokietijos Demokratinėje Respublikoje. Nuo 1963 m. dirbo TSRS Liaudies ūkio tarybos energetikos ir elektrifikavimo valdybos viršininkas, vėliau – antraeilėse skyriaus vedėjo pareigose TSRS Valstybiniame Plano komitete.

Generolas leitenantas (1944). Socialistinio darbo didvyris (1949). TSRS Aukščiausiosios Tarybos 2-4 šaukimų deputatas. Palaidotas Novodevičės kapinėse Maskvoje.
Riboženklis

**Riboženklis**, sienų ženklas – ženklas privačioms ir valstybės sienoms žymėti. Pirmieji lietuviškų žemių riboženkliai buvo stambūs gamtiniai objektai (upės, ežerai, pelkės, miškai ir t. t.) įsispraudę tarp gyvenamų teritorijų. XII–XIII a. dalį tarpgentinių dykrų baltų gentys, kaip prūsai, sakralizavo, laikė mirusiųjų buvimo erdve. Statmenai paribiams buvo orientuojamos kapų duobės, statomi akmeniniai stabai. Riboženkliais buvo šventos giraitės ir laukai, skyrę gyvenvietes. Smulkesni riboženkliai: upeliai, šaltiniai, akmenys, medžiai. Dirbtiniai riboženkliai: perkasti grioviai – užkardos, statyti akmenys ir medžiai pažymėti kryžiais ar kt. ženklais. Senieji r. itin saugoti. XV–XVI a. Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei plečiant vidinę kolonizaciją, gausėjo dirbtinių riboženklių, atsirado perkasos su tilteliais, sukasti kalneliai, kaip riboženkliai pradėti naudoti keliai. Atstumai tarp ženklų matuoti myliomis. XV–XVI a. LDK rūpinosi valstybės sienų nustatymu ir žymėjimu. Sienų riboženkliai, turėdami valstybės simbolius, išsiskyrė iš bendrinio riboženklių tipo.

Plito apgyvendinti pasieniai, kurių gyventojų sukurti sienų ženklai žymėjo valstybės sieną. Ženklinimo detalumas, apgyvendinti pasieniai reiškė sienos, kaip sienos linijos susiklostymą, kuris išryškėjo XVI a. 1545 m. tarp LDK ir Prūsijos buvo nustatyta siena, kurio vienas ženklas buvo mūrinis stulpas, jame pavaizduoti valstybių herbai ir įrašai lotynų kalba. Europoje Napoleonmečiu (XVIII a. pr.) siekta tiesinti susiklosčiusias vingiuotas sienas, jų žymėjime riboženkliais naudojant geografinius objektus (upes, kalnus ir t. t.). 1807 m. Napoleonas siūlė Prūsijos sienos su Rusija riboženkliu pasirinkti Nemuno upę.

## Šaltiniai

* Gudavičius Edvardas. Žymenys ir ženklai Lietuvoje XII–XX a. Vilnius, 1980,
* Čelkis Tomas. Nuo teritorinio ruožo prie linijos: sienų sampratos pokyčiai Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje XIV–XVI amžiuje // Lietuvos istorijos studijos, 2008, t. 22, p. 58 – 73.
* Čelkis Tomas. Privačios žemėvaldos ribų nustatymas ir žymėjimas XV–XVI a. Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje // Istorijos šaltinių tyrimai. 2011, t. 3. p. 31-58.
Venckų piliakalnis

**Venckų piliakalnis su gyvenviete** (arba ***Pilalė***; registro kodas iki 2005 m. balandžio 19 d. A515KP, Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1114) – piliakalnis Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Venckų kaimo, Žemaičių Naumiesčio seniūnija. Pasiekiamas iš plento Žemaičių Naumiestis - Šilutė Kulėšuose pasukus į dešinę šiaurės kryptimi žvyrkeliu Venckų link, už 700 m ant kalniuko pasukus į kairę žvyruotu keliuku vakarų link, pavažiavus 100 m – yra kitapus Piliupio.

## Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas aukštumos kyšulyje, Šusties dešiniajame krante, jo santakoje su Pilupiu. Aikštelė keturkampė, pailga rytų – vakarų kryptimi, 55 m ilgio, 17 m pločio rytiniame gale ir 20 m pločio vakariniame. Jos vakariniame krašte supiltas 2 m aukščio, 30 m pločio pylimas, kurio išorinėje pusėje buvo dabar jau užlygintas griovys. Pylime išardavo apdegusių rąstų. Aikštelės rytiniame krašte supiltas 0,3 m aukščio, 11 m pločio pylimas. Šlaitai statūs, 7 m aukščio. Piliakalnis labai apardytas arimų. Aikštelės vidurys dirvonuoja, kraštai ir šlaitai apaugę lapuočiais. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - II tūkstantmečio pradžia.

Vakarinėje papėdėje, 0,3 ha plote yra papėdės gyvenvietė, kurioje rasta lygios keramikos.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus, Valstybinės archeologijos komisijos archyvas.

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.183
* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.,1993, p.62
* Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899, c. 155.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Lietuvos piliakalniai
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Šarūnas Vasiliauskas (1989)

**Šarūnas Vasiliauskas** (g. 1989 m. kovo 27 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas.

## Karjera
Ilgą laiką rungtyniavo „Žalgirio“ dublerių komandoje, taip pat trumpai yra atstovavęs ir pagrindinei „Žalgirio“ ekipai. 2010–2011 m. sezoną gynė „Kauno“ garbę. 2010 m. rugpjūčio 25 d. buvo paskolintas Kauno „Kauno“ klubui. Nuo 2011 m. rudens atstovavo Panevėžio „Lietkabelio“ klubui. Savo laiku krepšinio ekspertai jį lygino su Šarūnu Jasikevičiumi, Vasiliauskui piešta itin šviesi ateitis. Jis ir Žygimantas Janavičius laikyti jaunosios krepšininku kartos svarbiausiais įžaidėjais. Vis dėlto viltims nebuvo lemta išsipildyti – abu žaidėjai šildė „Žalgirio“ atsarginių suolelį.

2013 m. rugpjūčio pradžioje pasirašė vienerių metų sutartį su Sopoto „Trefl“ klubu. 2016 m. rugpjūčio 8 d. pasirašė vienerių metų sutartį su Ispanijos Badalonos „Joventut“ klubu.

2022 m. vasarą, tapęs Rumunijos vicečempionu, vasarai persikėlė į Kanados Skarboro „Shooting Stars“ komandą.

2014 m. Pakviestas Jono Kazlausko į Lietuvos rinktinę ir stabiliai pasirodęs pasirengimo cikle, žaidėjas buvo priimtas į Lietuvos vyrų krepšinio rinktinę.

2023 m. liepos pabaigoje paskelbė baigiantis profesionalo karjerą, tačiau vis dar žaidė RKL lygoje, Kauno raj. „Omega Tauras LSU“ klube.

## Pasiekimai

* 2022 m. Rumunijos krepšinio taurė

## Išnašos

## Nuorodos
* BasketNews.lt puslapis apie žaidėją
Žakainių piliakalnis

**Žakainių piliakalnis**, *Užtenenis, Jokūbiškė, Laukstėnai* – piliakalnis Šilutės rajono savivaldybės teritorijoje, prie Žakainių kaimo, Gardamo seniūnija. Pasiekiamas iš kelio Gardamas – Švėkšna pasukus į Žakainius, pavažiavus Užtenenio link, priešais Tenenį pasukus į kairę šiaurės vakarų kryptimi lauko pakraščiu einančiu keliuku, už 150 m – yra dešinėje, miškelyje, šiaurės kryptimi.

## Piliakalnis

Piliakalnis įrengtas Tenenio kairiojo kranto vingyje esančiame aukštumos kyšulyje. Aikštelė keturkampė, pailga šiaurės – pietų kryptimi, 20x12 m dydžio. Aikštelė kraštuose buvusi apjuosta pylimu, kuris geriausiai išliko pietiniame ir šiauriniame kraštuose. Pietiniame krašte pylimas 4 m aukščio, 22 m pločio. Už jo iškastas 4 m pločio, 0,5 m gylio griovys, supiltas antras 0,5 m aukščio, 3,5 m pločio pylimas. Už jo iškastas antras 4,5 m pločio, 1 m gylio griovys. Šiauriniame aikštelės krašte pylimas 1 m aukščio, 13,5 m pločio. Aikštelės šonuose yra 6 m pločio pylimo liekanų. Šlaitai statūs, 6-7 m aukščio. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečiu - XIII a.

Piliakalnio šonai nuslinkę, pirmasis pylimas išardytas duobių, aikštelėje buvo įrengta šokių aikštelė. 2004 m. sustabdyta šlaitų erozija, į piliakalnį iš pietvakarių pusės įrengti laiptai, užlygintos bulviarūsių duobės.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1963 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. 2004 m. Olegas Fediajevas tyrinėjo abiejų griovių ir antrojo pylimo vietas - iš viso 294 m². Nustatyta, kad pirmasis pylimas piltas mažiausiai per du kartus, antrasis supiltas iš molio paskutiniu piliakalnio egzistavimo laiku anksčiau čia buvusios gyvenvietės vietoje. Jos kultūriniame sluoksnyje rasta žalvarinių pasaginių segių, apyrankių, svarelis, geležiniai: ietigalis, peilis, kirvio dalis, strėlių antgalių, kitų VII a. – XII a. radinių, lygios ir apžiestos keramikos. Po tyrimų rekonstruotas antras pylimas, išvalyti abu grioviai.

Pietinėje papėdėje, 0,3 ha plote yra papėdės gyvenvietė. 

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.180
* Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Lietuvos piliakalniai
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
DDT (grupė)

**DDT** (Rusiškai – ДДТ) – Rusijos roko muzikos grupė. Ją 1980 m. Ufoje įkūrė grupės lyderis, daugelio dainų autorius, poetas, kompozitorius Jurijus Ševčiukas. Grupės pavadinimas kildinamas iš vieno geriausiai žinomų sintetinių pesticidų dichlordifeniltrichlormetano. Yra ir kitų DDT iššifravimo variantų – „Vaikų kūrybos namai“ (rusiškai Дом Детского Творчества), kur pirmą kartą grupė grojo, "laba diena, drauge! " (rusiškai – „Добрый День, Товарищи!“), „Дураки из Дома техники“.
El Tachinas

**El Tachinas** () – ikikolumbinė archeologinė radimvietė rytų Meksikoje, Verakruso valstijoje, į pietryčius nuo Posa Rikos, Papantlos savivaldybėje. Tai buvo Verakruso klasikinės kultūros centras ir vienas svarbiausių Mezoamerikos klasikinio laikotarpio miestų. Miesto pavadinimas totonakų kalba reiškia „griaustinio vieta“. Manoma, kad toks buvęs ir totonakų griaustinio, žaibo ir lietaus dievo vardas.

## Istorija

Kulto pastatų statybos El Tachine prasidėjo I a. mūsų eroje, o savo klestėjimo laikotarpį miestas pasiekė vėlyvajame klasikiniame laikotarpyje, tarp 600–900 m. Ankstyvajame klasikiniame laikotarpyje matoma Teotihuakano įtaka miestui, o vėlyvajame – toltekų. XIII a. pr. El Tachiną užkariavo ir sudegino čičimekai. Vėliau miestas atkurtas, tačiau didesnės statybos čia jau nebevyko. Galutinai El Tachinas apleistas XVI a. kai čia pasirodė ispanų konkistadorai.

1785 m. miestą, apaugusį džiuglėmis aplankė ir aprašė inžinierius Diego Ruiz. XIX a. El Tachiną aplankė Guillermo Dupaix, Alexander von Humboldt, Carlos Nebel. Kasinėjimo darbai pradėti XX a. vid.

## Archeologija

Kulto centras užima apie 1 km² plotą, tačiau dauguma kitų pastatų, kurie dar neatkasti, užima kur kas didesnį plotą. Mieste yra keletas laiptuotųjų piramidžių bei keli žaidimo kamuoliu stadionai. Pagrindinis El Tachino objektas – Ničeso piramidė. Jos aukštis 18 m, sudaryta iš 6 laiptinių terasų. Nors ji savo dydžiu ir masyvumu gerokai nusileidžia kitoms Mezoamerikos piramidėms, tačiau jos ornamentinė architektūra sukuria iškilų vaizdą. Į piramidės viršūnę veda 365 laiptai. Seniau viršūnėje buvo šventykla, bet dabar iš jos mažai kas likę. Nemažai miesto pastatų yra su ant sienų išraižytais reljefais, stovi keletas stelų.

Dėl savo architektūrinės ir istorinės reikšmės El Tachinas 1992 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.


Vaizdas:El Tajín, Nischenpyramide.(fcm).jpg|Ničeso piramidė
Vaizdas:NorthBallCourtLookingEast.JPG
Vaizdas:Panel9SBCTajin.JPG|Reljefas, vaizduojantis žmonių aukojimą
Vaizdas:CornerCloseXicalco.JPG|Xicalcoliuhqui