open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Geidučių paminklas Ramanauskų sodyboje

**Geidučių paminklas partizanų Ramanauskų atminimui** yra Skuodo rajono savivaldybės teritorijoje, Geidučiuose (Šačių seniūnija), Ramanauskų sodybvietėje, kelio Šatės–Rukai kairėje pusėje.

## Paminklas
Paminklas akmeninis, pastatytas ant betoninio pamato, susideda ir postamento, paminklinio akmens ir ornamentuoto kryželio. Postamentas natūralių, skaldytų ir pjautų akmenų mūro, kampai iškloti pjauto akmens plokštėmis. Virš jo kyla masyvus, pilkšvai rudos spalvos, stambaus grūdėtumo granito akmuo. Dalis jo priekinės plokštumos nušlifuota, joje iškaltas užrašas: „ČIA ŽUVO ŽIAURIAI NUKANKINTA / ONA RAMANAUSKIENĖ / ROZGAITĖ / 1946 VIII 01 / TAVO KANČIA – MŪSŲ SKAUSMAS / JOS SŪNŪS / BRONISLOVAS / VACLOVAS / RAMANAUSKAI / ŽUVO MOSĖDŽIO APYLINKĖSE / KOVOSE SU KOMUNISTAIS UŽ / TĖVYNĖS LAISVĘ“. Paminklą juosia metalinė ažūrinė tvorele, o fone auga 3 sidabrinės eglės.

Aukštis – 3,15 m. Paminklinės teritorijos plotas – 4 m².

## Istorija
Šioje vietoje Ryklės kalno papėdėje stovėjusioje sodyboje 1946 m. rugpjūčio 1 d. Šačių stribai nužudė sodybos šeimininkę Oną Rozgaitę-Ramanauskienę. Jos sūnūs Bronislovas ir Vaclovas Ramanauskai buvo LLA Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Tautvaišos (Mosėdžio) kuopos Liudo Skersio–*Broniaus Paliomskio* būrio partizanai. 

Mokytojas Vaclovas Ramanauskas (1920/1926–1947) žuvo 1947 m. kovo 18 d. būriui patekus į saugumiečių ir stribų apsuptį Daukšiuose, Mosėdžio vls., Kretingos aps. Jo brolis Bronislovas Ramanauskas–*Audenis* (1918/1923–1948) – vienas iš trijų būrio kovotojų, kuriems pavyko prasiveržti pro apsupties žiedą. Žuvo 1948 m. rudenį Žemytės k., Lenkimų vls., Kretingos aps. 

Partizanų vardai įamžinti 1991 m. Mosėdžio, 2000 m. Žemytės ir 2004 m. Daukšių paminkluose žuvusių partizanų atminimui.

## Šaltiniai
Staraviešo rūmai

**Staraviešo rūmai** () – neogotikiniai rūmai esantys rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Vengruvo apskrityje, Livo valsčiuje, Staraviešo kaime.

## Istorija

Manoma, kad pirmieji rūmai šioje vietoje buvo pastatyti XVI amžiuje. Seniausi žinomi istoriniai dokumentai apie čia stovėjusius rūmus siekia 1619 metus. Tuo metu rūmai priklausė LDK didikui Jonušui Radvilai I. Rūmai buvo mūriniai, trijų aukštų. 1655–1661 m. Jonušo Radvilos sūnus Boguslavas Radvila rūmus rekonstravo ir modernizavo.

1664 m. Boguslavas Radvila rūmus pardavė *Jonui Kazimierui Krasinskiui*. Vėliau rūmai priklausė *Osolinskiams* iki 1811 metų ir *Jezerskams* iki 1840 m., kai *Marija Jezierska* ištekėjo už *Sergėjaus Golicino*, kuris pradėjo rūmų rekonstrukciją, kurios metu rūmai įgavo iki dabar išlikusią neogotikinę išvaizdą. Rūmų interjeras buvo rekonstruojamas 1859–1862 metais. 1879 m. rūmai ir vėl atiteko *Krasinskių* šeimai. 1912 m. rūmus nusipirko *Motiejus Radvila*, kurio sūnus *Pranciškus Radvila* išbuvo rūmų valdytoju iki 1945 m., kai rūmai buvo nacionalizuoti. Po karo rūmuose veikė mokykla. 1966 m. rūmus perėmė Lenkijos nacionalinis bankas. 1972–1979 m. rūmai buvo restauruojami. Šiuo metu rūmuose veikia Lenkijos Nacionalinio Banko mokymų centras.


Vaizdas:Starawieś, Pałac - fotopolska.eu (308255).jpg
Vaizdas:Starawieś, Pałac - fotopolska.eu (308290).jpg
Vaizdas:Starawieś, Wnętrza pałacu - fotopolska.eu (308237).jpg
Vaizdas:Starawieś, Wnętrza pałacu - fotopolska.eu (308245).jpg


## Nuorodos

* Rūmų nuotraukos ir aprašymas (lenk.) ;
* Rūmų istorija (lenk.) .
Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija

**Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija** () – parapija, įkurta 1414 metais. Parapija priklauso Drohičino vyskupijai, Vengruvo dekanatui. XVI a. pastatyta Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo bažnyčia.

## Nuorodos

* Parapijos tinklalapis (lenk.).
Vengruvo žemėjimas

**Vengruvo žemėjimas** () – mezoreljefas, esantis rytų Lenkijoje, Mazovijos ir Liublino vaivadijose. Vakaruose ribojasi su Kalušino aukštuma, šiaurėje su Volomino lyguma, rytuose su Sedlcų aukštuma ir pietuose su Želechuvo aukštuma. Regiono plotas sudaro 578 km². Regionas yra 150 m aukštyje virš jūros lygio, kurį daugiausiai sudaro pelkėtos pievos ir miškai, esantys Liveco upės apylinkėse. Didžiausios regiono gyvenvietės yra Vengruvas, Livas ir Kotunas.
Vengruvo žydų kapinės

**Vengruvo žydų kapinės** () – žydų kapinės, įkurtos XVIII a. Vengruvo mieste. Per karą kapinės buvo suniokotos. Po karo kapinių vietoje buvo pastatyta mokykla. 1982 m. įkurtas Lapidariumas, kuriame saugomi 400 antkapių, seniausias iš jų 1789 metų.

## Literatūra

* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990, s. 75.    
 
## Nuorodos

* Aprašymas apie kapines I (lenk.)
* Aprašymas apie kapines II (lenk.).
Kolektyvistas

**Kolektyvistas** – Šiaulių kalėjimo politinių kalinių rankraštinis komunistinis žurnalas, ėjęs 1931–1940 m.

## Istorija

Išėjo ~100 numerių. Bendradarbiavo Pijus Glovackas, Aleksas Jasutis, Juozas Jurginis, Jonas Kasperaitis, Povilas Rotomskis ir Antanas Sniečkus.

## Šaltiniai
Červonka (Liveco intakas)

**Červonka** () – upė rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje. Dešinysis Liveco upės intakas. Upė priklauso Vakarinio Bugo upės baseinui. Upė teka per Grochuvą ir Vengruvą.
Vengruvo mūšis

**Vengruvo mūšis** (, ) – vienas iš 1863 m. sukilimo mūšių įvykusių 1863 m. vasario 3 d. tarp sukilėlių ir Rusijos imperijos kariuomenės.

1863 m. sausio 22 d. sukilėliai užėmė Vengruvo miestą ir įkūrė jame karinę bazę, kurioje apsistojo apie 3500 kareivių. Tačiau rusai norėjo kuo greičiau vėl užimti miestą ir su 1000 kareivių vadovaujamų *Georgijaus Papafanasopulo* pradėjo puolimą 1863 m. vasario 3 dieną. Bijodami apsupimo didelė dalis sukilėlių pasitraukė iš miesto, palikdami apie 1000 kareivių mieste, kurie turėjo pridengti atsitraukiančiuosius. Sukilėliai ginkluoti vien tik dalgiais puolė rusų kareivius. Rusai užėmė miestą, tačiau sukilėliai jau buvo spėję pasitraukti iš miesto.   

Šis mūšis nuskambėjo Europoje, jį savo poemoje *Ataka prie Vengruvo* aprašė prancūzų poetas Henri Auguste Barbier, kuris sukilėlius prilygino Spartos kareiviams kovojusiems Termopilų mūšyje.

## Literatūra

* Военная энциклопедия / Под ред. В. Ф. Новицкого и др.. – СПб.: т-во И. В. Сытина, 1911–1915. – Т. 5. – С. 299.
Vengruvo Šv. Petro Alkantariečio ir Šv. Antano Paduviečio parapija

**Vengruvo Šv. Petro Alkantariečio ir Šv. Antano Paduviečio parapija** () – parapija, įkurta 1994 m. liepos 30 dieną. Parapija priklauso Drohičino vyskupijai, Vengruvo dekanatui. 1693-1715 m. pastatyta Vengruvo Šv. Petro Alkantariečio ir Šv. Antano Paduviečio bažnyčia.

## Nuorodos

* Parapijos tinklalapis (lenk.) .
Kommunist (Kaunas)

**Kommunist** () – LKP Kauno rajono komiteto laikraštis, nelegaliai išėjęs 1921 m. spalio 15 d. Kaune.

## Istorija

Išėjo vienas numeris. Daugintas hektografu.

## Šaltiniai
Kommunist (Vilnius)

**Kommunist** () – Lietuvos ir Baltarusijos KP CK dienraštis, ėjęs 1918 m. gruodžio 31 d. – 1919 m. kovo 30 d. Vilniuje rusų kalba.

## Istorija

1919 m. kovo 11 d. – 30 d. spausdino priedą „Krasnaja molodiož“. Bendradarbiavo Vincas Kapsukas, Stanislavas Pestkovskis ir Aizikas Vainšteinas. Išėjo 71 numeris.

## Šaltiniai
Livo mūšis

**Livo mūšis**, **Mūšis dėl Livo tilto** () – mūšis įvyko Livo kaime ant tilto per Liveco upę, 1831 m. balandžio 9-10 d. ir 14-15 dienomis tarp sukilėlių ir Rusijos imperijos kariuomenės. 

Pirmas sukilėlių ir kariuomenės susidūrimas įvyko 1831 m. vasario 12-13 dienomis. Rusų kariuomenė žygiavo į Varšuvą, bet jai kelią trumpam pastojo sukilėlių ataka. 1831 m. balandžio viduryje sukilėliai ir Rusijos kariuomenė ir vėl susidūrė ties šia vieta, kai sukilėliai išstūmė besitraukiančius rusus į kitą upės pusę. Toliau rusai trauktis nebenorėjo ir kitoje upės pusėje apsistojo. Iš čia jie sėkmingai kontraatakavo sukilėlius ir perėjo į kitą upės pusę. Atakos metu žuvo nemažai sukilėlių, dalis buvo paimta į nelaisvę, tačiau ganėtinai greitai rusams teko vėl trauktis dėl pas sukilėlius atvykusio pastiprinimo. 

## Literatūra

* Arkadiusz Kołodziejczyk. Liw 1831. Pruszków 1998 ISBN 83-87103-38-1
* Leszek Zalewski. Ziemia liwska. Ludzie, miejscowości, wydarzenia. Warszawa 2002 ISBN 83-88495-76-3
Bačkai (Palenkės Sokoluvo apskritis)

**Bačkai** () – kaimas Lenkijos rytuose, Repkų valsčiuje, Palenkės Sokoluvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į rytus nuo Repkų, apie 15 km į rytus nuo Palenkės Sokoluvo ir apie 101 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Šanchajaus uostas

**Šanchajaus uostas** () – Kinijos jūrų ir upių uostas Šanchajuje. 2010 m. aplenkė 
Singapūro uostą ir tapo pasaulio užimčiausiu uostu.

2011 m. Šanchajaus uostas pasiekė rekordą ir perkrovė 30 milijonų TEU. Uostas įsikūręs prie rytinės Rytų Kinijos jūros pakrantės, pietinės Hangdžou įlankos pakrantės bei Jangdzės, Huangpu ir Tsiantango upių sankirtos.

1842 m. Šanchajuje pradėjo veikti prekybinis uostas. XX a. pabaigoje tai jau buvo didžiausias miestas ir uostas regione. 1949 m. Šanchajaus uostą perėmė Kinijos komunistų partija ir prekyba su užsienio valstybėmis buvo nutraukta, kas neigiamai atsiliepė uosto vystymuisi. 1991 m. Šanchajuje vykdyta ekonominė reforma. Nuo to laiko Šanchajaus uostas vėl pradėjo sparčiai augti ir prekiauti su užsienio uostais.

Uostas išskiriamas į penkias pagrindines zonas: Jangdzės upės, Huangpu upės bei tris jūrines zonas. Tai vienas svarbiausių susisiekimo ir ekonomikos objektų Jangdzės upės regione.

## Šaltiniai
Guangdžou uostas

**Guangdžou uostas** () – Kinijos jūrų uostas Guangdžou mieste. 

Guangdžou uostas valdomas valstybinės įmonės. Tai didžiausias įvairių paskirčių uostas pietinėje Kinijos dalyje. Guangdžou uostas prekiauja su daugiau nei 300 uostų iš daugiau nei 80 valstybių. Į Guangdžou uostą įtrauktas ir buvęs Huangpu uostas. 

Guangdžou uostas veikė dar senovėje. Tai buvo svarbus uostas Činų dinastijos laikais ir buvo vienas pagrindinių taškų šilko kelio prekybai jūros transportu. Mingų dinastijos ir Čingų dinastijos laikotarpiu uostas tapo vienu užimčiausių Kinijos uostų. Guangdžou uostas jungiasi su trimis pagrindinėmis Pietų Kinijos upėmis: Dongu, Sidziangu ir Beidziangu.

Guangdžou uostas turi apie 4600 krantinių. Uostu dažniausiai plukdoma nafta, anglis, grūdai, cheminės trąšos, plienas, rūdos ir automobiliai. 

## Šaltiniai
Dvidešimties pėdų vieneto ekvivalentas

**Dvidešimties pėdų vieneto ekvivalentas** (arba **TEU**) – standartinis vienetas, paremtas ISO 20 pėdų (6,10 m) ilgio konteineriu ir naudojamas kaip statistinė eismo srauto ar mato priemonė. Itin plačiai naudojamas laivyboje.

## Skaičiavimai
Dvidešimties pėdų konteineris lygus 1 TEU. Vienas standartinis 40 pėdų ISO 1 serijos konteineris lygus 2 TEU. Nukeliamieji kėbulai, trumpesni nei 20 pėdų, atitinka 0,75 TEU; nuo 20 iki 40 pėdų – 1,5 TEU, ilgesni nei 40 pėdų – 2,25 TEU.

## Šaltiniai
Daliano uostas

**Daliano uostas** () – Kinijos įvairių paskirčių uostas Daliano mieste. 

Daliano uostas įkurtas 1899 m., įsikūręs Liaodongo pusiasalyje. Tai šiauriausias neapledėjęs uostas Kinijoje. Tai didžiausias įvairių paskirčių uostas šiaurės rytų Kinijoje. Tai antras didžiausias perkrovimo centras žemyninėje Kinijoje. Objektą valdo valstybinė įmonė. Daliano uostas prekiauja su daugiau nei 300 uostų iš 160 šalių. Uosto žemyninės dalies plotas - 15 km². Į uostą nutiesta 160 km geležinkelio linijų. Uoste iš viso įrengta 80 krantinių, iš kurių 38 yra giliavandenės.

## Nuorodos
*Daliano uostas
Drakono kraujas

**Drakono kraujas** – skaisčiai raudoni sakai, gaunami iš skirtingų rūšių augalų, priklausančių eilei genčių, daugiausia tai krotonas (*Croton*), dracena (*Dracaena*), *Daemonorops*, kaliamas (*Calamus rotang*) ir koralmedis (*Pterocarpus*). 

Raudonieji sakai senovėje buvo naudojami kaip spalvotas lakas, vaistai, smilkalai, dažai. Šiuo tikslu jie dažnai tebenaudojami ir šiandien. Jie buvo viduramžių magijos ir alchemijos seansų priemonė. Nustatyta, kad sodrią raudoną spalvą sakams suteikia atsparūs ir ryškūs drakorubino ir drakokarmino pigmentai, tačiau jų biologinė sandara iki galo neištirta.

## Kilmės istorija

Sakai iš dracenų (*Dracaena*) genties medžių rūšies, arba „tikrasis“ drakono kraujas, bei labai nuodingas mineralas cinoberis (gyvsidabrio sulfidas, HgS) buvo dažnai painiojami senovės romėnų. Iš to, atrodo, kilusi tendencija viską, kas ryškiai raudona, įvardinti „drakono krauju“. Senovės Kinijoje mažai ar beveik visai nebuvo skiriamas drakono kraujo tipas priklausomai nuo skirtingos šaltinio rūšies. Ir *Dracaena*, ir *Daemonorops* sakais šiandien dažnai tebėra prekiaujama kaip drakono krauju, mažai ar visai neskiriant dėmesio į augalą-šaltinį. Kaip bebūtų, išgaunami sakai iš *Daemonorops* yra tapę šiais laikais labiausiai parduodamais, dažniausiai didelių sakų kamuolių forma.

## Sakų gavimas

Keliautojai Kanarų salose XV a. gavo granato raudonumo drakono kraujo gabalėlių iš drakono medžio *Dracaena draco*, augusio tik Kanarų salose ir Maroke. Sakai sunkiasi iš jo sužaloto kamieno arba šakų. Tuo pačiu būdu drakono kraujas gaunamas ir iš raudonosios cinoberinės dracenos (*[[Dracaena cinnabari]]*), endeminės medžių rūšies, augančios tik Sokotros salose. Šie sakai į senovės Europą patekdavo Smilkalų keliu.

Drakono kraujas taip pat gaminamas  iš *Daemonorops* genties rotangų (*Calameae*) palmių, augančių Indonezijos salyne, kur vadinamas *jerangu* arba *djerangu*. Surenkamas sulaužius tvirtą raudonų sakų sluoksnį, dengiantį nesunokusį rotango vaisių. Gauti sakai po to sukočiojami į tvirtus kamuolius pardavimui.

Raudonasis lateksas iš *Sangre de Grado* medžio (*Croton lechleri*), augančio Pietų Amerikos šiaurės rytuose, turi žaizdas gydančių ir antioksidanto savybių, jis šimtmečius tebenaudojamas čiabuvių.  

## Botaniniai šaltiniai

**[[Calamus rotang]]* 
**Croton draconoides* 
**Croton draco* 
**[[Croton lechleri]]* 
**Croton urucurana*
**Croton xalapensis*
**[[Daemonorops draco]]*
**Daemonorops didymophylla* 
**Daemonorops micranthus* 
**Daemonorops motleyi*
**Daemonorops rubra*
**Daemonorops propinquus*
**[[Dracaena cinnabari]]* 
**Dracaena cochinchinensis*
**[[Dracaena draco]]*
**Pterocarpus officinalis* 

## Nuorodos

* 
* Palaimos karalystė Sokotroje
Novogrudo mūšis (1831 m.)

:: *Apie mūšį įvykusį 1939 m. tarp Lenkijos ir Trečiojo Reicho žr. [[Novogrudo mūšis]]*.

**Novogrudo mūšis** () – mūšis, įvykęs Novogrudo mieste 1831 m. vasario 23 d. tarp 1830-1831 m. sukilėlių ir Rusijos imperijos kariuomenės. 

Sukilėlių vadas Michał Godlewski tarp *Novogrudo* ir Prūsijos esančiuose miškuose surinko apie 1200 vyrų, kurių tikslas buvo užpulti mieste įsikūrusias rusų kariuomenės kareivines. Vasario 23 d. sukilėliai puolė kareivines, bet rusai įnirtingai gynėsi. Tuo metu kai vieni sukilėliai puolė kareivines, kiti užėmė ginklų sandėlius ir pasiemė ten buvusius ginklus. Galiausiai kareivinės buvo užimtos, iš viso žuvo apie 70 rusų kareivių, kiti paimti į nelaisvę. 

## Literatūra
* Mała Encyklopedia Wojskowa, Wydawnictwo Ministerstwa Obrony Narodowej, Warszawa 1967, Wydanie I, Tom 2
* E. Callier, Bitwy i potyczki stoczone przez wojsko polskie w roku 1831, Drukarnia Dziennika Poznańskiego, Poznań 1887, s. 17.
Mikelandželas Palonis

**Mikelandželas Palonis** (, ) (1637 m. Kampi Bizencijus, Italija - 1713 m. Vengruve, ATR) – italų dailininkas, tapęs baroko stiliumi, dirbęs Bolonijoje, Florencijoje ir nuo 1674 m. − Abiejų Tautų Respublikoje. 

Apie 1674 m. šį menininką pasikvietė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kancleris Kristupas Zigmantas Pacas ir užsakė jam dekoruoti Pažaislio kamandulių vienuolyną ir bažnyčią. Šis menininkas daug prisidėjo prie iliuzinės perspektyvinės sienų tapybos mados paplitimo Lietuvoje. Be to, jis vienas iš nedaugelio Lietuvoje kūrė tikros freskos technika. 1688 m. tapo karaliaus Jono Sobieskio rūmų dailininku. Žmona *Marija Lanzanich*, dukra *Kotryna Magdalena*, kuri ištekėjo už italų menininko *Giovanni Pietro Perti*.

## Darbai

Freskos ir paveikslai:

* *Turino Šv. Lauryno bažnyčia*, Turinas;
* Pažaislio vienuolynas, Pažaislis - nutapė 140 įvairaus dydžio ir siužetų freskų, paveikslus altoriams bei portretus;
* Krasinskių rūmai, Varšuva;  
* Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčia;
* Varšuvos Bielanų Kamanndulių vienuolynas (1684-1686 m.); 
* Vilanovo rūmai, Varšuva - 1688 metais;
* Vilniaus katedros Šv. Kazimiero koplyčia, Vilniaus katedra (1692 m.);
* Sapiegų rūmai, Vilnius;
* Lovičiaus misionierių vienuolynas (1695 m.);  
* Vengruvo Šv. Petro Alkantariečio ir Šv. Antano Paduviečio bažnyčia (1706-1708 m.);
* Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo bazilika.


Vaizdas:Wilno - kaplica Kazimierza 3.JPG|Freska Vilniaus katedroje "Uršulės prikėlimas iš mirties"
Vaizdas:Wilno - kaplica Kazimierza 4.JPG|Freska Vilniaus katedroje "Šv. Kazimiero karsto atidengimas"
Vaizdas:Pazaislis Lithuania Kaunas.jpg|Freskos Pažaislio vienuolyne
Vaizdas:Zaślubiny sióstr Psyche.jpg|Freska Vilanovo rūmuose
Vaizdas:Sen stygijski Psyche.jpg|Freska Vilanovo rūmuose
Vaizdas:Uśpiona Psyche.jpg|Freska Vilanovo rūmuose


## Šaltiniai
Nuodingasis pievagrybis

**Nuodingasis pievagrybis** (*Agaricus xanthoderma*) – pievagrybinių šeimos nuodingasis grybas. Liaudyje dar vadinamas Karabolio grybu, baltuoju šungrybiu. Labai panašus į dirvinį ir valgomąjį pievagrybius, bet perlaužus staigiai pagelsta ir skleidžia nemalonų kvapą, todėl nuo jų nesunkiai atskiriamas.

## Išvaizda

Kepurėlė yra 5–12 cm skersmens, iš pradžių apvali, vėliau iškili arba paplokščiai iškili, nemėsinga, lygi, balta. Luobelė paprastai lygi, kartais šiek tiek žvynuota. Lakšteliai blankios rožinės, senesnių grybų rausvai rudos, senų šokoladinės rudos spalvos, siauri, tankūs, laisvi. Kotas 5-15 cm ilgio, 1-2,5 cm storio, vienodo storumo, tik pagrindas su gumbeliu, kuris dažniausiai gelsvas, tuščiaviduris, baltas, plikas, kartais net blizgantis, su dvigubu, žvynuotu, storu, gelsvai dėmėtu rinkiu. Aukštai esantis rinkis būna baltas odiškas, apatinė pusė tankiai išvagota griovelių. Trama balta, perpjovus staigiai pagelsta, ypač koto gumbo, stipraus karbolio kvapo. Viršutinė koto dalies trama balta, apatinė pilkai geltona, jai būdingas nemalonus dezinfekcinės priemonės (Karbolio) kvapas, taip pat ji nemalonaus skonio. Sporos tamsiai rudos, 5-7x3-4 μm.

Spalvos kaita: lakšteliai iš pradžių balkšvi, vėliau rausvi ir galiausiai tamsiai rudi arba juodi. Paspaudus luobelė pageltonuoja.

## Augavietė

Šis grybas sutinkamas lapuočių ir spygliuočių miškuose, parkuose, soduose, miškų pakraščiuose, krūmokšniuose, pakelėse, grupėmis. Lietuvoje žinoma tik viena radimvietė (Gudelių km., Marijampolės raj.)

Sezonas: liepa – rugpjūtis.

## Apsinuodijimo pavojus

Apsinuodijimo nuodinguoju pievagrybiu požymiai – vėmimas ir viduriavimas – pasireiškia labai greitai.

## Šaltiniai

* Didysis gamtos vadovas, „Grybai“, išsamus grybų ir jų rinkimo žinynas, „Mūsų knyga“, 2004 m., 136 psl. ISBN 9955-573-65-1

## Nuorodos
* Straipsnis svetainėje Gaspadorius.lt
*   Apie Lietuvoje augančius grybus
Ladanas

**Ladanas** (, ; arba ***frankensensas***, ) – aromatinė derva, gaunama iš bosvelijos (*Boswellia*) genčiai priklausančių medžių, ypač smilkalinės bosvelijos (*Boswellia sacra*). 

Ladanas išgaunamas nulupant bosvelijų žievę ir leidžiant susidaryti sakams. Skirtingos klimato, dirvos sąlygos sudaro skirtingus sakus, net jei medžio rūšis ir ta pati. Bosvelijų derva pradedama rinkti medžiams sulaukus 6–10 metų. Paprastai renkama 3 kartus per metus. Trečiojo rinkimo derva laikoma kokybiškiausia, nes joje daugiausia aromatinių medžiagų. Tiesa, dėl plataus naudojimo, bosvelijų populiacija nyksta, dervų rinkimo nualinti medžiai duoda nevaisingas sėklas, medžiai nukenčia nuo gaisrų, ūsuočių antpuolių.

Ši derva plačiai naudojama parfumerijoje ir aromaterapijoje kvepalų, smilkalų gamyboje. Garų distiliacijos būdu iš sausos dervos gaunamas eterinis aliejus. Ladanas bei mira smilkomi krikščionių, musulmonų, judėjų ritualų metu. Derva yra valgoma ir naudojama arabų, kinų, indų tradicinėje medicinoje.

## Etimologija

Žodis „ladanas“ kilęs iš graikų kalbos ir turi bendras etimologines šaknis kaip ir Libanas – ladanas ir Libanas šaknyje turi žodį . Šią dviejų žodžių bendrystę lėmė tai, kad importo kelias ėjo per Libano kalną, kurio pavadinimas turi semitiškas šaknis ir reiškia „baltas“ (tikriausiai pabrėžiama sniegu padengta kalno viršūnė).

Dabartinėje lietuvių kalboje vietoje „ladano“ dažniau vartojamas terminas „frankensensas“, perimtas iš anglų kalbos, į kurią jis atkeliavo iš prancūzų kalbos, kurioje tai reiškė „kilmingi, gryni smilkalai“. Toks žodis anglų kalboje aptinkamas nuo XIV a. pabaigos ir kildinamas nuo sen. .

## Istorija

Prekyba ladanu vyksta jau bent 5000 metų. Egiptiečių sienų piešiniuose randama, kad ladanas būdavo atgabenamas iš Punto žemės. Ladanas buvo vieni iš smilkalų naudojamų hebrajų *Ketoret* (smilkalų aukojimo) ritualuose. Vėliau šiuos smilkalus pradėjo naudoti ir graikai, romėnai. Biblijoje pasakojama, kaip Trys karaliai keliavo pagerbti gimusio Jėzaus ir viena iš dovanų, kurią jie atnešė, buvo frankensensas (kitos dvi buvo auksas ir mira). 

Svarbiausiu ladano gavybos centru buvo Omanas (vadinamoji *[[Ladano žemė]]*). Spėjama, kad pagrindiniu prekybiniu miestu buvo dingęs Iremo miestas. Iš Omano po aplinkinius kraštus driekėsi karavanų „Smilkalų kelias“. Smilkalai pasiekdavo net Kiniją.

## Šaltiniai
Andoros parapijos

**Andoros parapijos** (, vienaskaita *parròquia*) – Andoros administraciniai-teritoriniai vienetai. Kai kurios parapijos suskirstytos į smulkesnius vienetus. Ordino, La Masanos ir Sant Chulija de Lorijos parapijos suskirstytos į kvartalus (*quarts*), o Kaniljo parapija į 10 rajonų (*veïnats*). Jie paprastai sutampa su kaimais, kurie yra visose parapijose.

Kiekviena parapija turi savo išrinktą merą, kuris atlieka simbolinę reikšmę vietinėje vyriausybėje, vadinamoje *comú*.

## Istorija

Ilgą laiką Andoroje buvo 6 parapijos, septintoji Eskaldeso-Engordanio parapija buvo įkurta 1978 m. iš dalies Andoros parapijos.

## Parapijos

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Andorra (Citypopulation.de)
* Parishes of Andorra (Statoids.com)
Smilkalų kelias

**Smilkalų kelias** arba **ladano kelias** – prekybinių kelių tinklas, kuriuo nuo pat senovės laikų buvo gabenami smilkalai (ladanas) iš pietinės Arabijos pusiasalio dalies į Mesopotamiją, Levantą, Egiptą, Viduržemio jūros regioną. Šis prekybinis kelias labiausiai klestėjo tarp VII a. pr. m. e. ir II a. m. e. Juo taip pat būdavo gabenami kiti smilkalai (pvz., mira), indiški prieskoniai, brangakmeniai, perlai, dramblio kaulas, šilkas, tekstilė, auksas, plunksnos ir kitos brangios prekės.

Senovės egiptiečiai gaudavo smilkalus, retą medieną iš taip vadintos Punto žemės (regiono, kuris apėmė dab. Somalį, Eritrėją, dalį Arabijos pusiasalio). Čia dauguma gerybių patekdavo laivais iš Indijos. Vienas pagrindinių senovės arabų uostų prie Persijos įlankos buvo Gerha. Į ją patekdavo įvairios prekės iš Pietų Azijos. Iš čia smilkalai ir kitos prekės gabenti į Babiloną. Jemenas ir Omanas buvo svarbūs ladano tiekėjai regione (Ladano žemė). Šaltiniuose rašoma, kad asirai užėmė Gazą, siekdami kontroliuoti smilkalų gabenimą iš Pietų Arabijos. Ladanas iš Chor Rori uosto Dofare laivais gabentas iki Šabvos Jemene. Iš ten karavanų keliais ladanas keliavo į Saabą, Mainą, tolyn į šiaurę iki pat Palestinos. Nabatėjams užėmus Petrą, jie perėmė ir smilkalų kelio kontrolę. Vėliau graikai ir romėnai ėmė ieškoti alternatyvių kelių, prekiauti su Indija aplenkiant Arabiją. Po II a. smilkalų kelio reikšmė sunyko, atsirado alternatyvūs prekių gabenimo maršrutai. Pietų Arabijos kraštai persiorientavo prie kavos auginimo ir prekybos.

Atskiros Smilkalų kelio dalys įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą: ladano gavybos sritis Omane (Ladano žemė) bei buvusių nabatėjų prekybinių miestų (Haluca, Mamšitas, Avdatas, Šivta) griuvėsiai Negevo dykumoje.
Gelsvarudis pievagrybis

**Gelsvarudis pievagrybis** (*Agaricus augustus*)&nbsp;– pievagrybinių šeimos valgomasis grybas, turintis geras maistines savybes. Dėl savo retumo įtrauktas į Lietuvos raudonąją knygą.

## Išvaizda

Kepurėlė 10-12 cm skersmens, tvirta ir mėsinga, iš pradžių kūgiška, vėliau iškili, kartais su nežymiu gūbreliu per vidurį. Luobelė ochros geltonumo, tankiai nusėta plaušingais koncentriškai išsidėščiusiais žvyneliais, kurių spalva įvairuoja nuo geltonai rudos iki tamsiai rudos. Kotas tvirtas, 10&nbsp;– 12 cm ilgio, cilindriškas, ties pagrindu nežymiai storėjantis. Koto dalis, esanti žemiau plataus odiško rinkio, apžėlusi plaušingais žvyneliais. Lakšteliai tankūs, siauri ir laisvi. Trama kompaktiška, anyžių arba migdolų kvapo ir švelnaus skonio.

Spalvos kaita: koto paviršius paspaudus pagelsta. Lakšteliai iš pradžių balsvi, vėliau rausvi ir galiausiai juosvai rudi. Trama rausvo atspalvio balta.

## Augavietė

Šis grybas sutinkamas lapuočių ir spygliuočių miškuose, ypač mėgsta pamiškes.

Sezonas: liepa-rugsėjis.

## Literatūra
* Didysis gamtos vadovas „Grybai“, išsamus grybų ir jų rinkimo žinynas, „Mūsų knyga“, 2004 m., (134 psl.) ISBN 9955-573-65-1

## Nuorodos
*  Lietuvos raudonoji knyga
Dygliuotasis kaparis

**Dygliuotasis kaparis** (*Capparis spinosa*) – kaparinių (*Capparaceae*) šeimos daugiamečių, lapus metančių krūmokšnių rūšis. Natūraliai paplitusi Viduržemio jūros regione, Kaukaze, auginama Indijoje, Šiaurės Amerikoje, Vidurinėje Azijoje.

Augalas sumedėjęs, šakotas, dygliuotas, užaugantis iki 1,5 m aukščio. Lapai apskriti, įgaubti, su lapkočiais. Žiedai 5-8 cm skersmens, 4 baltais, rožiniais ar gelsvais žiedlapiais. Vaisius (uoga) pailgas, prinokęs – tamsiai raudonas, juodomis sėklomis.

Dygliuotojo kapario padruskinti ar rauginti pumpurai nuo seno vartojami kaip prieskonis ar garnyras. Šio augalo žiedpumpuriai renkami balandžio ir gegužės mėnesį, po to jie rūšiuojami, apvytinami pavėsyje ir 3 mėnesius išlaikomi užberti druska arba užpilti druskos ir augalinio aliejaus tirpalu. Po 3 mėnesių žiedų pumpurai nusidažo tamsiai žalia spalva ir sumažėja iki žirnio dydžio. Panašiai naudojami ir kapario vaisiai. Tai dažnas ingredientas Sicilijos, Maltos, Kipro, Graikijos virtuvėse, dedamas į salotas, picas, spagečius, naudojamas padažų (pvz., tartaro) gamyboje (žr. Viduržemio jūros virtuvė). Graikai taip pat vartoja kapario lapus kaip salotas.


Image:Illustration Capparis spinosa0.jpg|Požymiai
Image:Capparis spinosa-IMG 4544.jpg|Žiedas
File:Capparis spinosa CBMen 11.jpg|Lapai
File:Capparis cartilaginea open fruit.jpg|Vaisius
File:Petites câpres-Salina.jpg|Vartojimui paruošti kapario pumpurai
Berberų kalbos

**Berberų kalbos** (ⵜⴰⵎⴰⵣⵉⵖⵜ, *Tamaziɣt*) – semitų-chamitų kalbų šeimai priklausančių kalbų grupė, vartojama Šiaurės Afrikoje gyvenančių berberų genčių. Plačiausiai berberų kalbos vartojamos Magribe (Maroke, Alžyre, Tunise), mažiau Libijoje, Malyje, Nigeryje, Burkina Fase, Mauritanijoje, Egipte. Šios kalbos taip pat vartojamos berberų diasporos pasaulyje. Berberų kalbai Maroke nuo 2011 m. suteiktas valstybinės kalbos statusas (greta arabų), o Alžyre – regioninės kalbos (greta prancūzų) statusas.

Nors didelė dauguma Šiaurės Afrikos gyventojų yra berberų kilmės, tik palyginti nedidelė jų dalis tebekalba berberų kalbomis. Šios kalbos turi 2200 metų senumo rašto tradiciją (tifinagas), bet dabar dažniau vartoja arabų ar lotynų raštą. Manoma, kad berberų prokalbė anksti atsiskyrė nuo kitų semitų-chamitų kalbų, bet pati susisegmentavo į atskiras kalbas palyginti neseniai.

Išskiriamos šios berberų kalbos:
* šilhų kalba [shi] – vidurio Marokas, ~8 mln. žmonių;
* kabilų kalba [kab] – šiaurės Alžyras (Kabilija), 5-7 mln.;
* vidurio Atlaso tamazigtų kalba [tzm] – rytų Marokas, 3-5 mln.;
* Rifo berberų kalba [rif] – šiaurės Marokas (Rifas), 1,4 mln.;
* šavijų kalba [shy] – šiaurės rytų Alžyras (Oreso kalnai), 1,4 mln.;
* tuaregų kalbos [tmh] – šiaurės Malis (Azavadas), Nigeris, Burkina Fasas, 1,2 mln.;
* nafusių kalba [jbn] – Libija, 184 tūkst.;
* šenvų kalba [cnu] – šiaurės Alžyras, 76,3 tūkst.;
* sivų kalba [siz] – Egiptas (Sivos oazė), 15-30 tūkst.;
* gadamesų kalba [gha] – Libija (Gadamesas), ~4000;
* audžilų kalba [auj] – Libija (Audžila), ~2000;
* zenagų kalba [zen] – Mauritanija, Senegalas, 200 (?);
* soknų kalba [swn] – Libija (Sokna), galimai išnykusi (?).

Su berberų kalbomis siejama gvančių kalba, vartota vietinių Kanarų salų gyventojų.
Kęstutis Subačius (1937)

**Kęstutis Subačius** (g. 1937 m. gruodžio 1 d. Lazdijuose) – statybos inžinierius, verslininkas, Lietuvos kraštotyrininkas, visuomenės veikėjas.

## Biografija
1942–1945 m. gyveno Veisiejuose. Po karo su tėvais persikėlė į Užlieknius (Šilutės rajonas). Mokėsi Juknaičių septynmetėje mokykloje, 1958 m. baigė Kauno politechnikumo pramoninės civilinės statybos skyrių. Nuo 1958 m. Skuodo rajono statybinės organizacijos darbų vykdytojas. 1962 m. įstojo į Kauno politechnikos instituto Statybos fakulteto vakarinį skyrių, kartu dirbo Kauno statybos-remonto tresto valdyboje.

1965–1976 m. Skuodo rajono Vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas. 1975 m. baigė Neakivaizdinę aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1976–1977 m. Kapsuko rajono, 1977–1990 m. Kapsuko miesto LDT Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1990–1992 m. Marijampolės krikščioniškosios kultūros centro reikalų valdytojas. Nuo 1992 m. užsiima verslu bei visuomenine veikla.Parašė keletą knygų ir paskelbė per 30 straipsnių miesto plėtotės, statybos, kultūros ir istorijos temomis.

## Bibliografija
* Kapsukas: mažasis vadovas / Algimantas Stanaitis, Kęstutis Subačius. – Vilnius: Mintis, 1987. – 109 p.
* Marijampolės miestas po 1940: istorija, dokumentai, faktai, mintys, datos. – Marijampolė: Piko valanda, 2005. – 347 p.: iliustr. – ISBN 9955-642-18-1
* Sūduvos kraštas nuo priešistorinių laikų iki XX a. III dešimtmečio. – Marijampolė: TeleSATpressa, 2006. – 367 p.: iliustr. – ISBN 9955-607-43-2
* Marijampolės miestas: priešistorė, miesto ištakos, istorija, mintys, kūrėjai. – Marijampolė: Piko valanda, 2009. – 719 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-642-91-6
* Sūduvos protėvių dvasinis testamentas: Ką mena Sūduvos krašto upės ir ežerai. -Punskas "Aušros", 2012, - 600 p.: iliustr. - ISBN 978-83-60625-59-0 
* Sūduvos kraštas Didžiojo karo ugnyje ir Lietuvos valstybės nepriklausomybės aušrose.- Punskas "Aušros", 2016,- 520 p.:iliustr. ISBN 978-83-65342-18-8
* Sūduvos upės, ežerai ir jų vardų reikšmių kilmė. Žinynas. - Punskas. "Aušros". 2017. -328 p. - ISBN 978-83-65342-37-9 
* Veisiejai ir jų slėpiniai.- Punskas "Aušros" leidykla. 2018. - 404 p. - ISBN 978-83-65342-58-4

## Įvertinimas
* 1987 m. LTSR nusipelnęs kultūros švietimo darbuotojas
* 2009 m. Marijampolės apskrities viršininko garbės ženklas
* 2012 m. Marijampolės savivaldybės Šv. Jurgio Marijampolės globėjo ordinas
* 2016 m. Kauno miesto mero Padėkos raštas
* 2021 m. Simono Daukanto premija
* 2024 m. Skuodo rajono garbės pilietis

## Šaltiniai
Stasys Markonis

**Stasys Markauskas-Markonis** (1902 m. gruodžio 26 d. Slabadoje, Ukmergės rajonas – 1973 m. kovo 27 d. Vilniuje) – Lietuvos kunigas, pedagogas, ateizmo propaguotojas.

## Biografija
1925 m. baigė Kauno kunigų seminariją, 1929 m. Lietuvos universiteto Teologijos-filosofijos fakultetą. 1937 m. atsisakė kunigystės. 1937–1939 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teisės fakultete. Nuo 1944 m. Ukmergės gimnazijoje dėstė tikybą, 1946–1948 m. Trakų mokytojų, vėliau Telšių mokytojų seminarijų direktorius, 1949–1961 m. Telšių Žemaitės vidurinės mokyklos direktorius. 1961–1971 m. pirmasis LSSR ateizmo muziejaus direktorius. Ateistinėmis temomis skaitė paskaitas, paskelbė straipsnių.

## Bibliografija
* Didžioji iluzija. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1963. – 120 p.
* Sakramentai. – Vilnius, 1964. – 40 p.
* Atlaidai. – Vilnius: Mintis, 1965. – 32 p.
* Netiesą sakote, kunige! – Vilnius: Mintis, 1975. – 224 p.

## Šaltiniai
Kinija olimpinėse žaidynėse

**[[Kinija]] [[Olimpinės žaidynės|olimpinėse žaidynėse]]** dalyvavo aštuoniolika kartų. Šalis savo tautinį olimpinį komitetą įkūrė 1910 m., bet oficialiai pripažinta buvo tik 1979 m. Pirmą kartą Kinijos Liaudies Respublikos rinktinė debiutavo 1952 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Tąkart šaliai atstovavo tik vienas plaukikas. Vėliau Kinija ilgai nedalyvavo dėl Taivano konflikto, kuris teigė, jog Kinijos vardui atstovauti turi būtent jų sala. Kinijos Liaudies Respublika į olimpiadą grįžo tik 1980 m. žiemos olimpinėse žaidynėse. Nuo to laiko Taivanas dalyvauja kaip Kinų Taipėjus, o Kinijos vardo atstovavimas suteiktas Kinijos Liaudies Respublikai.

Kelios Kinijos teritorijos turi savo olimpinius komitetus. Kinų Taipėjus olimpiadoje dalyvauja dar nuo 1932 m. vasaros olimpinių žaidynių, nuo 1952 m. vasaros olimpiados dalyvauja ir Honkongas. Makao olimpiniam komitetui nepavyko sulaukti tarptautinio pripažinimo, šiai teritorijai leista dalyvauti tik Azijos žaidynėse ir Parolimpinėse žaidynėse. Kinijos Makao yra viena iš dviejų teritorijų, kurioms neleidžiama dalyvauti olimpinėse žaidynėse, bet leidžiama varžytis parolimpiadoje (kita teritorija yra Farerų salos).

2008 m. Kinijos miestas Pekinas surengė 2008 m. vasaros olimpines žaidynes.

## Medalių lentelės

### Medaliai vasaros žaidynėse

### Medaliai žiemos žaidynėse

## Dominavimas sporto šakose
Kinija užima labai aukštas vietas tradicinių Azijos šalių sporto šakų medalių lentelėse.

Iš Kinijos kilusiame stalo tenise (dar vadiname *ping pong*) Kinijos Liaudies Respublika laimėjo 24 aukso medalius iš 28 galimų medalių ir yra vienvaldė šios sporto šakos lyderė. Panašiai Kinijos Liaudies Respublika lyderiauja ir badmintone: šalis laimėjo 16 aukso medalių iš 29 galimų bei užima pirmąją vietą badmintono medalių lentelėje. Kinija taip pat viena sėkmingiausių šalių šuoliuose į vandenį, sunkiojoje atletikoje, sportiniame šaudyme, tekvondo, dziudo, gimnastikoje, šaudyme iš lanko, greitajame čiuožime trumpuoju taku.

## Nuorodos
* Kinijos olimpinis komitetas
Monakas olimpinėse žaidynėse

**[[Monakas]] [[Olimpinės žaidynės|olimpinėse žaidynėse]]** pirmą kartą dalyvavo 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Nuo to laiko šalis dalyvavo visose vasaros olimpinėse žaidynėse išskyrus 1932 m. (bet tais metais atsiuntė meno atstovą į olimpines meno varžybas olimpiadoje) ir 1956 m. bei prisidėjo prie Vakarų pasaulio protesto prieš Sovietų Sąjungą ir boikotavo 1980 m. vasaros olimpinės žaidynes.

Monakas yra viena iš nedaugelio Europos šalių, kuri niekada nelaimėjo olimpinio medalio. Arčiausiai medalio priartėję Monako sportininkai: Olivier Bernasconi (2000 m. tekvondo – 9 vieta), Yann Siccardi (2012 m. dziudo – 9 vieta), Patrice Servelle/Jérémy Bottin (2006 m. bobslėjus – 12 vieta), Michel Porasso (1920 m. gimnastika – 12 vieta), René Battaglia (1964 m. sunkioji atletika – 16 vieta).

Monako menininkas Julien Médécin laimėjo bronzos medalį architektūros srityje 1924 m. vasaros olimpinėse žaidynėse, bet menų apdovanojimai nelaikomi pilnaverčiais olimpiniais medaliais.

## Nuorodos
* Monako olimpinis komitetas
San Marinas olimpinėse žaidynėse

**[[San Marinas]] [[Olimpinės žaidynės|olimpinėse žaidynėse]]** pirmą kartą dalyvavo 1960 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Nuo to laiko šalis dalyvavo visose vasaros olimpinėse žaidynėse išskyrus 1964 m.

Iki 2020 m. vasaros olimpinių žaidynių arčiausiai medalio priartėjo 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse dalyvavusi šaulė Alessandra Perilli. Ji tik po papildomų šūvių paleido medalį ir liko ketvirtoje vietoje moterų tranšeto rungtyje. 

Minėta sportininkė Tokijo žaidynėse pelnė bronzos medalį ir pirmąjį olimpinį medalį San Marino istorijoje.

Sėkmingiausiai šalis pasirodo stendinio šaudymo rungtyse.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* San Marino olimpinis komitetas
Smilkalų kelias – Negevo dykumos miestai

**Smilkalų kelias – Negevo dykumos miestai** – istorinio Smilkalų kelio dalis, praeinanti Negevo dykumoje per senovės Avdato, Halucos, Mamšito ir Šivtos miestus dab. Izraelio Pietų apskrityje. Ši maršruto dalis 2005 m. buvo įtraukta į UNESCO saugomo pasaulio kultūros paveldo sąrašą.

## Istorija

Keturi miestai Negevo dykumoje tiesiogiai susiję su Viduržemio jūros pakrantėje susiduriančiais prekybiniais Smilkalų ir Prieskonių keliais. Miestus įkūrė senovės arabų nabatėjų gentis, kurių sostine buvo Petra. Dykumos miestai Avdatas, Haluca, Mamšitas ir Šivta vaidino svarbų vaidmenį senovės prekyboje ladano ir miros smilkalais, kurie per šias vietas buvo gabenami iš pietų Arabijos į Viduržemio jūros uostus. Klestėjimo laikotarpiu tarp III a. pr. m. e. ir II a. m. e. prekybos maršrutas driekėsi pro iškilios architektūros miestus, tvirtoves ir karavansarajus, išplėtotas irigacines sistemas. Iki šiol matyti išlikusios šių miestų dalys, bylojančios dykumos panaudojimą prekybos ir žemės ūkio vystymo tikslams.


Vaizdas:Khalasa.jpg|Halucos archeologinė vietovė
Vaizdas:Mamshit.jpg|Mamšito liekanos
Vaizdas:Avdat view to the Negev.JPG|Avdatas
Vaizdas:Ruins of a church in Shivta in the Negev.jpg|Šivta


## Nuorodos

* Sąrašas:UNESCO pasaulio paveldo objektai Azijoje
* Didinga ir pribloškianti Negevo dykuma: Smilkalų kelias
Appuyement

**Appuyement** – tai sudėtingas šoninis pratimas, kuriame arklys juda įstrižai, o jo kūnas ir galva kiek išlenkti pagal judėjimo kryptį. Dešinė koja kryžminama prieš kairę. Arklio kūnas yra daugiau ar mažiau lygiagretus sienelei, o kojos keliamos aukštyn.

Appuyement yra aukštesniojo išjodinėjimo lygio pratimas.
Schalten

**Schalten** – tai jojimas atbulomis (atsitraukimas).

Arklys juda nustatytą žingsnių kiekį į priekį, o po to tiek pat žingsnių atgal. Perėjimas iš jojimo pirmyn į jojimą atbulom ir atvirkščiai turi būti sklandus, be trūkčiojimo.

Schalten yra aukštesniojo išjodinėjimo lygio pratimas.
Traversas

**Traversas** – jojimas šonu, kai arklio galva atsukta į sienelę ir jis žiūri judėjimo kryptimi. Arklys palieka keturias pėdsakų linijas. Arklio kūnas išlenkiamas apie kairę (vidinę) raitelio koją. Dešinės arklio kojos kryžiuojamos prieš kairiąsias, bet kampas neturi būti didesnis kaip 30 laipsnių.

Traversas yra aukštesniojo išjodinėjimo lygio pratimas.
Renversas

**Renversas** – Žirginio sporto pratimas. Judėjimas šonu, kai arklys juda uodega į sienelę ne didesniu kaip 30 laipsnių kampu. Arklio kūnas išlenkiamas aplink dešinę raitelio koją. Kaip ir jojant traversu, lieka keturios eilės pėdsakų, tik šį kartą arklio galva atsukta į maniežo vidų.

Renversas yra aukštesniojo išjodinėjimo lygio pratimas.
Piruetas

**Piruetas** – žirgų sporto pratimas. Apsisukimas 360 laipsnių kampu. Žirgo priekinė dalis juda ratu, o užpakalinė kiek įmanoma lieka vietoje. Piruetas atliktas kokybiškai, kai eisenos, kurioje jis atliekamas, ritmas ir tempas tiksliai išlaikomas prieš judesį, jo metu ir jam nutolstant.

Pusiau piruetą leidžiama atlikti nuo trijų iki keturių žingsnių, o visą piruetą – nuo šešių iki aštuonių.

Piruetas yra aukštesniojo išjodinėjimo lygio pratimas.

## Šaltiniai
Counter canter

**Counter canter** – žirgų sporto pratimas, kurio metu jojama aplink maniežą arba ratu, tačiau nuo išorinės (dešinės) kojos. Šiam pratimui atlikti arkliui reikia daug judrumo.

Counter canter yra aukštesniojo išjodinėjimo lygio pratimas.
Korda

**Korda** – tai ilga, apie 7,5 m ilgio, virvė, pritvirtintinta prie pagrindinio arba išorinio žąslų žiedo. Kai raginant ilgu botagu arklys yra varomas pirmyn, korda laikoma ištempta. Kordai negalima leisti susisukti ar vilktis žeme.

Kai arklys bėga iš kairės pusės į dešinę, kordą reikia laikyti kairėje rankoje, dešinėje – botagą. Kai arklys bėga priešinga kryptimi, botagas ir korda perimami į kitą ranką.
Kamparas

**Kamparas** – aromatinio kvapo bespalvių kristalų pavidalo medžiaga, įeinanti į daugelio eterinių aliejų sudėtį, terpenoidas, turintis cheminę formulę C10H16O. Gamtinės kilmės kamparas randamas nuolat žaliuojančiame kampariniame cinamone (*Cinnamomum camphora*), augančiame Azijoje, daugiausiai Sumatroje, Borneo, Taivane, taip pat kamparmedyje (*Dryobalanops*), okotijose (*Ocotea usambarensis*). Daugiausiai kamparo kaupiasi medienoje ir šaknyse. Sintetinis kamparas gaunamas iš balteglės sakų ir terpentino.

Plačiai naudojamas medicinoje  kaip antiseptinė, tonizuojanti, nervų spazmus malšinanti priemonė. Iš jo aliejaus gaminami preparatai, kurie naudojami kvėpavimo takų ligoms, peršalimams gydyti, taip pat kaip skausmo malšinamoji priemonė. Kamparas pasižymi baktericidinėmis ir dezinfekuojamosiomis savybėmis, turi refleksinį poveikį vartojant įtrynimams, gerina kraujo apytaką ir gaivina odą. Vartojamas lokaliai kamparas dirgina odoje esančias juntamųjų nervų galūnes, todėl išsiplečia odos ir po ja esančių audinių kraujagyslės, toje vietoje gerėja kraujotaka ir medžiagų apykaita. Preparatas tinka mažinti raumenų, sąnarių skausmą, slopinti uždegimą, skatinti uždarų traumų gijimą. Paprastai kamparas vartojamas išoriškai. Gaminami įvairūs tepalai, linimentai (vaistinių medžiagų mišiniai su aliejais), milteliai, spiritai. 

Kamparo medžių žievė ir lapai naudojami kamparo smilkalų gamybai. Šių smilkalų kvapas yra gana aitrus, tačiau vertinamas, nes padeda susikaupti, tonizuoja, teikia energijos.

## Istorija

Senovės Egipto medicinos traktatuose aprašyta gydomoji kamparo galia - jį nuo įvairių ligų gydymui žmonės naudojo nuo senų laikų: gydė žemą kraujo spaudimą, vartojo gaivinimui ar prasidėjus epidemijoms. Senovės gydytojai pacientams pabrėždavo, kad jie nesirgs ir džiaugsis gyvenimu tuomet, jei šalia namų augins kamparo medį. Naudojo aromaterapijoje. Kamparo smilkalus senovėje vartojo organizmo valymui nuo toksinų, o patalpas – nuo kenkėjų vabzdžių, dvasių, neigiamos energijos.

## Šaltiniai

## Nuorodos
59-oji Oskarų teikimo ceremonija

**59-oji [[Oskaras|Oskarų]] teikimo ceremonija** vyko 1987 m. kovo 30 d. „Dorothy Chandler“ paviljone Los Andžele. Renginį vedė aktoriai Čevis Čeisas, Goldi Hon ir Polas Hoganas.

Tai buvo paskutinė ceremonija iki 2010 m. apdovanojimų, kada renginį vedė daugiau nei vienas vedėjas (82-uosius Oskarus vedė Stivas Martinas ir Alekas Boldvinas).

Filmas „Hana ir seserys“ laimėjo abu antro plano aktorių apdovanojimus. Tai buvo paskutinis tai padaręs filmas iki 2011 m. ceremonijos, kada šiuos apdovanojimus laimėjo „Kovotojas“.

Aktorė Marli Metlin, laimėjusi Oskarą už pagrindinį vaidmenį juostoje „Mažesnio Dievo vaikai“, yra jauniausia šioje kategorijoje triumfavusi aktorė. Ji taip pat yra vienintelė kurčioji, laimėjusi Oskaro apdovanojimą.

Filmas „Būrys" yra paskutinis filmas, kuriame vaidino du aktoriai, nominuoti geriausio antro plano aktoriaus kategorijoje.

## Oskarų nominantai ir laimėtojai
Oskarų laureatai lentelėje yra ***paryškinti.***

## Daugiausia nominacijų ir apdovanojimų

Šie filmai buvo nominuoti daugiau nei vieną kartą:

* Aštuonis: *„[[Būrys (1986 filmas)|Būrys]]“*, *„Vaizdas per kambario langą“*
* Septynis: *„[[Svetimi (filmas)|Svetimi]]“*, *„[[Hana ir seserys (filmas)|Hana ir seserys]]“*, *„[[Misija (filmas)|Misija]]“*
* Penkis: *„Mažesnio Dievo vaikai“*
* Keturis: *„Pinigų spindesys“*, *„Žvaigždžių kelias IV“*, *„Oro gvardija“*
* Tris: „Crimes of the Heart“, *„Pegi Sjū vedybos“*
* Du: *„Taiklus metimas“*, *„Siaubų krautuvėlė“*, *„Vidurnakčio džiazas“*, *„Salvadoras“*

Šie filmai laimėjo daugiau negu vieną Oskarą:

* Keturis: *„[[Būrys (1986 filmas)|Būrys]]“*
* Tris: *„[[Hana ir seserys (filmas)|Hana ir seserys]]“*, *„Vaizdas per kambario langą“*
* Du: *„[[Svetimi (filmas)|Svetimi]]“*

## Išnašos
Owen D. Young

**Ovenas D. Jangas**  (,  – ) – Amerikos pramonininkas, verslininkas, teisininkas ir diplomatas.

## Biografija
1894 baigė Šv. Lorenco universitetą, vos per dvejus metus Bostono universitete baigė trejų metų teisės kursą ir 1896 m. - universitetą su pagyrimu. Po baigimo O. D. Jangas prisijungė prie teisininko Čarlzo H. Tailerio ir po dešimties metų vienoje Bostono teisininku kontoroje jie tapo partneriais. 1919 metais, vyriausybės prašymu, įkūrė Amerikos radijo korporaciją (RCA), kaip kitos kompanijos - General Electric - dukterinė kompanija. Jis tapo pirmuoju  kompanijos vadovu ir išliko juo iki 1929 metų. 1920 metais padėjo įkurti Nacionalinį transliuotoją (NBC).

Per 1932 metų rinkimus Jangas buvo demokratų kandidatu į prezidentus ir metė iššūkį Franklinui Ruzveltui. Dalyvavo antrojoje reparacijų konferencijoje (SRC), kuri vyko 1929 metais. Ten jis buvo pakviestas, kaip Tarptautinės Vokietijos reparacijų komisijos narys.
Sparčiai didėjanti seka

**Sparčiai didėjanti seka** –  teigiamų realiųjų skaičių seka \mathbf{s_1, s_2, ...}, kurios kiekvienas sekantis elementas yra didesnis už visų prieš jį esančių sekos elementų sumą. 

Sparčiai didėjančių skaičių seka matematiškai užrašoma taip:

s_{n+1} > \sum_{j=1}^n s_j 

## Šaltiniai
Violetinis nuosėdis

**Violetinis nuosėdis** (*Cortinarius violaceus*) – nuosėdinių šeimos valgomas grybas, turintis vidutiniškas maistines savybes. Dėl savo retumo yra saugotinas.

## Išvaizda

Kepurėlė yra 6 – 15 cm skersmens, labai mėsinga, iš pradžių pusiau apvali, vėliau paplokščiai iškili, tamsiai violetinė arba melsvai juoda. Luobelė apžėlusi smulkiais aksomiškais žvyneliais. Kotas 8 – 12 cm ilgio, violetinis, su aksomiškais plaušeliais, prie pagrindo storėjantis, jaunų vaisiakūnių pilnaviduris, senų tuščiaviduris. Jauni vaisiakūniai paprastai turi šviesiai violetinį apvalkalą (šydą), jungiantį kepurėlę ir kotą. Lakšteliai priaugintiniai reti, dažnai sujungti lakšteliukais. Trama minkšta violetinė, kepurėlės ir koto trama šiek tiek tamsesnės spalvos, švelnaus skonio ir kvapo, kuris primena kedrą.

Spalvos kaita: kepurėlės spalva įvairuoja nuo violetinės iki melsvai juodos. Lakšteliai violetiniai, tačiau vėliau tamsiai raudonai rudi.

## Augavietė

Šis retas grybas dažniausiai sutinkamas drėgnuose lapuočių miškuose, kartais ir prie spygliuočių medžių.

Sezonas: rugpjūtis-spalis.

## Literatūra
* Didysis gamtos vadovas „Grybai“, išsamus grybų ir jų rinkimo žinynas, „Mūsų knyga“, 2004 m., (122 psl.) ISBN 9955-573-65-1
Kopalmedis

**Kopalmedis** (*Hymenaea*) – pupinių (*Fabaceae*) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso įvairių, tropikuose paplitusių medžių, rūšys. Beveik visos kopalmedžių rūšys auga tropinėje Amerikoje (nuo Karibų salų ir pietų Meksikos iki pietų Brazilijos ir Paragvajaus), tik viena – Afrikoje (Zanzibare, kartais išskiriama į monotipinę gentį).

Dauguma kopalmedžių rūšių yra visžaliai, aukštojo ardo (iki 25 m aukščio) medžiai, nors dalis medžių, priklausomai nuo augimo sąlygų, gali būti nedideli. Kopalmedžiai plačiai panaudojami: vaisiai valgomi, iš lapų gaminama arbata, tanki mediena yra tinkama baldų, laivų gamybai, iš jos vietiniai gyventojai gamina kanojas. Sėklose gausu polisacharidų, kurie naudojami maisto, kosmetikos, farmacijos, popieriaus gamybos pramonėje. Iš kopalmedžio sakų gaunamas kopalis – derva, naudojama smilkymui, statyboje (vietoje cemento). Didžioji dalis Dominikos gintaro yra išnykusios *Hymenaea protera* rūšies sakai.

## Rūšys
* Brazilinis kopalmedis (*Hymenaea courbaril*)
* Karpotasis kopalmedis (*Hymenaea verrucosa*)
* *[[Hymenaea martiana]]*
* *[[Hymenaea torrei]]*
* *[[Hymenaea stigonocarpa]]*
* *[[Hymenaea oblongifolia]]*
* *[[Hymenaea parvifolia]]*
* ir kt.
Kvapioji kananga

**Kvapioji kananga** (*Cananga odorata*) – anoninių (*Annonaceae*) šeimos medžių rūšis, kilusi iš Pietryčių Azijos, Okeanijos, Komorų. Dabar auginamas daugelyje tropinių kraštų.

Tai greitai augantis (iki 5 m per metus), ~12 m aukštį pasiekiantis medis. Auga rūgščiuose, drėgnųjų miškų dirvožemiuose. Lapai visžaliai, lygūs, ovalūs, 13-20 cm ilgio. Žiedai geltoni, kvapnūs, nusvirę žemyn, ilgais vainiklapiais, išsidėsčiusiais spinduliškai lyg jūrų žvaigždė. Vaisiai – juodi kaulavaisiai, mėgiami balandžių.

Kvapioji kananga, dar žinoma kaip ***ilang-ilang***, yra populiarus parfumerinis augalas. Iš augalo žiedų gaunamas eterinis aliejus naudojamas parfumerijoje, aromaterapijoje. Pagrindiniai kanangos aliejaus cheminiai elementai yra linaloolas, metilo benzoatas, benzilo acetatas ir kt.


Image:Cananga odorata Blanco1.221.jpg|Požymiai
Image:Starr 061224-2876 Cananga odorata.jpg|Medis
Image:Starr 030807-0094 Cananga odorata.jpg|Vaisiai
Image:ലാങ്കിലാങ്കി.jpg|Žiedai
Eugenijus Ivanauskas

**Eugenijus [[Ivanauskas]]**:

* Eugenijus Ivanauskas (1941) – estrados dainininkas
* Eugenijus Ivanauskas (1959) – archeologas, istorikas
Čengdė

**Čengdė** () – miestas šiaurės rytų Kinijoje, Hebėjuje, Žėhė upės slėnyje (Luanghės baseinas). Turi prefektūros statusą. Geležinkeliu ir plentu jungiasi su Pekinu. Juodosios ir spalvotosios metalurgijos pramonė, titano–vanadžio koncentrato gamyba. Apylinkėse kasamos akmens anglys, geležies rūda, spalvotųjų metalų rūdos. Čengdė mieste yra Čengdė kalnų kurortas, kuriame nuo XVIII a. ilsėdavosi Čingų dinastijos imperatoriai. Išlikę karališkieji rūmai, pagodos, šventyklų kompleksas, paviljonai, parkai paskelbti UNESCO pasaulio paveldo objektu.

## Istorija

Miestas pradėjo kurtis XVIII a., statant karališkąją poilsiavietę. Seniau vadintas ***Dzeholu*** bei ***Rehe*** ().

## Šaltiniai