open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Zarasų tiltas

**Zarasų tiltas** – pagrindinis Zarasų miesto kelių tiltas. Stovi miesto prieigose iš pietų, kelyje , Kauno gatvės tęsinyje, 480 m į pietus nuo Zaraso ežero apžvalgos rato. Nutiestas siauroje sąsmaukoje per Nikajaus upelį, jungiantį Zaraso ir Zarasaičio ežerus. Šalia tilto iš Kauno pusės įrengta dviejų lygių sankryža su Turmanto gatve (keliu ), dunkso miesto katalikų kapinių kalnelis, nuo kurio atsiveria Zarasų panorama.

Gelžbetoninis tiltas apie 54 m ilgio, trijų tarpatramių, sijinis. Perdangą laiko užpiltiniai ramtai ir tarpinės atramos, kurių kiekvieną sudaro keturios liaunos kolonos, viršuje apjungtos rygeliais. Ant tilto veda dvi eismo juostos, įrengti abu šalitilčiai pėstiesiems.

## Istorija
 
Istorinio kelio Sankt Peterburgas–Varšuva Zarasų atkarpa iki Latvijos pasienio priklausė Ukmergės kelių rajonui, buvo pagrindinis šio rajono prižiūrimas plentas ir jo statiniai.

Pirmojo pasaulinio karo metais vokiečiai per Nikajų buvo nutiesę siaurojo geležinkelio ruožą iš Pasmalvių (dabar Visaginas) iki Eglainės Latvijoje. Atšaka į Zarasus ėjo per senąjį geležinkelio tiltą, buvusį rytinėje pusėje nuo plento tilto. Naudotas karo reikmėms, pervežti amunicijai, maistui, medienai. Po karo siaurukas neteko ekonominės reikšmės, 1924 m. bėgiai nuardyti. Viena iš priežasčių, kodėl jo atsisakyta buvo dūmai ir žiežirbos, kėlę pavojų mediniams pastatams.

Naujas kelių tiltas per Nikajų pastatytas 1935 m. Tarpukario spaudoje 1938 m. buvo minima, kad populiarėjant Zarasų kurortui, mieste daugėjo laivų ir laivelių, motorlaivių. Plente stovėjęs nedidelis gelžbetonio tiltelis netiko praleisti didesnius laivus, ypač pakilus vandens lygiui. Buvo siūloma ištiesinti vandens kelią per ežerų sąsmauką, pastatyti aukštą tiltą.

2020 m. tiltas buvo remontuojamas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Zarasų (Ežerėnai) miesto panorama iš pietų pusės ~1925 m. *europeana.eu.*
Varinis vamzdis

## Variniai vamzdžiai
**Variniai vamzdžiai** – tai vamzdžiai, pagaminti iš vario, plačiai naudojami šildymo, šaldymo, oro kondicionavimo, vandentiekio ir medicininių dujų tiekimo sistemose. Jie pasižymi geru šilumos laidumu, atsparumu korozijai ir ilgaamžiškumu. Skiriami du pagrindiniai varinių vamzdžių tipai: minkštieji ir kietieji variniai vamzdžiai.

## Tipai

### Minkštieji variniai vamzdžiai
Minkštieji variniai vamzdžiai yra lankstūs, todėl tinkami montuoti ankštose ir sunkiai prieinamose vietose. Jie gaminami iš plonesnės sienelės vario, dėl to išlieka elastingi. Šie vamzdžiai gali būti tiek valcuojami, tiek plečiami.

### Kietieji variniai vamzdžiai
Kietieji vamzdžiai yra standesni nei minkštieji. Juos galima lankstyti tik naudojant specialius įrankius. Dėl plataus asortimento jungčių, kietieji vamzdžiai dažnai naudojami sistemoms, kurioms reikalingi perėjimai prie bronzinių ar plieninių srieginių jungčių. Jie taip pat tinkami valcavimui ir plėtimui.

## Panaudojimas

### Oro kondicionavimo ir šaldymo sistemose
Variniai vamzdžiai yra vienas pagrindinių komponentų šaltnešio (freono) tiekimo sistemose. Jie sujungia pagrindinius sistemos elementus ir neleidžia šaltnešiui patekti į aplinką. Šaltnešio tipas turi būti suderinamas su vario medžiaga – pavyzdžiui, amoniako šaltnešis reaguoja su variu, todėl tokiose sistemose naudojami nerūdijančio plieno vamzdžiai.

### Vandentiekyje
Variniai vamzdžiai plačiai naudojami šalto ir karšto vandens tiekimo sistemose. Jie taikomi ir išoriniuose pastatų elementuose – pavyzdžiui, kaip lietvamzdžiai ar lietaus vandens surinkimo sistemos dalys prie varinių stogų. Šios sistemos yra ne tik funkcionalios, bet ir ilgaamžės bei estetiškos, todėl dažnai pasirenkamos istorinės ar prestižinės architektūros objektuose. Santechnikos srityje naudojami tiek kietieji, tiek minkštieji variniai vamzdžiai, jungiami lituojamomis, presuojamomis ar užveržiamomis jungtimis.

## Jungtys

### Lituojamos jungtys
Lituojamos jungtys yra vienas dažniausiai taikomų būdų jungiant varinius vamzdžius. Jungtis įkaitinama, o į tarpus įlydomas lydmetalis, kuris atvėsęs suformuoja sandarią ir patvarią jungtį. Šis metodas plačiai naudojamas vandentiekio sistemose.

### Presuojamos jungtys
Presuojamos jungtys naudoja minkšto metalo, dažniausiai žalvario arba minkšto vario, žiedą, kuris suspaudžiamas veržle. Nors toks sujungimas nėra pats ilgaamžiškiausias, jis yra paprastas ir nereikalaujantis sudėtingų įrankių. Kai kuriais atvejais taip pat naudojami termoplastiniai sandarinimo žiedai.
Riga Mariners

**„Riga Mariners“** – Latvijos futbolo klubas iš Rygos. Šis straipsnis apie pagrindinę vyrų futbolo ekipą.

## Istorija
2023 m. sezone žaidė Antroje lygoje (III pakopa), kuri dėl rėmimo sutarčių vadinta Altero.lv liiga. 2024 m. sezone žaidė FK Beitar/Mariners. LFF taurės turnyrą pradėjo nuo nulinio etapo ir pasiekė ketvirtfinalį. 2024 m. liepos 24 d. sužaistos aštuntfinalio rungtynės, kuriose FK Metta nugalėjo triuškinačiu rezultatu 4-0 ir pateko į kitą etapą, o FK Beitar/Mariners savo pasirodymą turnyre baigė.

Po 2024 m. sezono atlikta klubo restruktūrizacija.

; Riga Mariners (nuo 2025 m.)
2025 m. klubas licencijavosi Pirmai lygai (II pakopa). Vyr. treneriu tapo Sergejs Kožans, o pagrindiniais rėmėjais tapo Marine Insurance Services SIA bendrovė. Komandą sudarė Riga FC Academy auklėtiniai, keturi ukrainiečiai ir Kiril Ambrusevič iš Lietuvos. 2025 m. sezoną pradėjo ypač sėkmingai ir buvo vieni iš Pirmos lygos ( lyderių.

## Pasiekimai
; Antra lyga (III pakopa)
*  **Pirmoji vieta (1):** 2024 m.

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia tradicine apranga.

; Aprangų gamintojai
*  Jako – nežinomi metai;

## Išnašos

## Nuorodos
* [ Oficiali klubo svetainė]
* [ facebook paskyra]
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* LFF.LV svetainėje
Vargdieniai

**Vargdieniai** () – prancūzų epinis istorinis romanas, parašytas Viktoro Hugo, laikomas vienu geriausių XIX a. romanų. Išleistas 1862 m. kovo 31 d. Romaną dar labiau išpopuliarino jo motyvais pastatyti filmai, serialai ir miuziklai.

Romane nagrinėjama įstatymo ir malonės prigimtis, aprašomi Napoleono I, restauracijos laikotarpio, 1815–1832 m. įvykių, įskaitant Liono sukilimą, eiga, Paryžiaus architektūra ir urbanistika, politika, moralės ir socialinė filosofija, antimonarchizmas, teisingumas, religija, romantinės ir šeimyninės meilės pobūdis. Pagrindinis veikėjas romane – buvęs nuteistasis Žanas Valžanas, perteikiamas jo išgelbėjimas.

Romanas į lietuvių kalbą išverstas 1935–1936 m., 1955–1957 m. ir 2015 m. (vertė Petras Povilaitis ir Viktoras Kamantauskas).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* *Les Misérables* originalo kalba:
** 1-a dalis. Fantine I;
** 1-a dalis. Fantine II;
** 2-a dalis. Cosette I;
** 2-a dalis. Cosette II;
** 3-a dalis. Marius I;
** 3-a dalis. Marius II;
** 4-a dalis. L’idylle rue Plumet et l'épopée rue Saint-Denis I;
** 4-a dalis. L’idylle rue Plumet et l'épopée rue Saint-Denis II;
** 5-a dalis. Jean Valjean I;
** 5-a dalis. Jean Valjean II.
Žagarinės pėsčiųjų tiltas

**Žagarinės pėsčiųjų tiltas** – medinis pėsčiųjų ir dviratininkų tiltas per Šventąją, nutiestas miškuose pačiame aukštupyje, protakoje tarp Luodžio ir Luodykščio ežerų. Stovi Ignalinos ir Zarasų rajonų paribyje, Dūkšto seniūnijoje, Žagarinės kaime. Tiltas intensyviai naudojamas Gražutės regioninio parko lankytojų, vykstančių žiediniu dviračių maršrutu, plaukiančių su baidarėmis upe.

Pastatytas buvusio apleisto tilto vietoje. Juo anksčiau ne tik vaikščiodavo žmonės, bet ir pravažiuodavo arkliais su dvikinkiais vežimais. Upės vagoje išlikę senųjų atramų liekanos, nuskandinti didžiuliai rąstai, iš kurių suformuota į šulinį panaši konstrukcija su primestais akmenimis. Ant jų viršaus būdavo suklojamos tilto lentos. Šio statinio fragmentus dar galima apžiūrėti.

Iš kitų panašių statinių, nedaug iškilusių virš vandens, Žagarinės tiltą išskiria konstrukcinis patobulinimas. 2017 m. jo dalyje virš laisvos, neužgriozdintos vagos įrengta aukšta pakyla su stačiakampe anga, pro kurią netrukdomi praplaukia vandens turistai.

2025 m. pradžioje Žagarinės tiltas buvo uždarytas naudojimui. Jis žiemos metu buvo pažeistas, be to, turėjo sutrūnijusių dalių, todėl tapo nesaugus. Netrukus tiltas buvo išardytas ir atnaujintas pakeičiant naujomis medžio konstrukcijomis. Sijas laiko vandenyje stovintys poliai, ėjimo taką sudaro skersai sudėtos lentos. Tilte įrengta „arka“ irkluotojų praleidimui praeinama užkilus ir nusileidus keliomis laiptų pakopomis.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Gražutės didysis dviračių žiedas *pamatyklietuvoje.lt*
Dardžilingo Himalajų geležinkelis

**Dardžilingo Himalajų geležinkelis** (, ) – siaurasis geležinkelis (610 mm) šiaurės rytų Indijoje, Vakarų Bengalijoje, besidriekiantis tarp Dardžilingo ir Naujojo Džalpaigurio. Ilgis – 88 km.

Pastatytas 1879–1881 m., prasideda Naujojo Džalpaigurio geležinkelio stotyje Siliguryje, prie Kalkutos–Asamo linijos, ~100 m aukštyje virš jūros lygio, ir kyla per Himalajų priekalnes iki Dardžilingo kalnų kurorto 2200 m aukštyje. Didžiausią aukštį pasiekia ties Ghūmo stotimi (2258 m).

1878 m. britai nutiesė 1000 mm vėžės geležinkelį iš Kalkutos iki Siligurio. Toliau į Dardžilingą – populiarų britų kalnų kurortą – buvo galima patekti tik tongomis (arklių traukiamomis bričkomis). 1880 m. nutiesta siaurojo geležinkelio linija iki Kurseongo, 1881 m. pasiektas Dardžilingas. Pradžioje trasa ėjo sulig bričkų keliu, bet vietomis kelias buvo pernelyg status ir lokomotyvams neįveikiamas. 1882 m. tam tikslui įrengtos 4 kilpos ir 4 zigzagai. 1919 m. įrengta Batasijos kilpa. Dardžilingo Himalajų geležinkelis nesyk nukentėjo nuo žemės drebėjimų ir nuošliaužų. 1962 m. geležinkelio pradžia perkelta iš Siligurio į Naujojo Džalpaigurio geležinkelio stotį.

Dabar Dardžilingo Himalajų geležinkelis naudojamas turistinėms reikmėms. Juo rieda DHR B klasės garvežiai, pagaminti įmonių „Sharp, Stewart and Company“ ir „North British Locomotive Company“ tarp 1889 ir 1925 m. Taip pat naudojami NDM-6 klasės dyzeliniai lokomotyvai.

Pagrindinės stotys: Naujasis Džalpaiguris, Siliguris, Sukna, Gajabaris, Kurseongas, Ghūmas, Dardžilingas.

1999 m. Dardžilingo Himalajų geležinkelis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą, dėl inžinerinių sprendimų, pritaikytų prie sudėtingo kalnų reljefo. Vėliau objektas (pervadintas „Indijos kalnų geležinkeliai“) praplėstas dar keliomis linijomis (Nilgirio kalnų geležinkeliu ir Kalkos–Šimlos geležinkeliu).


1021 IndiaDarjeeling 19931231.jpg|Geležinkelis 1993 m.
Darjeeling Himalayan Railway.jpg|Garvežio tempiamas traukinys Dardžilinge
Darjeeling railway station 02.jpg|Dyzeliniai lokomotyvai Dardžilingo stotyje
Batasia Loop from Top (Darjeeling) (27507067447).jpg|Batasijos kilpa
Rongtong Railway Station.JPG|Rongtongo stotis


## Šaltiniai
Transmongolijos geležinkelis

**Transmongolijos geležinkelis** () – geležinkelis, kertantis Mongoliją ir sujungiantis šią šalį su Rusijos ir Kinijos geležinkelio tinklais. Šiaurėje tęsiasi link Ulan Udė miesto Rusijoje ir sujungia su Transibiro magistrale, pietuose eina link Dziningo, o iš ten pasiekiamas Pekinas. Be to, nuo pagrindinės šakos nutiestos atšakos į Erdenetą, Šaryngolą, Bagaūurą, Bor Underą, Zūnbajaną.

Transmongolijos geležinkelis pradėtas statyti 1947 m. nuo Nauškų geležinkelio stoties Rusijos TFSR, į kur jau 1939 m. atitiesta Transibiro geležinkelio atšaka nuo Ulan Udė. Tai buvo pirmasis magistralinis geležinkelis šalyje (ligtol veikė tik neilgi geležinkeliai iki šachtų). II pasaulinis karas pristabdė geležinkelio statybos darbus, todėl jie Mongolijoje pradėti jau po karo. Ulan Batorą linija pasiekė 1950 m., o Kinijos sieną – 1955 m. Kitais metais per Transmongolijos geležinkelį jau buvo galima pasiekti Pekiną. Kadangi Transmongolijos linija yra rusiškosios vėžės (1520 mm), o Kinijoje naudojama 1435 mm, ties Eren Hoto stotimi (Kinija), kur įsikūrusi ir muitinė bei pasienio postas, traukinio riedmenys pakeičiami į pritaikytus kiniškajai vėžei.

XX a. antrojoje pusėje nuo Transmongolijos geležinkelio nutiestos atšakos į įvairias aplinkines gyvenvietes (daugiausia rūdų kasyklas), o 2022 ir 2023 m. atidarytos dar dvi atšakos į Kiniją.

Pagrindinės stotys (prie centrinės linijos): Ulan Udė, Suche Batoras, Darchanas, Batsumberas, Ulan Batoras, Čoiras, Sainšandas, Zamin Udas/Eren Hotas.


At Sainshand, Mongolia (11532630954).jpg|Sainšando stotyje
Changing gauges at Erlian China (13871095333).jpg|Riedmenų keitimo procedūra
Stationen i Tjojr.jpg|Čoiro geležinkelio stotis
Le transmongolien (2).JPG|Kelionė traukiniu per Mongolijos stepes
Karte Schienennetz Mongolei.svg|Mongolijos geležinkelių tinklas, kurio pagrindinę arteriją sudaro Transmongolijos geležinkelis


## Šaltiniai
Islamo Konsultacinė Asamblėja

**Islamo Konsultacinė Asamblėja**, arba **Islamo Patariamasis Susirinkimas** (**Medžlisas**, ) – Irano vienų rūmų parlamentas, įstatymų leidžiamoji institucija. Sudaro 290 narių, renkamų visuotiniais tiesioginiais rinkimais 4 metų kadencijai pagal mažoritarinę rinkimų sistemą.

## Istorija
### Islamo respublika
1979 m. įvykus Irano revoliucijai, šalies senatas buvo panaikintas ir pakeistas Gvardijos taryba () išlaikant dvejų rūmų parlamento struktūrą. 1989 m. peržiūrėjus konstituciją, Nacionalinė Konsultacinė Asamblėja pervadinta Islamo Konsultacine Asamblėja.

Nuo Irano revoliucijos parlamentui vadovavo šeši pirmininkai. 1980–1989 m. pirmuoju pirmininku buvo Akbar Hashemi Rafsanjani. Vėliau šias pareigas dvi atskiras kadencijas (1989–1992, 2000–2004) ėjo Mehdi Karroubi, po jo pareigas ėjo Ali Akbar Nategh-Nouri (1992–2000), Gholam-Ali Haddad-Adel (2004–2008), Ali Larijani (2008–2020), o nuo 2020 m. – Mohammad Bagher Ghalibaf.

## Rinkimai ir sudėtis
Islamo Konsultacinės Asamblėjos nariai renkami visuotiniais tiesioginiais rinkimais 4 metų kadencijai pagal mažoritarinę rinkimų sistemą. Visi deputatai išrenkami 207 rinkimų apygardose (5 mandatai skirti religinėms mažumoms), atstovaujančiose 368 Irano šahrestanams.

Parlamentą sudaro 290 narių. 5 vietos skirtos religinėms mažumoms: 2 vietos skirtos armėnams, po 1 – asirams, žydams ir zoroastrizmo išpažinėjams. Parlamente dirba apie 8 % moterų. Parlamento nariai per pirmąją jo sesiją vienerių metų kadencijai renka pirmininką ir jo pavaduotojus. Dabartinis parlamento pirmininkas yra Mohammad Bagher Ghalibaf.

## Funkcijos
Islamo Konsultacinė Asamblėja leidžia įstatymus visais klausimais Konstitucijos nustatytose ribose. Vis dėlto ji negali priimti įstatymų, prieštaraujančių pagrindiniams islamo, oficialios valstybės religijos, principams arba pačiai Konstitucijai.

Vyriausybės įstatymų projektai Islamo Konsultacinei Asamblėjai pateikiami tik pritarus Ministrų Tarybai.

Islamo Konsultacinė Asamblėja turi prerogatyvą tirti ir nagrinėti visus su valstybe susijusius klausimus.

Tarptautinėms sutartims, protokolams, sutartims ir susitarimams turi pritarti Islamo Konsultacinė Asamblėja.

Kad vyriausybė gautų nacionalines ar tarptautines paskolas ar dotacijas, jas turi ratifikuoti Islamo Konsultacinė Asamblėja.

Prezidentui suformavus Ministrų Tarybą, jos sudėtį turi patvirtinti Islamo Konsultacinė Asamblėja.

Jei bent ketvirtadalis visų Islamo Konsultacinės Asamblėjos narių pateikia klausimą prezidentui arba jei kuris nors Asamblėjos narys pateikia klausimą ministrui, prezidentas arba ministras privalo atvykti į parlamentą ir atsakyti į klausimus.

Visi parlamento patvirtinami teisės aktai turi būti pateikti Gvardijos tarybai. Gvardijos taryba ne vėliau kaip per 10 dienų nuo teisės akto pateikimo turi jį peržiūrėti, kad užtikrintų jo atitiktį islamo principams ir Konstitucijai. Jei nustatomas nesuderinamumas, teisės aktas grąžinamas parlamentui toliau svarstyti. Jei ne, jis laikomas galiojančiu.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Transkaspijos geležinkelis

**Transkaspijos geležinkelis** (, , ) – geležinkelio linija Vidurinėje Azijoje, Turkmėnistane ir Uzbekistane, jungia Samarkandą su Tiurkmenbaši uostu prie Kaspijos jūros.

Geležinkelis pradėtas statyti 1880 m., po Michailo Skobelevo Ahalteko žygio ir Geok Tepės tvirtovės apgulties. Statybos pradėtos nuo Michailovo įlankos prie Kaspijos jūros. 1881 m. linija pasiekė Kyzyl Arvatą. Geležinkelis leido Rusijos imperijai lengviau užkariauti kraštą (dėl to pradžioje vadintas „Užkaspijo kariniu geležinkeliu“), po to prasidėjo ir keleivinių traukinių eismas. Kadangi Afganistane bandė įsitvirtinti britai, afganai buvo užėmę Mervą, toliau linija pratęsta į rytus. 1885 m. linija pasiekė Ašchabadą, 1886 m. Mervą. Nuo ten driekėsi sudėtingiausia atkarpa per Karakumus – 1886 m. lapkritį pasiekta Amudarja. Tuo tarpu 1886 m. pradinis taškas perkeltas nuo Michailovo įlankos į Uzun Adą. 1888 m. Transkaspijos geležinkelis pasiekė Bucharą, vėliau Samarkandą.

1899 m. geležinkelis perduotas susisiekimo ministerijai, įtrauktas į Vidurinės Azijos geležinkelių tinklą. Iš Mervo linija dar pratęsta per Kušką iki Torgundžio Afganistane (ligšiol vienintelis geležinkelis Afganistane).

Rusijos imperijos laikais per Transkaspijos geležinkelį gabenta medvilnė, žibalas, mediena, cukrus, statybinės medžiagos.

1996 m. Transkaspijos geležinkelis ties Tedženu sujungtas su Irano geležinkelio tinklu (į Mešchedą). Nuo Samarkando linija tęsiasi toliau į Taškentą.

Pagrindinės stotys prie geležinkelio: Tiurkmenbaši, Bereketas, Gyzylarbatas, Ašchabadas, Tedženas, Mervas, Turkmenabatas, Buchara, Katakurganas, Samarkandas.


Transkaspische Eisenbahn.png|Linijos planas
Railway station in Krasnovodsk (now Türkmenbaşy), Turkmenistan (1902).jpg|Krasnovodsko (dab. Tiurkmenbaši) stotis 1902 m.
Transkaspische Bahn vor der Zementfabrik Aschgabat.jpg|Transkaspijos geležinkelio traukinys Ašchabade
Train-Mirzachoʻl.jpg|Traukinys Uzbekistane


## Šaltiniai
Transaralo geležinkelis

**Transaralo geležinkelis** arba **Taškento geležinkelis** (, ), **Orenburgo–Taškento geležinkelis** () – geležinkelis Vidurinėje Azijoje, Rusijos, Kazachstano ir Uzbekistano teritorijose, jungią Taškentą su Orenburgu.

Statybos pradėtos 1899 m. Ruožas Orenburgas–Kubekas atidarytas 1905 m., likusi dalis – 1906 m. Geležinkelio statybos kainavo 1222 milijonus rublių. 1905 m. prie Transaralo geležinkelio prijungta atkarpa Orenburgas–Kinelis, sujungusi šią liniją su Samaros–Zlatousto geležinkeliu. 1913 m. geležinkelio ilgis siekė 2234 km, juo važinėjo 552 garvežiai, 7853 prekiniai ir 655 keleiviniai vagonai. Nuo Aryso nutiesta atšaka į Biškeką ir Almatą. XX a. vid. linijoje paleisti šilumvežiai TE-3, gabenta medvilnė, anglis, nafta, rūdos, mašinos, statybinės medžiagos, pramoninės prekės.

Pagrindinės stotys: Orenburgas, Sol Ileckas, Aktiobė, Baikonyras, Kyzylorda, Turkistanas, Arysas, Saryagašas, Taškentas.


Railway station in Tashkent 1903.jpg|Taškento geležinkelio stotis 1903 m.
2ТЭ10МК-0587, Казахстан, Актюбинская область, станция Кандыагаш (Trainpix 129110).jpg|Traukiniai Kandyagašo stotyje
Кызылорда, платформа вокзала.jpg|Kyzylordos geležinkelio stoties platforma


## Šaltiniai
Vitas Karosas

**Vitas Karosas** (g. 2001 m. balandžio 13 d.) – lietuvių profesionalus kovotojas, kovojantis pagal Muay Thai ir kikbokso taisykles. Jis yra pirmasis UTMA organizacijos čempionas svorio kategorijoje iki 67 kg.

## Karjera
Vitas Karosas atstovauja „Sparta Fight Gym“ klubui.

2024 m. balandžio 19 d. UTMA 8 turnyre Kaune jis nugalėjo Arnestą Naujoką ir tapo pirmuoju UTMA čempionu svorio kategorijoje iki 67 kg pagal Muay Thai taisykles.  

2025 m. vasario 22 d. jis sėkmingai apgynė UTMA čempiono titulą – antrą kartą susitiko su Arnestu Naujoku ir jį nokautavo antrajame raunde. 

2025 m. sausio 17 d. UTMA „Rising“ turnyre Klaipėdoje Karosas teisėjų sprendimu 3–0 įveikė Martyną Danių. 

Dar prieš profesionalią karjerą, 2017 metais Karosas tapo Lietuvos jaunių bokso čempionu, atstovaudamas Kauno miestui. 

## Požiūris į sportą ir gyvenimą
Karosas pabrėžia, kad jo gyvenimo filosofija yra save stumti į nepatogias situacijas, siekiant asmeninio augimo. Jis teigia: „Mano filosofija gyvenime yra save stumti į nepatogias situacijas, kad išmokčiau kuo daugiau.“ 

Jis taip pat pasakojo, kad Tailande praleistas laikas mokantis Muay Thai pakeitė jo požiūrį į sportą ir gyvenimą: „Tai nebuvo tik įdomi kovotojo patirtis, tai tapo mano nauju kvėpavimu.“ 

## Asmeninis gyvenimas
Apie asmeninį Vito Karoso gyvenimą viešai skelbiama nedaug informacijos. Žinoma, kad jis dalį laiko praleidžia Tailande, kur tobulina savo Muay Thai įgūdžius ir gilina supratimą apie šią kovos meno kultūrą.

## Nuorodos

* Vitas Karosas Tapology profilyje
* Interviu su Vitu Karosu KUVALDA podcast'e

## Šaltiniai
Smilingis

* Ignas Smilingis (1927–1948) – Lietuvos partizanas;
* Jonas Smilingis (1949–2014), Lietuvos ir Šilalės rajono savivaldybės sporto, visuomenės bei politinis veikėjas;
* Kornelijus Smilingis (g. 1999 m.) – futbolininkas, vartininkas.

Pavardė kilusi iš Žemaitijos (Alsėdžiai, Plungė, Telšiai, Rietavas, Kartena ir kt.). Padaryta iš vokiškos pavardės *Schmeling, Schmilling, Schmilling, Schmolling*.

## Šaltiniai
Abrskilas

**Abrskilas** () – herojinis abchazų epas, kuriame pasakojama apie didvyrį Abrskilą, maištavusį prieš dievą. Teigiama, kad Abrskilas epe atsiskleidžia kaip gėrio ir teisingumo skleidėjas, kovotojas už tautos laimę. Tipologiniu atžvilgiu prilygsta gruzinų mitologijos Amiraniui.

Pasakojama, kad Abrskilo motina buvusi nekalta mergelė. Jis netrukus tapęs neįveikiamu stipruoliu, savo tautos gynėju. Abrskilas išnaikinęs paparčius, laukinių vynuogių palaipas, erškėčius, kliudančius žemdirbystei. Nutaręs pademonstruoti, jog galįs nuveikti dievų darbus ir sukilęs prieš aukštesnįjį dievą Ancvą. Abrskilas pririšęs prie savo balno odos maišus, prikrautus didžiulių lauko akmenų, ir pakilęs į dangų ant savo sparnuotojo žirgo arašo nugaros.

Sviesdamas žemyn akmenis, jis sukėlęs garsą, nenusileidžiantį griaustiniui, o kardu čaižydamas debesis – žaibą. Ancva įsakęs Abriskilą paimti į nelaisvę ir kartu su žirgu prikalti prie geležinio stulpo oloje. Abriskilas išjudinęs stiebą, idant jį išrautų, tačiau, nedaug trūkstant iki tikslo, ant geležinio stulpo nutūpusi kielė. Abriskilas užsimojęs savo kūju, paukštis nulėkęs, o kūjis, smarkiai vožęsis į geležies stulpo galą, dvigubai tiek įvaręs jį į žemę. Pasak kai kurių vėlesnių variantų, Abriskilui visgi pavykę išsilaisvinti, tačiau atsidūręs laisvėje nepakėlęs dienos šviesos, netekęs regėjimo ir patraukęs į kalnus.

Užrašytos ir publikuotos kelios epo versijos (A. Joakimovo, 1873 m., I. Lichačiovo, 1887 m., V. Garckijos, 1892 m.).

## Išnašos
Muzikinė kaukė

**Muzikinė kaukė** – Lietuvos televizijos laida, 2012–2023 m. rodyta per BTV kanalą, o nuo 2024 m. transliuojama per LNK kanalą.

Laidoje dalyviai įkūnija žinomus Lietuvos ir užsienio muzikos atlikėjus.

## Konkurso laimėtojai

## Vedėjai
* 2012–2013 m. – Arūnas Sakalauskas.
* 2014–2018 m. – Algis Ramanauskas.
* 2019–2022 m. – Indrė Kavaliauskaitė ir Simonas Storpirštis.
* nuo 2023 m. – Ugnė Siparė ir Arnas Ašmonas.

## Šaltiniai
Juozas Šidlauskas (1906)

**Juozas Šidlauskas** (g.1906 m. rugsėjo 4 d. – ????) – Lietuvos kariuomenės pėstininkų atsargos leitenantas ir Ypatingojo būrio prie vokiečių saugumo policijos ir saugumo tarnybos (SD) vadas nuo liepos iki rugsėjo mėnesio 1941 m.

Kaip Ypatingojo būrio narys ir vadas, 1941 m. J. Šidlauskas organizavo ir įvykdė masines žydų ir kitų tautybių Lietuvos gyventojų žudynes Paneriuose. 1944 m. tarnavo Lietuvos vietinėje rinktinėje. 1945 m. pasitraukė į Vokietiją.

## Biografija

J. Šidlauskas gimė 1906 m. rugsėjo 4 d. Paežerių kaime (Vilkaviškio apskritis), Kazio Šidlausko  šeimoje. 1928 m. įstojo į Lietuvos šaulių sąjungą. 1929 m. su trečiąja aspirantų laida baigė Kauno karo mokyklą. Jam suteiktas Lietuvos kariuomenės pėstininkų atsargos leitenanto laipsnis.

J. Šidlauskas tarnavo pasienio policijoje. 1939 m. paskirtas pasienio policijos Marijampolės baro rajono viršininko padėjėju. 1940 m. tapo Alytaus rajono viršininko padėjėju. Lietuvą okupavus Sovietų Sąjungai, 1940 m. rugsėjo 23 d. J. Šidlauskas buvo atleistas iš savo  pareigų.

### Ypatingasis būrys

1941 m. liepą J. Šidlauskas įstojo į Vokiečių okupacinės valdžios įsteigtą ir iš vietos Lietuvos gyventojų suburtą vokiečių saugumo policijos ir SD Vilniaus Ypatingąjį būrį. Šis būrys buvo atsakingas už Lietuvos žydų ir kitų tautybės gyventojų persekiojimą, suiminėjimą ir žudymą nacių okupacijos metais Vilniaus krašte. 

1941 m. vasarą J. Šidlauskas sistemingai dalyvavo žydų iššaudymuose Panerių žudynėse ir kitose Vilniaus krašto vietovėse. Tų pačių metų liepos 23 d. buvo paskirtas Ypatingojo būrio vadu. Organizavo ir vadovavo žydų tautybės Lietuvos gyventojų išžudymams Švenčionėliuose ir kitose Vilniaus krašto vietovėse.

1941 m. rugsėjį J. Šidlauskas buvo atleistas iš Ypatingojo būrio vado pareigų. Lapkritį į būrio vado pareigas buvo paskirtas jaunesnysis leitenantas Balys Norvaiša, jo pavaduotoju - leitenantas Balys Lukošius. Tikėtina, kad J. Šidlausko atleidimo priežastimi buvo neteisėtas žydų turto pasisavinimas. Nuo 1942 m. užėmė Svierių apskrities policijos vado pareigas.

1944 m. gegužę J. Šidlauskas tarnavo Lietuvos vietinėje rinktinėje. J. Šidlausko brolio teigimu, jis žuvo 1944 m. Teismo buvo pripažintas mirusiu 1968 m.

### Emigracija

Po Antrojo pasaulinio karo J. Šidlauskas pasitraukė į Vokietiją. JAV pareigūnų okupacinės zonos dokumentuose yra užfiksuota J. Šidlausko registracija Memingeno mieste Vokietijoje. J. Šidlausko duomenis buvo įtraukti į emigravusių lietuvių tautybės žmonių sąrašą, datuotą 1945 m. rugsėju. Dokumento įrašas nurodo, kad 179-u numeriu registruotas Juozas Šidlauskas gimė 1906 m. rugsėjo 4 d. Paežeriuose; tuometinis gyvenamosios vietos įrašas užfiksuotas vokiečių kalba kaip *Ritter v. Eppstr. 3*.

## Išnašos

## Bibliografija
* 

* 

* 
* 

* 

*
Elektrovežis

:: *Apie keleivinį traukinį žr. [[Elektrinis traukinys]]*.

**Elektrovežis** – elektra varomas lokomotyvas. Tokiam lokomotyvui elektra tiekiama laidais, nutiestais virš geležinkelio ruožo. Jeigu traukiniui varyti naudojama ne tik elektra, bet ir kita energijos forma, toks mišrus lokomotyvas vadinamas dyzeliniu-elektriniu arba turbininiu-elektriniu. Elektrovežiai neteršia aplinkos, yra greitesni, galingesni ir pigesni už kitus lokomotyvus.

Pagal srovės rūšį gali būti nuolatinės, kintamosios srovės arba dvigubo maitinimo elektrovežiai. Europoje elektrovežiams naudojamos skirtingos maitinimo sistemos, todėl pereinant nuo vienos prie kitos trumpam atstumui reikia naudoti manevrinius šilumvežius, po to keisti elektrovežius pagal sistemas. Europoje nuolatinės srovės tinkluose naudojama 1,5 arba 3 kV įtampa, kintamoji srovė – 15 kV, 16,67 Hz arba 25 kV, 50 Hz dažnio.

## Istorija

Pirmąjį elektrovežį 1879 m. Berlyno prekybos mugėje pristatė Werner von Siemens. Elektrovežis 300 m ratu traukė trijų mažų vagonų sąstatą ir galėjo pasiekti 7 km/h greitį. Panašiu laiku JAV elektrovežį sukūrė Thomas Edison.

## Šaltiniai
Nauru geležinkelių transportas

**Nauru geležinkelių transportas** – Nauru veikusi geležinkelio sistema, kurią sudarė viena krovininio siaurojo geležinkelio linija. Geležinkelio ilgis – 3,9 km, jis ėjo Aivo, Buados, Denigomodu, Niboko, Uabojės ir Anibarės apylinkių teritorijomis. Keleivinių stočių nėra.

Nauru fosfatų traukinys pavaizduotas ant keleto Nauru pašto ženklų, įskaitant nuo 1980 m. leistą seriją (Yvert Nr. 211-213) bei dar veną, leistą 1985 m. (Yvert Nr. 306, Scott Nr. 308).

## Istorija

Nauru geležinkelis buvo atidarytas 1907 m. ir buvo skirtas kalcio fosfatams transportuoti iš kasyklų į vakarinėje salos dalyse esančius uostus. Geležinkelį 1907 m. nutiesė kasyklas eksploatavusi Ramiojo vandenyno fosfatų kompanija (). Iš pradžių jis buvo 610 mm vėžės (2 pėdų).

1912 m. geležinkelį pradėta elektrifikuoti nuo Aivo pirso, bet vėliau ši sistema pakeista birių žaliavų transportavimui pritaikyta konvejerio juosta, nusidriekusia nuo sandėlių (galutinė stotis) iki pirso pabaigos. 1920 m. Britų fosfatų komisijos () pastangomis vėžė buvo praplatinta iki 914 mm (3 pėdų). 

Pradžioje geležinkelyje naudoti garvežiai, vėliau pakeisti dyzeliniais lokomotyvais. Kartais traukai naudoti traktoriai. Išsėmus Nauru fosfatų atsargas geležinkelio likimas tapo neaiškiu. Traukinių kursavimas fiksuotas 2008 m., jų eksploatacija greičiausiai baigta po 2011 m.

## Šaltiniai
Elektrinis traukinys

:: *Apie elektra varomą lokomotyvą žr. [[Elektrovežis]]*.

**Elektrinis traukinys** – elektrifikuotu geležinkeliu kursuojantis keleivinis traukinys, kurio elektrinė pavara įrengta motorvagonyje. Traukinį sudaro du galiniai vagonai, motoriniai ir prikabinamieji vagonai. Galiniuose vagonuose įrengtos mašinistų kabinos su valdymo įtaisais, motorvagoniuose – elektriniai varikliai. Motorinių vagonų išdėstymas įvairiuose traukinių modeliuose skiriasi. Visi elektrinio traukinio vagonai pritaikyti keleivių vežimui. Energija traukiniui perduodama iš kontaktinio tinklo per srovės ėmiklius (pantografus), esančius ant motorvagonio stogo.

Elektriniai traukiniai greitai įsibėgėja, neteršia aplinkos, tylesni už dyzelinius. Dažniausiai naudojami miesto ir priemiestiniuose maršrutuose, greituosiuose geležinkeliuose.

## Istorija

Pirmieji elektriniai traukiniai pradėjo kursuoti 1890 m. Londono metropolitene. 1893 m. jie pradėjo kursuoti Liverpulyje. TSRS pirmieji elektriniai traukiniai pradėjo važinėti 1926 m. Azerbaidžane (Baku–Sabunči–Surachanai) ir 1929 m. Rusijoje (Maskva–Mytiščiai).

## Lietuvoje

Pirmieji elektriniai traukiniai ER9P iš Latvijos Lietuvą pasiekė 1975 m. vasarą, tais pačiais metais juos pakeitė Rygos vagonų gamykloje pagaminti traukiniai su daline elektronine įranga – ER9M. 1975 m. gruodžio 29 d. Latvijoje pagamintas elektrinis traukinys pirmą kartą iš Vilniaus išvyko į Kauną, Traukinio išleidimo iškilmės vyko gruodžio 30 d. Jau po mėnesio elektriniai traukiniai reguliariai vyko reisais Vilnius–Kaunas ir Vilnius–Trakai.

2008 m. gruodžio 24 d. iš Vilniaus į Kauną išvyko pirmasis modernus dviaukštis elektrinis traukinys. Tokio tipo traukiniai yra EJ575, juos pagamino Čekijoje eksploatuojamų traukinių EJ 471 „City Elefant“ pagrindu holdingui „Škoda Transportation“ priklausanti įmonė „Škoda Vagonka a.s.“

2017 m. rugsėjo 13 d. į Lietuvą atvyko pirmasis elektrinis keleivinis traukinys iš Minsko. Tai buvo bandomasis tokio traukinio reisas. Reguliarūs reisai pradėti 2017 m. gruodžio 10 d. Dviaukščiuose traukiniuose tilpdavo 296 keleiviai. Traukiniai Vilnius–Minskas važiavo iki 2020 m. pradžios, kai buvo nutraukti dėl COVID-19 pandemijos.

## Šaltiniai
Bodžnūrdas

**Bodžnūrdas** () – miestas šiaurės rytų Irane, 240 km į šiaurės vakarus nuo Mešchedo, Kopetdago pietiniuose šlaituose; Šiaurės Chorasano provincijos sostinė. Yra oro uostas, plentai į Mešchedą, Gorganą, Sabzevarą. Plieno, chemijos, maisto pramonė. Yra Kadžarų laikų Mofachamo veidrodžių namas, keletas vilų ir rūmų. Veikia Bodžnūro, islamo, Šiaurės Chorasano medicinos universitetai.

Bodžnūrde gyvena persai, kurdai, turkmėnai.

## Istorija
Manoma, jog miestas įsikūrė Safavidų dinastijos laikais (1502–1736 m.), tačiau iš senojo miesto paveldo mažai kas likę, nes Bodžnūrdą ne kartą sugriovė žemės drebėjimai (1896, 1929 m.).

## Šaltiniai
Prekybos namų pastatas (Rokiškis)

**Prekybos namų pastatas** – valstybės saugomas kultūros paveldo objektas Rokiškio centre, Nepriklausomybės a. 8. Stovi aikštės šiaurinėje dalyje, sankryžoje su Vytauto gatve. Seniausias miesto pastatas. 2021 m. duomenimis, pastate veikia turizmo ir amatų informacijos centras, tautodailės galerija ir keletas parduotuvių. Vyksta edukaciniai užsiėmimai, tautodailininkų vakaronės.

## Istorija
Prekybos namai pastatyti grafo Ignoto Tyzenhauzo iniciatyva XVIII a. pabaigoje ar XIX a. pradžioje, vienu metu su naująja Rokiškio dvaro sodyba. Juose veikė dvaro ir kitų prekybininkų, daugiausia žydų, parduotuvės. Pastato projekto autorius nežinomas, bet spėjama, kad juo galėjo būti Laurynas Gucevičius.

Tarpukariu prie prekybos namų rytinės sienos pristatytas neišraiškingos architektūros vieno aukšto priestatas. Sovietmečiu pastatas paskelbtas architektūros paminklu, tačiau jam išsaugoti atlikti tik smulkūs remonto darbai. XX a. septintajame dešimtmetyje pastatas buvo avarinės būklės, išdaužytais langais, ištrupėjusiu čerpių stogu (vidurinėje dalyje čerpės pakeistos šiferiu), dėl saugumo aptvertas tvorele. 1967 m. nugriuvo priekinio fasado karnizas, žuvo viena moteris, kita sužeista. Po šio įvykio pastatas šiek tiek patvarkytas – paremontuota stogo konstrukcija, nugriautas karnizas, nutinkuotas fasadas. 1989 m. norėta pastatą sutvarkyti ir įrengti jame kavinę bei parduotuvę, tačiau tvarkymo darbai neįgyvendinti. Prekybos namai restauruoti XX a. pabaigoje, tvarkant Nepriklausomybės aikštę Rokiškio 500 metų jubiliejui.

## Architektūra
Pastatas dviejų aukštų su pastoge, akmens ir plytų mūro. Stogas dvišlaitis, dengtas čerpėmis. Tūris suskaidytas į tris dalis ugniasienėmis. Pagrindinis fasadas simetriškas, su centriniu rizalitu, kurio plokštumą skaido dorėninės puskolonės. Į šonus nuo rizalito įrengtos atviros kolonados su šešiomis tinkuotomis dorėninio orderio kolonomis. Frontonai raudonų plytų mūro, antablementas, langų ir durų apvadai – tinkuoti.

## Šaltiniai
Via Sacra

**Via Sacra** () buvo pagrindinė Senovės Romos gatvė, jungusi Kapitolijų ir Koliziejų per Romos Forumą. Tai buvo plačiausia Romos Forumo gatvė.

Via Sacra gatve vykdavo tradicinis Romėnų triumfas. Jis prasidėdavo Romos priemiesčiuose ir tęsdavosi Romos Forumu. Vėliau Via Sacra buvo išgrįsta akmenimis. 

Vakarinė gatvės dalis išlikusi nuo pradžių, tačiau rytinė dalis (tarp Forumo pabaigos ir Koliziejaus), einanti po Tito arka, yra ištiesta naujai po Didžiojo Romos gaisro 64 metais. Po šio gaisro imperatorius Neronas sutvirtino gatvės pagrindą, abejose jos pusėse įrengė kolonadas komercinei veiklai.

Rytinėje gatvės pusėje šalia Koliziejaus Hadriano ir Antonino Pijaus buvo pastatyta didžiausia Senovės Romos Veneros ir Romos šventykla, dedikuota deivei Venerai.

## Šaltiniai
Mehabadas

**Mehabadas** (, , ) – miestas šiaurės vakarų Irane, Vakarų Azerbaidžano provincijoje, derlingame Mehabado upės slėnyje, į pietus nuo Urmijos ežero. Šahrestano centras. Plentai į Urmiją, Tebrizą, Senendedžą, geležinkelio atšaka iš Mianduabo. Ant Mehabado upės pastatyta hidroelektrinės užtvanka, sudarytas tvenkinys.

Mehabado kraštas – vienas skurdžiausių Irane. Dauguma gyventojų – kurdai.

## Istorija
Senovėje dabartinio miesto vietoje gyveno manėjai. Apylinkėse gausu nekasinėtų piliakalnių (telų). Iki XX a. pr. miestas vadintas tiurkišku pavadinimu ***Sojukbulakas*** (kitaip *Savodžbulagas, Sablagas*).

Mehabadas – svarbus kurdų nacionalizmo centras. Tuojau po II pasaulinio karo vietos kurdai paskelbė TSRS remiamą Mehabado Respubliką. Mehabado gyventojai buvo užėmę miestą ir per 1979 m. Islamo revoliuciją.

## Šaltiniai
Chojus

**Chojus** arba **Chūjus** (, , ) – miestas šiaurės vakarų Irane, Vakarų Azerbaidžano provincijoje, 130 km į šiaurės vakarus nuo Tebrizo, ~50 km nuo Turkijos sienos. Šahrestano centras. Plentai į Džulfą, Urmiją, Vaną. Apylinkėse auginami javai, vaisiai, medienai auginamos drebulių plantacijos.

Chojuje yra didelis plytinis turgus, keletas mečečių, karavansarajus, sodai. Miestas išsidėstęs tarp kanalų, kurių krantuose veši gluosniai. Yra sufijų poeto, mistiko Šamso Tebrizi kapas, nebeveikianti armėnų Šv. Sarkiso bažnyčia (1120 m.)

Mieste gyvena daugiausia azerbaidžaniečiai, yra kurdų.

## Istorija
Armėnijos karalystės laikais miestas minimas kaip Heras. Tigrano Didžiojo laikais buvo svarbi gyvenvietė prie šilko kelio. 1021–1022 m. kraštą užkariavo Bizantija, 1210 m. – Gruzijos karalystė. Chojaus vardu miestas minimas nuo XIV a.

XIX a. Chojus įtvirtintas. 1911–1917 m. buvo užkariautas Rusijos imperijos, per II pasaulinį karą (iki 1946 m.) – Tarybų Sąjungos.


22 بهمن.JPG|Miesto gatvė
بازار_خوی_در_یک_روز_تعطیل.jpg|Chojaus turgus
Tomb of Shams Tabrizi 10.JPG|Šamso Tebrizi kapavietė
Serkis Khoy.jpg|Šv. Sarkiso bažnyčia


## Šaltiniai
Žemalės herbas

**Žemalės herbas** – pagrindinis Žemalės kaimo (Mažeikių rajono savivaldybė, Šerkšnėnų seniūnija) heraldinis atributas.

## Projektas

Žemalės herbe – trys vilko pėdos auksiniame kaspine. Tai pirmieji gyvūno pėdsakai Lietuvos heraldikoje.

## Simbolika

Pėdsakai traktuojami kaip ryšys tarp praeities ir dabarties, vilko simbolika primena bendruomenės konsolidavimąsi prieš bendrą priešą. Herbo skydo spalva paimta juoda, kadangi reiškia žemę. Heraldinė figūra – trys vilko pėdos. Skaičius „trys“ simbolizuoja Žemalės istorijos tarpsnius – dvarą, gatvinį kaimą ir miestelį. Pėdos herbe išdėstytos iš skydo dešinės (heraldiškai žiūrint) į kairę einančioje auksinėje juostoje. Ji primena siaurą istorinį kelią, vingiuojantį per miestelį, turėjusį dvi karčiamas, ir vedusį į Kuršą. Herbe vyraujanti juoda spalva reiškia ne tik žemę ar liūdesį, bet ir išmintį bei išsilavinimą. Auksinė rodo kilnumą, dorumą ir protingumą. Tai atspindi protingą dvarininkų sprendimą – iškirsti mišką ir įkurti kaimą, kuris apsaugotų dvarą nuo vilkų.

## Istorija

2024 m. rugsėjo 19 d. Lietuvos heraldikos komisija svarstė Žemalės herbo klausimą. Aptartos istorinės vietovės pagrindinio simbolio detalės, taip pat pateikti vėliavos ir bendruomenės antspaudo projektai. Pagrindinius Žemalės simbolius sukūrė heraldikos dailininkas Arvydas Každailis.

Kuriant herbą išskirtinei istorinei vietovei, savo istoriją skaičiuojančiai beveik 500 metų, buvo siūlomos įvairios idėjos. Viena jų paremta pasakojimu, kad Žemalės dvarą įžūliai puolė vilkai. Apsisaugant nuo jų, valstiečiams įvesta prievolė saugoti dvaro ūkį nuo plėšrūnų. Vilkas ir buvo pasiūlytas pagrindine vietovės heraldine figūra. Kadangi Žemalės vietovardis reiškia „žemę“, skydui pasiūlytas žemės simbolis – juoda spalva. Herbo dailininkas A. Každailis pasiūlė įvairių išraiškų vilkų su skirtingais atributais variantų. Vėliau dar pridėjo herbus su bajoro, maro kryžiaus simboliais.

Heraldikos komisija siūlė vystyti trijų vilko pėdų heraldinę figūrą. Žemalės bendruomenė svarstė vilko su auksiniu raktu idėją, galiausiai taip pat apsistojo prie vilko pėdų simbolio. Herbas patvirtintas 2025 m. sausio 28 d. prezidento Gitano Nausėdos dekretu Nr. 1K-217.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
2024–2025 m. Liga BPI

**2024–2025 m. moterų Pirmasis divizionas** arba **Liga BPI** – aukščiausioji Portugalijos moterų futbolo lyga. 

Dėl rėmimo sutarčių aukščiausioji moterų lyga oficialiai vadinasi **[[Liga BPI]]** arba **BPI lyga**.

## 2024–2025 m. sezonas
* 2024–2025 m. sezone **BPI lygoje** varžėsi 12 komandų. 
* Pokyčiai: lygos naujokais tapo GD Estoril Praia, vietoje Atlético Ouriense.
### Galutinė lentelė

## Pereinamosios rungtynės
; Pereinamosios rungtynės dėl išlikimo stipriausiame divizione vyko tarp FC Famalicão ir Rio Ave FC.
----

----

* Rio Ave FC palaužė varžoves bendru dviejų rungtynių rezultatu 1-0 ir pateko į stipriausią šalies moterų futbolo divizioną.
-----

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficialus puslapis ligaportugal.pt
* 2024–2025 m. Liga BPI (pagal Soccerway)
Elburso provincija

**Elburso provincija** () – provincija Irano šiaurės vakaruose. Administracinis centras – Karadžas.

Sudaryta 2010 m. iš trijų Teherano provincijos šahrestanų.

## Geografija

Provincija įsikūrusi 10 km į šiaurės vakarus nuo Teherano, Elburso kalnų pašlaitėse.

## Gyventojai

Didžiausi miestai (2016 m.):
* Karadžas – 1592,4 tūkst. gyventojų
* Fardisas – 181,1
* Kemal Šehras – 141,6
* Nazarabadas – 119,5
* Mochamedšehras – 119,4
* Mahdeštas – 62,9
* Meškin Deštas – 62,0
* Heštgerdas – 55,6

## Administracinis suskirstymas
 
Provincija padalinta į 7 šahrestanus:
* Ištehardo šahrestanas
* Fardiso šahrestanas
* Kadradžo šahrestanas
* Nazarabado šahrestanas
* Savodžbolago šahrestanas
* Talekano šahrestanas


Alborz - Kahar - Gateh Deh road - panoramio.jpg|Elburso kalnai provincijoje
Karaj Chalus road 2 - panoramio.jpg|Kraštovaizdis nuo Karadžo–Čaluso kelio
Mahdasht - panoramio (2).jpg|Mahdeštas
Mohammadshahr, Alborz province, Iran 2024,8.jpg|Mochamedšehras


## Šaltiniai
Bistamas

**Bistamas** arba **Bastamas** () – nedidelis miestas šiaurės rytų Irane, Semnano provincijoje, 6 km į šiaurę nuo Šahrudo, Elburso kalnų pietinėse pašlaitėse. Praeina Šahrudo–Azadšehro kelias.

Miestas išsidėstęs apie 874 m. mirusio sufijų mistiko Bajazido Bistami mauzoliejų. Taip pat išlikęs XII a. minaretas ir mečetės siena, 1313 m. portalas ir XV a. medresė. Pastatai išpuošti išorinio tinko sluoksniu.

Dauguma senųjų Bistamo pastatų pastatyti Ilchanato laikais, mongolų valdovų Machmudo Gazano ir Oldžeitu nurodymu.


Bayazid Bastami 7.jpg|Bajazido Bistami mauzoliejus su mečetės portalu (dešinėje) ir minaretu (kairėje)
برج_کاشانه.jpg|Bistamo Penktadieninė mečetė
Bayazid Bastami 6.jpg|Naktinis mauzoliejaus komplekso vaizdas
Kashaneh Tower of Bastam 2015-05-25 04.jpg|Mečetės Kašanė bokšto puošyba


## Šaltiniai
Take Bostanas

**Take Bostanas** ( 'akmenų arka') – archeologinė vietovė vakarų Irane, Kermanšaho miesto šiaurės rytiniame pakraštyje, Zagroso kalnų pašlaitėje. Garsėja III–VII a. Sasanidų dinastijos laikų uolų raižiniais (bareljefais). Tai vieni geriausių Sasanidų laikų persų skulptūros pavyzdžių. Vaizduojamos valdovų Ardaširo II (379–383 m.) ir Šapūro III (383–388 m.) investitūros. Taip pat yra žmonių rankų darbo ola, kurios įėjimas puoštas tradiciniu skliautuotu persišku portalu (ivanu). Ant portalo sienos pavaizduota scena, kur Chosrovas II medžioja šerną ir elnią. Taip pat yra XIX a. Kadžarų dinastijos laikų bareljefų.


Taq-e Bostan - High-relief of Ardeshir II investiture.jpg|Ardaširo II investitūra
Taq-e Bostan - High-relief Shapur II and Shapur III.jpg|Šapūras II ir Šapūras III
Taq-e Bostan - High-relief of Anahita, Khosro II, Ahura Mazda.jpg|Chusrovo II investitūra
(1) -Tag-e Bustan, Kermanshah- MET DP203018.jpg|Medžioklės scena


## Šaltiniai
Šerkšnėnų herbas

**Šerkšnėnų herbas** – pagrindinis Šerkšnėnų kaimo ir Šerkšnėnų seniūnijos (Mažeikių rajono savivaldybė) heraldinis atributas.

## Aprašas

Herbą sudaro skydas, perskeltas į du laukus. Dešiniajame, sidabro spalvos lauke – pusė mėlynos snaigės, kairiajame mėlyname lauke – pusė sidabrinės snaigės. Tai pirmoji snaigė tarp Lietuvos gyvenviečių herbų.

## Simbolika

Pagrindinė herbinio skydo figūra simbolizuoja vietovės pavadinimą. Vietovardis kilęs nuo Šerkšnės upės, dėl to nuspręsta įamžinti upės, kurios pavadinimas susijęs su šerkšnu, reikšmę kaimui. Netiesioginiu būdu atkreipiamas dėmesys į svarbų aplinkosauginį aspektą, t. y. kad Šerkšnėnai įeina į Šerkšnės hidrografinį draustinį.

## Istorija

Anksčiau Šerkšnėnų seniūnijos centras herbo neturėjo. Kadangi Šerkšnėnams nepriklauso turtinga istorinė praeitis, vietos bendruomenei teko ieškoti kitų, su vietove siejamų simbolių, kurie tiktų heraldiniam atributui sukurti.

Herbą 2025 m. sausio 28 d. dekretu Nr. 1K-216 patvirtino prezidentas Gitanas Nausėda. Šerkšnėnų herbo etaloną parengė heraldikos dailininkas Arvydas Každailis.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Decijus

**Decijus** (), visas vardas **Gajus Mesijus Kvintas Trajanas Decijus** (*Gaius Messius Quintus Trajanus Decius*, 201–251 m.) – Romos imperatorius, valdęs 249–251 m.

Decijus gimė Budalijoje, Žemutinėje Panonijoje (dabar Martiniciai, Serbija). Iki užimant sostą buvo senatoriumi ir konsulu, Mezijos ir Žemutinės Germanijos valdytoju, 235–238 m. Tarakono Ispanijos valdytoju, Romos miesto prefektu.

245 m. imperatoriaus Pilypo Arabo pasiųstas vadovauti kariuomenei prie Dunojaus, legionierių paskelbtas imperatoriumi. 249 m. mūšyje prie Veronos nužudė Pilypą Arabą. Jo valdymo metais pradėti pirmieji masiniai krikščionių persekiojimai. 250 m. paskelbė ediktą, kuriuo nurodė visiems piliečiams atlikti religines apeigas specialios komisijos akivaizdoje; atsisakiusieji garbinti romėnų dievus buvo laikomi politiškai nelojaliais, kalinami ir žudomi (žuvo Romos, Jeruzalės, Antiochijos vyskupai, daugybė krikščionių).

Decijus vadovavo mūšiams prieš gotus, įsivežusius į pietus nuo Dunojaus į Trakiją ir Meziją. 251 m. birželį kartu su sūnumi Herenijumi žuvo pelkėtoje vietoje per Abrito mūšį.

Decijus buvo nusprendęs, kad po jo mirties imperatoriumi taps Valerianas, tačiau soste jį pakeitė Trebonianas Galas.

Iš Decijaus laikų kilo legenda apie septynis miegančius brolius krikščionis, kurie 300 metų nuo persekiojimų slapstėsi urve. Ši istorija pateko į Koraną, iš ten – į persų tautosaką, kur atsirado posakis „Decijaus laikai“ (*ahd-e daqyānus*), reiškiantis labai senus laikus arba labai senamadiškų pažiūrų žmogų.

## Šaltiniai
Pilypas Arabas

**Pilypas Arabas**, visas vardas **Markas Julijus Pilypas Arabas** (*Marcus Iulius Philippus Arabus*, 204–249 m.) – Romos imperatorius, valdęs 244–249 m.

Gimė arabų kilmės žirgininkų šeimoje Arabijos provincijoje (dabartinė Sirija). Jo valdymo laikais gimtasis miestas pervadintas Filipopoliu. Imperatoriaus Gordiano III laikais Pilypas tapo pretorių prefektu. Žygių prieš persus metu Gordianas III neaiškiomis aplinkybėmis žuvo (galbūt nuo persų rankos, kitur spėjama, kad jo nužudymą užsakęs Pilypas), ir Pilypas Arabas tapo imperatoriumi (pripažintas Senato).

Tapęs valdovu sudarė taiką su persais. Jo valdymo pradžioje į Panoniją įsiveržė germanai, į Meziją – gotai. Pilypas Arabas atrėmė antpuolius ir grįžo į Romą, kur 247 m. vyko prašmatnios Romos įkūrimo tūkstantmečio iškilmės: įspūdingi renginiai, žaidynės, gladiatorių kovos (jose Koliziejuje nukauta daugiau kaip 1000 gladiatorių, nužudyta keli šimtai egzotiškų žvėrių – hipopotamų, leopardų, liūtų, žirafų, raganosis).

Tačiau Pilypo Arabo laikais prasidėjo tikroji III a. krizė, kai imperiją ėmė siaubti nuolatiniai barbarų antpuoliai. Legionieriai, kovoję prieš gotus, liko nepatenkinti mažu atlyginimu, menku karo grobiu, todėl sukilo. Sukilimo malšinti ir kariuomenei prie Dunojaus vadovauti Pilypas Arabas pasiuntė senatorių Decijų. Jį legionieriai paskelbė Romos imperatoriumi ir išžygiavo Romos link. Prie Veronos per mūšį su Decijaus kariuomene Pilypas Arabas žuvo. Romoje sužinojus apie Decijaus pergalę buvo nužudytas Pilypo Arabo įpėdinis vienuolikametis sūnus.

Pilypas Arabas pasižymėjo kaip geras administratorius, greitai iškilęs dėl savo karinių sugebėjimų, kurie to meto imperijoje vertinti labiausiai.

## Šaltiniai
Gordianas III

**Gordianas III**, visas vardas **Markas Antonijus Gordianas** (*Marcus Antonius Gordianus*, 225–244 m.) – Romos imperatorius, valdęs 238–244 metais.

238 m. mirus dvivaldžiams imperatoriams Gordianui I ir Gordianui II, Romos senatas imperatoriais paskelbė du pagyvenusius senatorius – Pupieną ir Balbiną. Tačiau Romos gyventojai ir Pretorių sargyba nepasitikėjo Senato paskirtais imperatoriais ir siekė į sostą atvesti Gordiano I vaikaitį, trylikametį Marką Antonijų Gordianą. Žygį link Romos surengė imperatoriumi pasiskelbęs Maksiminas, bet buvo nužudytas savų karių. Visgi, Romoje tęsėsi neramumai, miestą nuniokojo didelis gaisras, todėl pretorių sargyba Pupieną ir Balbiną nužudė bei atvedė į sostą Gordianą III.

Pradžioje už jį valdė motina, vėliau patėvis, pretorių prefektas Timesitėjus. Gordianas III rėmėsi senatu, stengėsi palaikyti tvarką valstybėje, buvo pakantus krikščionims. 242 m. kartu su Timesitėjumi išžygiavo prieš persus, įsiveržusius į Mesopotamiją. 243 m. Timesitėjus mirė nuo ligos ir buvo pakeistas Pilypu Arabu. Gordianas III žuvo neaiškiomis aplinkybėmis (pagal vieną versiją – Misichos mūšyje, pagal kitą – nužudytas savo karių, galbūt papirktų Pilypo Arabo).

## Šaltiniai