Žemaičių tarmė

**Žemaičių tarmė** () – lietuvių kalbos tarmė, kurią daugiausia vartoja žemaičiai, gyvenantys Lietuvos vakarinėje dalyje (Žemaitijoje). Kartais žemaičių yra laikoma savarankiška baltų kalba, kuri turi atskirą kalbos kodą. Kartu su aukštaičių tarme, ji yra viena pagrindinių lietuvių kalbos tarmių, skirstomų į smulkesnes patarmes. Lietuvių kalbos instituto išleistoje knygoje „Lietuvių kalbos tarmių chrestomatija“ teigiama, jog lietuvių kalbos tarmės į aukštaičių ir žemaičių kalbotyros darbuose yra skirstomos nuo seno. Tokio paties skirstymo laikomasi ir Z. Zinkevičiaus bei kitų dialektologų darbuose (t. p. žr.). Žemaitiškai kalbančiųjų skaičius yra ~0,5 mln.

Krikštijant Žemaitiją, nė vienas dvasininkas, atvykęs į Žemaitiją kartu su karaliumi Jogaila, negalėjo susikalbėti su žemaičiais, todėl pats karalius Jogaila mokė žemaičius apie katalikybę, taigi jis gebėjo bendrauti žemaitiškai.

Žemaičių ir aukštaičių arealų riba vedama per liniją Vegeriai–Kruopiai–Bubiai–Pakapė–Šiluva–Raseiniai–Vadžgirys–Eičiai–Lauksargiai–Juknaičiai–Sausgalviai.

## Klasifikacija

### Išorinė
Yra nesutariama dėl žemaičių idiomo statuso. Iki lietuvių bendrinės kalbos susiformavimo žemaičių kalbos sąvoka buvo vartojama labai dažnai. Kita vertus, daugelis lietuvių dialektologų ją laiko tarme. Tačiau kai kurie kalbininkai (Juozas Pabrėža ir Aleksas Girdenis) bei kai kurios visuomeninės organizacijos (pvz., Žemaičių kultūros draugija) ir spaudos leidiniai vietoje „žemaičių tarmės“ nuosekliai vartoja „žemaičių kalbos“ sąvoką arba „žemaičių tarmės“ ir „žemaičių kalbos“ (abiem atvejais suprantamas kaip žemaičių tarmių visumą) sąvokas naudoja kaip sinonimiškas. Žemaičių tarmei nuo 2010 m. yra suteiktas ISO 639-3 kodas, nurodantis kalbos statusą.

### Vidinė
Skiriamos trys žemaičių patarmės (arba tarmės):
* **Šiaurės**, arba telšiškių bei kretingiškių („dounininkų“),
* **Pietų**, arba raseiniškių bei varniškių („dūnininkų“),
* **Vakarų**, arba klaipėdiškių („donininkų“).

**[[dounininkai|Šiaurės žemaičiai]]** skirstomi į telšiškius (Telšiai; rytinė patarmės dalis) ir kretingiškius (Kretinga; vakarinė patarmės dalis). Skiriamoji ypatybė – trumpųjų balsių *u, i* asimiliacija. Telšiškiai juos derina prie tolesnio skiemens: jei skiemuo ar galūnė yra siauri, visur kamiene bus tariami siauri *u, i,* jei plati, minėtieji balsiai bus paplatinti iki *o, ė,* plg. *puskubilis*, *poskobėlė* „puskubilio“. Kretingiškiai *u, i* platina visais atvejais, plg., *poskobėlis, poskobėlė.* Kretingiškiai skirtingai nuo visų likusių žemaičių (kartu ir nuo lietuvių kalbos) išsaugo baltišką galūnę *-tj*, *-dj* prieš užpakalinius balsius *-a, -o, -u*, pvz., kretingiškiškai: *medis, medē, mediou; svetīs, svetē, svetiou*, telšiškiškai *medis, medē, medžiou; svetīs, svetē, svečiou*, lietuviškai *medis, medžiai, medžiui; svetys, svečiai, svečiui*. Bet veiksmažodžiuose tariama vienodai: *matiau* „mačiau“, *pjodiau* „pjudžiau“, *inkšto* „inkščiu“. Skirtingai šiaurėje tariami *ą, ę* variantai, šiuo atveju, išskiriami ir mažeikiškiai, tarantys *ō, ė̄* (*ōžouls* „ąžuolas“, *skė̄st* „skęsta“), vietoj kretingiškių *ou, ėi* (*oužouls*, *skėist*) ir telšiškių *on, ėn* (*onžouls*, *skėnst*).

**[[dūnininkai|Pietų žemaičiai]]** skirstomi į raseiniškių (Raseiniai; pietinė ir šiaurrytinė patarmės dalis) bei varniškių (Varniai; šiaurinė patarmės dalis). Skiriamoji ypatybė – dvigarsių *am, an, em, en* tarimas. Raseiniškiai išlaiko senovinį baltišką tarimą, pvz., *langs* „langas“, *kan* „ką“, *lenk*, *sprensk* „spręsk“; varniškiai juos siaurina kaip ir kiti žemaičiai, t. y. taria *om, on, ėm, ėn: longs* „langas“, *kon* „ką“, *lėnk* „lenk“, *sprėnsk* „spręsk“.

**[[Donininkai|Vakarų žemaičiai]]** smulkiau į šnektas neskirstomi.

## Istorija

Pasak Antano Salio, žemaičių tarmė nuo lietuvių kalbos turėjusi atsiskirti ~XV a. (pagal junginių **tj* ir **dj* raidą). Panašios nuomonės laikėsi Zigmas Zinkevičius ir didelė dalis kitų kalbininkų. Žemaičių tarmės savitumą jie laikė kuršių kalbos substrato įtaka. Aleksas Girdenis atsiskyrimo datą nukėlė į kur kas senesnius laikus, maždaug XIII a., dar prieš susidarant Lietuvos valstybei, o vėliau, remdamasis archeologu Adolfu Tautavičiumi, pritarė minčiai, jog jau IV–V a. būta žemaičių genčių sąjungos, savitų papročių, ir, greičiausiai, kalbos. Pasak Girdenio, baltų kalbų skilimas į lietuvių, latvių ir žemaičių vykęs panašiu metu, o bendros lietuvių prokalbės nebuvę. Žemaičių kalba/tarmė atsiradusi ne jai nutolus nuo lietuvių kalbos, bet priešingai, amžių bėgyje ji supanašėjo su lietuvių kalba.

Žemaičių tarmė yra gerokai modernesnė už aukštaičių, t. y. daugiau nutolusi nuo baltų prokalbės. Didžiausią įtaką tam padariusi kuršių kalbos giminystė ir substratas; šiaurės žemaičiai yra tiesioginiai pietų kuršių asimiliantai.

## Fonetika

### Ou, ėi / uo, ie
Nuo aukštaičių tarmės žemaičių visų pirma skiriasi rytų baltų garsų ***ọ̄** ir ***ẹ̄** tarimu:
* Vietoje aukšt. *uo, ie* žemaičiai taria trejopus garsus (pagal tai tarmė skirstoma į patarmes): šiaurinė dalis – ***ou, ėi*** [ọu, ẹi], pvz., *douna* 'duona', *doud* 'duoda', *pėins* 'pienas', *žėids* 'žiedas'; pietinė – ***ū, ī***, pvz., *dūna* 'duona', *dūd* 'duoda', *pīns* 'pienas', *žīds* 'žiedas' (nuo etnonimo *žydas* skiriasi priegaide), vakarų – ***ō, ė̄***: *dōna* 'duona', *dōd* 'duoda', *pė̄ns* 'pienas', *žė̄ds* 'žieda'. Ankstesnėje K. Jauniaus-A. Salio tarmių klasifikacijoje dvibalsio *uo* atitikmenims iliustruoti žemaičiai buvo praminti *dounininkais, dūnininkais* ir *donininkais* (iliustruojant žodžio *duona* tarimą).
* Vietoje aukšt. *o, ė* žemaičiai taria dvibalsius *uo, ie,* pvz., *bruolis* 'brolis', *uors* 'oras', *tieus* 'tėvas', *vies* 'vėjas'.

Tiesa, yra išimčių:
* Daugiausia skoliniuose lieka ***uo*** ir ***ie***: *miests* 'miestas', *sviets* 'svietas, pasaulis', *Lietova* 'Lietuva', *biesos* 'biesas, velnias', *ciels* 'cielas, ištisas, visas', *prietelis* 'prietėlius, draugas', *Dievs* 'Dievas', *nieks* 'niekas', *[[avietė]]*, *[[siela]], sielvarts*, *vairuotuos* 'vairuotojas', *sausuolis*; išlieka priesaga *-ien-*: *bruolienė* 'brolienė', *oušvienė, ūšvienė* 'uošvienė', *aviena*, *kamiens* 'kamienas', *blakstiens* 'blakstiena', *Botkienė* 'Butkienė'. Patiekalų pavadinimuose *-ien-* paprastai virsta *-yn-*: *lapīnė* 'lapienė', *kuopūstīnė* 'kopūstienė'.
* Kai kuriuose žodžiuose (ypač, priešdėlinės darybos) vietoje *uo* ir *ie* lieka ***u*** arba ***i***: *nubongas* 'pabaigtuvės', *nulopa* 'lupena', *prišgema* 'priešgyna', *priongis* 'prieangis', *kamulīs* 'kamuolys', *vuokītis* 'vokietis', *sūdis* 'suodžiai', *Jūzaps, Juzaps* 'Juozapas', *lītos* 'lietus', *naujīna* 'naujiena', 'prīšās* 'priešais', *kinuo* 'kieno', *kumet* 'kuomet', *tūjau* 'tuojau'.
* Pasitaiko žodžių, kur priešingai – aukšt. *ū, u, uo, au* virsta ***ou***, o *y* – ***ėi***: *pouks* 'pūkas', *soupoutė* 'sūpuoti', *špoulė* 'špūlė', *joukoutė* 'juokauti', *vėišnė* '[[vyšnia]]', *plousts* '[[plaustas]]', *šėinoutėis* 'šienauti'.

=== Ai, ei ===

[[Dvibalsis|Dvibalsius]] *ai, ei* žemaičiai linkę vienbalsinti į ***ā, ē***.

* Galūnėse vienbalsinami praktiškai visur, išskyrus [[Tauragė]]s, [[Eržvilkas|Eržvilko]] ir [[Raseiniai|Raseinių]] apylinkes: *arklē* 'arkliai', *ronkā* 'rankai', *matē* 'matei', *matā* 'matai', *senē* 'seniai', *panašē* 'panašiai', *gerā* 'gerai';
* [[Žodžio kamienas|Kamieno]] viduryje trumpinimas priklauso nuo šnektos. Nuosekliai trumpinami žodeliai *kāp?* 'kaip?', *tāp, tēp* 'taip' bei priesaga *-ait-*: *Juonātis* 'Jonaitis', *Grėgātis* 'Grigaitis', *Jėnkauskātė* 'Jankauskaitė', *mergātė* 'mergaitė', *Mažātē* '[[Mažaičiai]]'; nors yra išimčių *žemaitē* 'žemaičiai', *tarnaitė*, *jaunėkaitis* 'jaunikaitis'.
* Taip pat trumpinama *vākā* 'vaikai', *rēkals* 'reikalas', *svēks* 'sveikas', *ētė* 'eiti', *lēstė* 'leisti', *sklēstė* 'skleisti'.
* Kitur tarimas įvairuoja – labiausiai dvibalsiai trumpinami [[Rietavas|Rietavo]], [[Endriejavas|Endriejavo]], [[Veiviržėnai|Veiviržėnų]], [[Priekulė]]s, [[Švėkšna|Švėkšnos]], [[Kvėdarna|Kvėdarnos]], [[Šilalė]]s apylinkėse. Gali būti *kālis* 'kailis', *māšos* 'maišas', *gāštė* 'gaišti', *sēlės* 'seilės', *pēlis* 'peilis', *pēk* 'peikia', *vēz* 'veizi, žiūri', *lāks* 'laikas'. Tiesa, tokie trumpinti dvibalsiai išlieka vis vien ilgesni už paprastą ilgą balsį, tad skiriasi *rāta* 'raito' nuo 'rato', *bāsos* 'baisus' nuo 'basas'.
* Apie [[Karklė|Karklę]], [[Kalotė|Kalotę]], [[Plikiai|Plikius]] sutrumpėjęs *ā* tariamas su ryškiu *o* atspalviu (t. y., beveik *vōks* 'vaikas', *dōkts* 'daiktas').

=== U, i ===

Trumpųjų balsių ***u*** ir ***i*** tarimas būna įvairus:
* Dauguma žemaičių juos taria kaip ***o*** [ọ] ir ***ė*** [ẹ]: *lopo* 'lupu', *blosa* '[[blusos|blusa]]', *mėšks* '[[miškas]]', *rodė* 'rudi', *rogē* '[[rugiai]]';
* Pietrytiniame pakraštyje ([[Kražiai]], [[Kelmė]], [[Tauragė]], [[Pagramantis]], [[Skaudvilė]], [[Kurtuvėnai]]) šie balsiai tariami kaip aukštaičių, tik kiek plačiau [u̱, i̱]: *druskas* 'druskos', *visas* 'visos', *maitina* 'maitino';
* [[Dvigarsis|Dvigarsių]] ***ur, ul, il, ir, ui*** pirmieji dėmenys prailgėja: *pėršts* 'pirštas', *dėrb* 'dirba', *moils* 'muilas', *zoikis* 'zuikis', *sėlkė* 'silkė', *goldė* 'guldė', *porvs* 'purvas';
* Dvigarsių ***um, un, in, im*** pirmieji dėmenys *neilgėja*: *stumtė* 'stumti', *jungtė* 'jungti', *skintė* 'skinti', *jimtė* 'imti';
* [[Nemakščiai|Nemakščių]]–[[Viduklė]]s šnektoje pirmas dvigarsių dėmuo dvibalsinamas, jei kirščiuojamas tvirtapradiškai: *duond* 'dunda', *kuolti* 'kulti', *dierb* 'dirba', *salduoms* 'saldumas', *kuormis* 'kurmis'.

[[Galūnė]]se iš pralietuviškųjų ilgųjų **ū* ir **ī* kilę balsiai lieka siauri: *laukus, vīrus, vėsus* 'visus', *dalgis*, *baisi*; o iš trumpųjų *u* ir *i* virsta *o* ir *ė*: *naktės* 'naktis', *alos* 'alus', *ausės* 'ausis', *sūnos* 'sūnus', *vėsė* 'visi', *akės* 'akis'.

Šiaurės žemaičių telšiškių ir kretingiškių patarmės skiriasi pagal kamieno *u* ir *i* ilginimą:
* Kretingiškiai nuosekliai linksniuojant ir asmenuojant išlaiko pailgintus balsius: *lopo-lopi-lop* ('lupu-lupi-lupa'), *skoto-skoti-skot* ('skutu-skuti-skuta'), *rėšo-rėši-rėš* ('rišu-riši-riša'); *poskobėlis-poskobėliou-poskobėli* ('puskubilis-puskubiliui-puskubilį'), *kėnē-kėniu-kėnėms* ('kinis [lizdas]-kinių-kiniams'). Tuo tarpu pas telšiškius balsių ilgumas kaitaliojasi – prieš siauruosius balsius (i, y, ie, u, ū, uo) pailgėja, o prieš plačiuosius lieka trumpi, pvz., su tais pat žodžiais: *lopo-lupi-lop*, *skoto-skuti-skot*, *rėšo-riši-rėš*, *puskubilis-poskobėliou-puskubili*, *kėnē-kiniu-kėnėms*. Tai vadinama regresyvine balsių asimiliacija.

=== Am, an, em, en ===
Žemaičiuose [[dvibalsis|dvibalsių]] *am, an, em, en* pirmasis dėmuo susiaurėja į ***o*** [ọ] ir ***ė*** [ẹ]: *somtis* 'samtis', *ronka* 'ranka', *pėmpė* '[[pempė]]', *lėnta* 'lenta', *lėngvā* 'lengvai', *gėmbė* 'gembė', *spongoulės* '[[spanguolė]]s'; ši fonetinė taisyklė išlaikoma ir dalyje skolinių: *cėntros* 'centras', *ruožončios* '[[rožinis|rožančius]]', *plėnts* 'plentas', *bėndzins* '[[benzinas]]', *kalėnduorios* '[[kalendorius]]'.

Šie dvibalsiai nepakinta tokiais atvejais:
* Kai istoriškai dvibalsio dėmenys buvo skirtinguose skiemenyse: *tamsta* (<*tamista*), *dėrbam* (<*dirbame*), *darbams* (<*darbamus*), *tam* (<*tamui*), *geram* (<*geramui*). Tik *anas* visuotinai virsta į *ons*;
* [[Intarpas|Intarpinių]] veiksmažodžių esamajame laike: *gend*, *glemb*, *lend*, *senk*, *tenk*, *renk* ('genda', 'lenda', 'senka', 'tenka', 'renka');
* *-sta* formos esamojo laiko veiksmažodžiuose: *sēst/senst* 'sensta', *temst* 'temsta';
* [[Bendratis|Bendratyse]] ir iš jų padarytuose kamienuose: *gīventė-gīvenso-gīvenk*, *vemtė-vemso-vemk*, *semtė-semso-semk*;
* Kai kuriuose naujuose skoliniuose: *banks* 'bankas', *trants* 'trantas, kledaras', *anglos* 'anglas', *tanks* 'tankas'.

[[Dūnininkai|Pietų žemaičiai]] varniškiai šiuos dvibalsius taria kaip šiaurės žemaičiai, o raseiniškiai – kaip aukštaičiai. Tuo tarpu riboje ties [[Kuršėnai]]s, [[Užventis|Užvenčiu]], [[Šiaulėnai]]s, [[Karklėnai]]s tariama *sumtis* 'samtis', *rūmstis* 'ramstis', *dūntis* 'dantys', *žents* 'žentas', *lempa*.

=== Nosiniai garsai ===

Nosiniai garsai *'ą** ir **ę** žemaičių areale tariami skirtingai:
* Pačius seniausius pralietuviškus ''an'' ir ''en'' junginius išlaikę pietų žemaičiai ([[Pagramantis]], [[Kražiai]], [[Kelmė]], [[Eržvilkas]], [[Nemakščiai]] – čia tariami jau ir bendrinėje kalboje nunykę nosiniai garsai ''kunsnis'' 'kąsnis', ''dransus'' 'drąsus', ''tan'' 'tą', ''rensti'' 'ręsti', ''išgerans'' 'išgeriąs', ''žansis'' 'žąsis', ''kan'' 'ką';
* Centrinėje, pagrindinėje arealo dalyje ([[Telšiai]], [[Varniai]], [[Laukuva]], [[Tverai]], [[Rietavas]], [[Luokė]], [[Šilalė]]) nosinis garsas kartais tarimas, tačiau balsis susiaurėja į ***o*** ir ***ė***: ''žonsės'' [žọ̃nsẹ̀s], ''konsnis'' [kộnsnis], ''dronsos'', ''ton'' 'tą', ''kon'' 'ką', ''sergons'' 'sergąs', ''skėnstė'' 'skęsti', ''grėnžtė'' 'gręžti'.
* Areale [[Urkuvėnai]]–[[Šaukėnai]]–[[Užventis]]–[[Vytogala]]–[[Vaiguva]] balsis sutrumpėja iki ***u*** ir ***i***: ''žunsis, kunsnis, drunsus, skinsti, grinžti'';
* Arealo šiaurėje ([[Skuodas]]–[[Ylakiai]]–[[Mosėdis]]–[[Darbėnai]] ir [[Akmenė]]–[[Klykoliai]]–[[Vegeriai]]–[[Sablauskiai]]–[[Papilė]]) balsis virsta į dvibalsius ***ou*** ir ***ėi***, o nosinis garsas nebetariamas: ''žōsės, kōsnis, drōsos, skė̄stė, grė̄žtė''.

Vakarų Žemaitijoje nosiniai garsai neišlikę, nors vietomis balsį kiek pakeičia (''griežtė'' 'gręžti', ''spiestė'' 'spęsti').

Galūnėse ''ą'' ir ''ę'' nosiniai garsai tariami kaip sutrumpėję balsiai: ''darba'' 'darbą', ''diedė'' 'dėdę', ''dėrbė'' 'dirbę', ''laukės'' 'laukęs'.

Nosiniai **ų** ir **į**:
* Didžiojoje dalyje arealo tariami kaip ir bendrinėje kalboje: ''skūstė'' 'skųsti', ''līstė'' 'lįsti', ''kuokiū'' 'kokių', ''grīžtė'' 'grįžti';
* Didelėje dalyje šiaurės Žemaitijos nosinis garsas išlikęs [[vardažodis|vardažodžių]] daugiskaitos kilmininko kirčiuotose galūnėse: ''žuoliūn'' 'žolių', ''vākūn'' 'vaikų', ''mažūn'' 'mažų', ''vėsūm'' 'visų', ''akiūm'' 'akių', ''kažkokiūn'' 'kažkokių';
* Pietų ir vietomis vidurio Žemaitijoje tariami išlikę nosiniai garsai: ''skunsti/skunstė'' 'skųsti', ''linsti/linstė'' 'lįsti', ''grinžti/grinžtė'' 'grįžti', ''siunsti/siunstė'' 'siųsti';
* Nekirčiuotose galūnėse nosinio garso nebelieka, o balsis sutrumpėja: ''karviu'' 'karvių', ''bruoliu'' 'brolių', ''nakti'' 'naktį', ''dideli'' 'didelį'.

=== Priebalsiai ===
Žemaičiuose mažiau nei aukštaičiuose naudojamos [[afrikata|afrikatos]] ***č*** ir ***dž***: Prokalbėje buvę garsai *''tj'' ir *''dj'' (*''jautjai'', *''gaidjai''), tačiau žemaičių tarmėje po jų ėjęs balsis ''a'' supriešakėjo ir virto ''e'' (*''jautjei'', *''gaidjei''), dėl to nesusidarė afrikatos. Dabar tariama ''jautē'' ('jaučiai'), ''gaidē'' ('gaidžiai'), ''pontē'' ('pančiai'), ''žemaitē'' ('žemaičiai'), t. p. ''medems'' ('medžiams'), ''žuodems'' ('žodžiams'). Kituose linksniuose afrikatų tarimas priklauso nuo šnektos: rytų Žemaitijoje jos išlieka (''jaučė'' 'jaučio', ''žalčė'' 'žalčio', ''jaučiu'' 'jaučių', ''žalčiu'' 'žalčių', ''jaučiūs'' 'jaučiuose', ''žalčiūs'' 'žalčiuose'), o einant į vakarus ir šiaurę visai nunykta (''jautė, žaltė; jautiu, žaltiu; jautiūs, žaltiūs''). Ypač vakaruose netariamos ir veiksmažodžių bei prieveiksmių afrikatos: ''keito'' ('keičiu'), ''aud'' ('audžia'), ''snaudat'' ('snaudžiate'), ''skaitiau'' (''skaičiau''), ''platē'' ('plačiai'), ''saldiau'' ('saldžiau'). Afrikatos išlieka žodžio kamienuose (''kuoplīčė'' 'koplyčia', ''sokčios'' 'sukčius', ''pečios'' 'pečius', ''džiaugsmos'' 'džiaugsmas', ''bočioutė'' 'bučiuoti', ''džiuovėn'' 'džiovina') ir garsažodžiuose (''čėrkštė'' 'čirkšti', ''džīrintė'' 'džyrinti', ''džingt'').

Retai vartojami baltų kalboms nebūdingi garsai ***f***, ***ch***, ***h***. Senesniuose svetimkilmiuose žodžiuose jie dėsningai keičiami atitinkamai į ''p'', ''k'' ir ''g''. Pvz., ''tilipuons'' ('[[telefonas]]'), ''puortėgrapėjė'' ('[[fotografija]]'), ''pabrėks'' ('[[fabrikas]]'), ''napta'' ('[[nafta]]'), ''Peliksis'' ('Feliksas'); ''kalats'' ('[[chalatas]]'), ''karaktuorios'' ('[[charakteris]]'), ''kirurks'' ('chirurgas'), ''kuors'' ('choras'), ''pukteris'' ('fuchteris, vėtomoji'); ''gektars'' ('[[hektaras]]'), ''gimnos'' ('[[himnas]]'), ''gerps'' ('[[herbas]]'), ''Gitleris'' ('[[Adolfas Hitleris|Hitleris]]'), ''bogalteris'' ('buhalteris'), ''armuonėjė'' ('[[armonika]]', iš ''harmonija'', ''h'' visai pranyksta).

Prieš balsius žodžio pradžioje neretai pridedamas priebalsis: prieš ***i, ie, e*** – ''j'' (pvz., ''jimtė'' 'imti', ''jied'' 'ėda', ''jimblioutė'' 'imlioti'), prieš ***o, a*** – ''v'' (''vuožka'' 'ožka', ''vuobols'' 'obuolys', ''vašuoklis'' '[[raudonasis serbentas|ašoklis]]', ''vagorklos'' 'agurkas', ''Vuonelė'' 'Onelė').

Žodžio viduryje esant priesagai ar junginiui ''ni'' dažnai prisideda papildoma ***n***: ''bažninčė'' ('bažnyčia'), ''piningā'' ('pinigai'), ''kninga'' ('knyga'), ''žanintėis'' ('ženytis'), ''ninkštīs'' ('nykštys'), ''Ringa'' ('[[Ryga]'), ''ginsla'' ('gysla'). Pasitaiko ir kitų priebalsinių intarpų: ''krėkštuols'' ('[[krištolas]]'), ''suodnos'' ('sodas'), ''drūkts'' ('drūtas'), ''ekspalts'' ('[[asfaltas]]').

Kartais priebalsiai nunyksta: ''ondou'' ('vanduo'), ''nakuotė'' ('nakvoti'), ''tuora'' ('tvora'), ''šalkalvis'' ('šaltkalvis'), ''kiaupienė'' ('[[kiaulpienė]]'), ''vel’s'' ('[[velnias]]').

Priebalsis ***r*** dažname žodyje tariamas minkščiau, nei kitur Lietuvoje: ''griaudē'' ('graudžiai'), ''sriaunos'' ('sraunus'), ''kriaun'' ('krauna'), ''kriautovė'' ('krautuvė').

=== Galūnių redukcija ===
Žemaičių fonetikai būdinga galūnių redukcija: trumpieji nekirčiuoti balsiai žodžių galūnėse išnyksta – ''kerp'' ('kerpa'), ''lėp'' ('lipa'), ''neš'' ('neša'), ''gers'' ('geras'), ''sens'' ('senas'), ''tievs'' ('tėvas'), ''vėins'' ('vienas'), ''ons'' ('anas'), o jei yra ''j'' – ši irgi redukuojama: ''kraus'' ('kraujas'), ''naus'' ('naujas'), ''važiou'' ('važiuoja'), ''juo'' ('joja'), ''klausinie'' ('klausinėja'). Tačiau trumpa nekirčiuota galūnė išlieka, jei kitų žodžių analogiškose formose ji kirčiuojama: ''pėiva'' ('pieva'), ''ėiva'' ('ieva'), ''šėrdės'' ('širdis'), ''mīli'' ('myli'), ''biegi'' ('bėgi').

Trumpas balsis galūnėje išlieka, jei yra sunkiai ištariama priebalsių samplaika: ''mažos'' ('mažas'), ''daržos'' ('daržas'), ''tėkros'' ('tikras'), ''suodnos'' ('sodas'), ''miešlos'' ('mėšlas'), ''rausvos'' ('rausvas').

Labiausiai galūnės redukuojamos šiaurės ir vakarų Žemaitijoje, kur didžiausias kirčio atitraukimas į žodžio pradžią. Ten faktiškai vos girdima galūnės užuomina: ''smetuon<sup>a</sup>'' '[[grietinė|smetoną]]', ''laivel<sup>ė</sup>'' 'laivelio', ''gaud<sup>ė</sup>'' 'gaudė'.

== Kirčiavimas ==
Dauguma žemaičių (visi šiaurės, didžioji dalis vakarų ir pietų žemaičių varniškių) visuotinai atitraukia [[kirtis|kirtį]] į žodžio pradžią – kirtis atitraukiamas nuo trumpos ar ilgos tvirtagalės galūnės į bet kokio ilgumo pirmą skiemenį: ''bãisos'' ('baisùs'), ''kãlbi'' ('kalbi̇̀'), ''šàka'' ('šakà'), ''tė̀krā'' ('tikrai̇̃'), ''jóukās'' ('juokai̇̃s'), ''árklīs'' ('arklỹs'), ''pàžastu'' ('pažastų̃').

Kirtis galūnėje lieka tik tvirtapradžiuose [[skiemuo|skiemenyse]]: ''šimtáms'' ('šimtáms'), ''kėtám'' ('kitám'), ''mergúoms'' ('mergóms'); kitur skiriasi nuo bendrinės lietuvių kalbos: ''sakáu'' ('sakaũ'), ''matā́'' ('matai̇̃'), ''stuovíes'' ('stovė̃s'), ''ašarúos'' ('ašarõs'). Taip pat kirtis neatitraukiamas žodžio viduryje: ''kepòrė'' ('kepùrė'), ''kontrī̃bė'' ('kantrỹbė'), ''žemãitis'', ''pakláusė''.

Pietų Žemaitijoje kirčio atitraukimas labiau niuansuotas: pačiuose pietuose ([[Šilutė]], [[Eržvilkas]], [[Vainutas]], [[Tauragė]], [[Pagramantis]]) kirčiuojama beveik taip, kaip bendrinėje kalboje (''gīvà'', ''pūgà'', ''rasà'', ''ragũ'', ''mažũos''), Raseinių krašte atitraukiamas iš trumpos galūnės į gretimą ilgą skiemenį, o [[Kelmė]]s krašte – iš trumpos galūnės į priešpaskutinį bet kokio ilgumo skiemenį (''gī̃va'', ''pū̃ga'', bet ''ragũ'', ''mažũos'').

Greta kirčio atitraukimo žemaičiams būdingas ir kirčio nukėlimas – t. y., žodis įgyja dar vieną, silpniau išreikštą kirtį: ''v**ė̀**št**à***, ''v'''ī̃'''r'''ā́***, *k*'à**rkvab**ã**lis'', ''p**à**tuor**ē̃**s'', o kartais atsiranda net 3, 4 ar 5 kirčiai: ''s**è**pt**ī̃**n**i̇̀***, ''p'''à'''b'''õ'''ng'''à***, *m*'ò**z**ė̀**k**õ**nt**ù**s'', ''n**à**b**à**pr**i̇̀**g**i̇̃**rd**i̇̀***.

Žemaičių priegaidės labai aiškios, ryškios, geriausiai skiriamos iš visų lietuvių tarmių.

Žemaičiai (ypač, šiaurės) turi ryškią laužtinę [[priegaidė|priegaidę]], atsirandančią dažniausiai vietoje lietuvių kalbos tvirtapradės priegaidės. Garsai laužtine priegaide tariami tvirtai, ryškiai, bet ne tęsiami: garsas kyla, tada staiga nutrūksta, o paskui baigiamas žemiau ir silpniau. Tokia priegaidė yra latvių, danų kalbose. Pvz., ''v'''ī̂'''rs'', ''bjaur'''ē̂***, *g*'î**erė''. Tvirtagalė priegaidė irgi kiek skiriasi, ir labiau tiktų vadinama tęstine priegaide. Žodžiuose su atitrauktiniu kirčiu dažnai atsiranda tęstinės priegaidės atmaina – vidurinė priegaidė.

== Morfologija ==

=== Dviskaita ===
Žemaičiuose gana gerai išlikęs [[dviskaita|dviskaitos]] vartojimas, ypač, įvardžiuose:


Pietinės šnektos vietoj ''vedo, ved(v)ė'' jau, matyt, gana seniai turi ''modo, modvė / mudu, mudvi'' formas, naujai pasidarytas pagal ''mums, mūsų'' pavyzdį arba tiesiog pasiimtas iš gretimų aukštaičių. Dabar jos gana sparčiai plinta į šiaurę ir į vakarus. Dviskaita dar gana plačiai naudojama veiksmažodžių asmenavime, dabar jau rečiau, bet naudojama ir linksniuojant vardažodžius.

isai gyvai tebevartojama veiksmažodžių dviskaita, bet ir įvardžių, net dalyvių dviskaita yra pakankamai ryški ir stipri, pvz.: ''vedo ētav'' ('mudu einame'), ''vedvė keikav, keikavuos'' ('mudvi keikiame, keikiamės'), ''jodo ētatav'' ('judu einate'), ''jodvė keikatav, keikatavuos'' (kai kur ''keikataus'') ('judvi keikiate, keikiatės'), daug rečiau: ''do lito'' ('du litus, du litai'), ''do vyro'' ('du vyrus, du vyrai'), ''dvė gražė mergė'' ('dvi gražios mergaitės, dvi gražias mergaites'), ''do geroujo vāko'' ('du geruosius vaikus, du gerieji vaikai'), ''vedo abodo esav tėn bovosio'' ('mudu abudu esame ten buvę'). Kiek dažniau vardažodžio dviskaita pasakoma galininko reikšme: ''toro do lito'', bet ''do litā – nadėdelis pėnings''.

=== Daiktavardis ===

Žemaičių tarmėje ryškiai apnykusios yra [[daiktavardis|daiktavardžio]] ketvirtoji ir penktoji linksniuotės. Visi ketvirtosios linksniuotės daugiskaitos ir kai kurie vienaskaitos linksniai turi pirmosios linksniuotės galūnes. Žemiau pateiktos visos [[linksniuotė]]s:

* **I linksniuotė**
''noms'' ('namas'), ''vīrs'' ('vyras'), ''veln’s'' ('velnias'), ''medis'' ('medis'), ''arklīs'' ('arklys')



<br />

<br />



* **II linksniuotė**
''vėišnė'' ('vyšnia'), ''varlie'' ('varlė'), ''pīlė'' ('antis'), ''diedė'' ('dėdė'), ''rasa'' ('rasa'), ''muorka'' ('morka')



<br />

<br />



* **III linksniuotė**
''Pėlės'' ('pilis'), ''dontės'' ('dantis')


<br />

<br />



* **IV linksniuotė**
''Sūnos'' ('sūnus')



* **V linksniuotė*'
*Šou* ('šuo'), *doktie* ('duktė')



=== Būdvardis ===

Žemaičių tarmėje praktiškai nevartojama [[bevardė giminė]] (nebent kartais *šilta, šalta, karšta*), vietoje jos vartojami [[prieveiksmis|prieveiksmiai]] arba moteriškosios giminės [[būdvardis|būdvardžiai]]: *kap če gražē* ('kaip čia gražu'), *jau tomsi* ('jau tamsu'), *mon bova gerā* ('man buvo gera'), *vėsor tep ramē* ('visur taip ramu'). Būdvardžiams artimi gimininiai įvardžiai bevardę giminę keičia į vyriškąją, pvz.: *tas īr grīnė viejē* ('tai gryni vėjai'), *tas vėskas mon senē žėnuoms* ('visa tai seniai žinoma').

Antrosios linksniuotės būdvardžių likęs tik vardininkas, o kiti linksniai pereina į pirmosios linksniuotės (-as) formas: pvz., *gražos* ('gražus'), bet *gražė* ('gražaus'), *gražėm* ('gražiam'), *graži* ('gražų'), *gražio* ('gražiu'), *gražemė* ('gražiame'), *gražė* ('gražūs').

Įvardžiuotinių būdvardžių savitos formos: vard. *gražēsis* ('gražusis'), *līgēsis* ('lygusis'), *platēsis* ('platusis'); dgs. *gražė̄jė/gražė̄jē* ('gražieji'), *senė̄jē* ('senieji'), *prastė̄jē* ('prastieji'); vns. naud. *mažoujou/mažūjū* ('mažajam'), *baltoujou/baltūjū* ('baltajam'); vns. viet. *geramė̄jė/geramė̄jie* ('gerajame'), *mažamė̄jė/mažamė̄jie* ('mažajame'); dgs. naud. *gerė̄sėms/gerīsīms* ('geriesiems'). Įvardžiuotinės būdvardžių formos žemaičių plačiai vartojamos.

=== Įvardis ===
Žemaičiai vietoje įvardžių *jis*/*ji* paprastai vartoja *ons/ana*, o įvardžio *man* formos įgija *mun-/mon-* kamieną.



Parodomieji įvardžiai *tas, ta* dažnai vartojami kaip žymimieji [[artikelis|artikeliai]]: *šėta ta vėšta jau senē naded* ('šita višta jau seniai nededa'), *šėtā tėi susiedā pasėstatė naujės truobas* ('šitie kaimynai pasistatė naujas trobas').

Vietoje įvardžių *kuris, kuri* vartojami *katras, katra*.

=== Veiksmažodis ===
Pažymėtina, kad žemaičių tarmėje visai išnykusi antroji veiksmažodžių asmenuotė – ji yra perėjusi į pirmąją. Taigi žemaičiai veiksmažodžius *tikėti, mylėti, sėdėti* (II asmenuotė) asmenuoja visiškaitaip pat kaip ir *vežti* (I asmenuotė):



Taip pat bendrinės kalbos *-ia* galūnės veiksmažodžiai pereina į šitokį pat asmenavimą, pvz., *gerti*: *gero, geri, ger // geram, gerat, ger*.

Žemaičiams būdingas atematinių veiksmažodžių vartojimas: *lėikt* ('lieka'), *mėigt* ('miega'), *eit* ('eina'), *gėist/gīst* ('gieda'), *nėižt* ('niežti'). Tos formos išlieka ir kituose asmenyse: *mėigto, mėigti, mėigt // mėigtam, mėigtat, mėigt*.

Beveik visur žemaičiuose sangrąžininių veiksmažodžių daugiskaitos I asm. galūnė yra *-muos* (*vežamuos, kelamuos, ėlsamuos* = 'vežamės, keliamės, ilsimės'). Sangrąžinės formos [[bendratis|bendraties]] galūnė – *-tėis/-tīs* (*praustėis, soktėis*, pietuose *praustīs, soktīs*). Antrajame asmenyje vietoje *-ies(i)* vartojama galūnė *-īs*: *prausīs* ('prausies'), *kelīs* ('kelies'), *barīs* ('baries'). Sangražinių [[padalyvis|padalyvių]] formos: *prausontėis, prausontės*, *kelontėis, kelontės* ('pruasiantis, keliantis').

[[Būsimasis laikas|Būsimojo laiko]] trečiasis asmuo išlaiko bendraties balsio ilgumą ir priegaidę: *gīs* (< *gītė*, 'gis'), *līs* (<*lītė*, 'lis'), *būs* (<*būtė*, 'bus'), *pūs* (<*pūtė*, 'pus').

Savitai asmenuojama [[tariamoji nuosaka]]:


[[Būtasis dažninis laikas]] daugelyje žemaičių šnektų sudaromas ne su priesaga *-dav-*, o su pagalbiniu žodžiu *liuobėti*: *liuob* (*liōb, liūb, liuob*) + bendratis arba būsimasis laikas. Pvz., *liuob dėrbtė* ('dirbdavo'), *lioub gers* ('gerdavo'), *liūb kratīs* ('kratydavo'), *liōb šuoktė* ('šokdavo'), *liōb dainioutė* ('dainuodavo'). Keičiantis asmeniui, asmenuojamos ir *liuobėti* formos (dažnai nesistemingai): *liōbo pasomdītė* ('pasamdydavau'), *liobou pavuogtė* ('pavogdavome'), *liuobous dėrbtė* ('dirbdavęs'). Jei pasakojamas ištisas tekstas, tai žodelis *liuob* pavartojamas tik pradžioje, o paskui – vien bendratis arba būsimasis laikas: *Ėr muotrėškas lioub gertė. Anuos ēs kamė i kuokės dėrvas, pasėjims posbotelki, sosėsies, otėniesės ė gers* ('Ir moterys gerdavo. Jos eis kur į kokias dirvas, pasiims pusbutelį, susisės, utinėsis ir gers'). Dabar formos su *liuob* žemaičių tarpe sparčiai nyksta.

=== Priesaginė daryba ===
Dažna žemaitiška priesaga *-al-* nėra mažybinė (kaip bendrinės *-el-*), bet kaip tik didinamoji: *kalnalis* ('gerokas kalnas'), *krūmalis* ('krūmas'), *miškalis* ('miškas'). Kaip mažybinės (ypač, kalbant apie žmones) vartojamos priesagos *-ikė* ir *-uitis*: *mergikė* ('mergytė, mergikė'), *Gerulikė* ('Gerulytė'), *Petkikė* ('Petkutė'); *Kaminskūtis* < *Kaminskis*, *Kazragūtis* < *Kazragis*.

Daiktavardžiai, reiškiantys veiksmo pavadinimą, dažnai sudaromi priesaga *-sen-*: *luosena* ('lojimas'), *kriuoksena* ('verkimas'), *augsena* ('augimas').

== Sintaksė ==
Žemaičių sakinyje konkrečiau negu kitose tarmėse nusakoma veiksmo situacija, laikas, veikslas. Veiksmo kryptį ir intensyvumą sustiprina žodeliai * žemėn, šalin, lauk, lygiai, kietai, artie*. Pvz., *lop tou donti lauk* ('traukia tą dantį' (taip traukia, kad tikrai ištrauks), *važiou mama i torgo – jem ė moni līgē* ('važiuoja mama į turgų – imasi ir mane'), *Botkos moš sava buoba žemėn* ('Butkus savo bobą muša' (užmuštinai). Žemaičiai (ypač, šiauriniai)skiria ne tik eigos bei įvyko, bet ir įvyksiantį [[veikslas|veikslą]].

Ryškus atliktinių veiksmų skyrimas: *ons važiava* ir *ons īr važiavės*, *ons nuvažiava* ir *ons īr bovės nuvažiavės* skiriami griežtai. Taip pat atpasakojant įvykius vartojamos dalyvių formos: *Anėi tėn aiškėnė, ka tas Juonis esos kap ė tuoks nevėspruotielis* ('jie ten aiškinę, kad tas Jonas esąs kaip ir toks kvailiukas').

Jeigu kas nors yra buvę anksčiau, bet kalbėjimo metu jau nebeegzistuoja ar ateity nebeegzistuos, žemaičiai veiksmažodį būtinai sako su priešdėline dalelyte *be-* (*ba-*, variantai: *b-, bi-*): *a benuori tuo alaus?* ('ar dar nori to alaus?'), *a bagaliesi mon paskuolintė* ('ar dar galėsi man paskolinti?').

Žemaičių tarmėje [[prielinksnis]] *ant* gali eiti sakinyje ne tik su galininku ar naudininku: *varnas topas ont stuogū* ('varnos tupiasi ant stogų'), *varnas top ont stuogās* ('varnos tupi ant stogo'). Prielinksnis *pas* žemaičių tarmėje kai kur (pietinėse šiaurės žemaičių šnektose, beveik visame dūnininkų plote) vartojamas su kilmininku, pvz.: *gīven pas Botkaus* ('gyvena pas Butkų'), *vėiš pas bruolė* ('vieši pas brolį'), *ožēk pas mūsa* ('užeik pas mus'), *īr pas mamas* ('yra pas mamą'). Panašiai yra su *už* ar *po*: *tievs īr už klietė* ('tėvas yra už klėties'), *goliej ont žemē* ('gulėjo ant žemės').

Sakinyje [[tarinys]] *yra* paprastai nepraleidžiamas, dažnai būna pabaigoje: *ons jug tėkros žaltīs īr* ('jis juk tikras žaltys'), *ons dorns īr* ('jis durnas').

Dažnai [[pažyminys]] eina po pažymimojo žodžio, vardas – beveik visada po pavardės, pvz.: *žmuogau brongos* ('žmogau brangus'), *a pažīsti tamsta Bružienė Marė?* ('ar tamsta pažįsti Marę Bružienę?').

== Leksika ==
Žemaičių tarmės [[leksika|leksikoje]] yra nemažai žodžių, nesutinkamų bendrinėje kalboje ar kitose lietuvių tarmėse, pvz.: *cīrolis* ('[[vieversys]]'), *koisis, kniōsis* ('[[uodas]]'), *stābis, staibis* ('[[blauzda]]', '[[dilbis]]'), *šešoultis, šešoulietis* ('[[šešėlis]]'), *kramė* ('galva, makaulė'), *pluonīms* ('[[smilkinys]]'), *kropis, kriopis* ('[[rupūžė]]'), *medė* ('[[miškas]]'), *suoda* ('[[kaimas]]'), *blezdinga* ('[[šelmeninė kregždė|kregždė]]'), *atvarslā* ('[[vadžios]]'), *vašuoklis* ('[[raudonasis serbentas]]'), *kėbis* ('[[varnalėša]]'), *pabonga* ('pabaiga'), *tekėnis* ('[[ratas]]'), *ledžinga* ('[[pačiūža]]'), *toškos, tūtis* ('čiulptukas'), *žiuogspėra* ('[[pjuvena]]'), *kūlis* ('akmuo'); veiksmažodžiai *košietė* ('judėti'), *kriuoktė* ('verkti'), *solptė* ('čiulpti'), *veizietė* ('žiūrėti'); būdvardžiai *spieros* ('greitas, vikrus'), *slinks* ('tingus'), *trakus* ('smarkus'), *drūkts* ('drūtas, storas'), *tēvs* ('laibas'), *skībs* ('įkypas'); kiti žodžiai: *apėnt, apėntās* ('vėl'), *dėdlē* ('labai'), *nuognē* ('ypač, smarkiai'), *mosintās* ('turbūt'), *zars* ('tuoj'), *veikē* ('greitai'), *nojau* ('dabar, nūnai'), *lai* ('tegu'), *tazgatės* ('taigi, vadinasi'), *rasintās* ('galbūt') ir kiti. Daug savitų žodžių nusakyti nerangų, žioplą, apsileidusį žmogų: *kluika, aplamis, soskis, žabaltīs, viebra, piepis, luibis, nūspruoga* ir kt.

Dalies žodžių reikšmė skirtinga, nei kitur Lietuvoje: *jiestė* ('valgyti'), *smagos* ('sunkus'), *gerbtė* ('tvarkyti, valyti'), *gīvenėms* ('ūkis, sodžius'), *briekštė* ('temti'), *gruobā* ('žarnos').

Žemaičių, kaip ir kitose lietuvių tarmėse, nemažai [[slavizmas|slavybių]]. Būdingesnės: *alasos* ('triukšmas'), *viedros* ('kibiras'), *kūmos* ('krikštatėviai'), *šmuots* ('daug'), *ciels* ('sveikas, ištisas'), *veselė* ('vestuvės'), *ciuocė* ('teta'), *dūšė* ('siela'), *pagada* ('geras oras'), *bodinkos* ('statinys'), *nedielė* ('savaitė; sekmadienis'); *rokoutėis* ('kalbėtis'), *žanėtėis* ('tuoktis'), *keravuotė* ('saugoti'), *vierītė* ('tikėti'), *mėslītė* ('manyti') ir kt. Nemaža [[germanizmas|vokietybių]]: *rinkis* ('ratas, lankas'), *šinka* ('kumpis'), *žekė* ('kojinė'), *maktings* ('galingas, stiprus'), *riktings* ('tvirtas, geras'), *liousos* ('laisvas'), *švaks* ('menkas, silpnas'). Ypač daug vokietybių būta jau nūnai nunykusioje Klaipėdos krašto patarmėje (*benkis* 'suolas', *germolė* 'morka', *opapa* 'senelis', *tija* 'arbata', *kėžas* 'sūris' ir kt.).

== Abėcėlė ==

Ankstyvieji žemaitiški tekstai, kaip ir aukštaičių atveju, rašyti lenkiškais rašmenimis. Dėl žemaitiškos rašybos imta diskutuoti Tarpukariu. 1939 m. kunigas B. Jurgutis siūlė rašyti kuo tiksliau fonetiškai, trumpuosius balsius *u* ir *i*, rašyti kaip *o* ir *ė*, o ilguosius balsius žymėti brūkšneliais *ā, ē, ī, ū*. Tokiai rašybai pritarė kalbininkas [[Antanas Salys]] bei Meno ir mokslo centro žemaičių tarmės sekcija. 1991 m. žemaičių rašybos pagrindus knygelėje „Žemaičių rašybos patarimai“ išdėstė [[Juozas Pabrėža]]. Vėliau jie dar pakoreguoti 1998 m. J. Pabrėžos ir [[Aleksas Girdenis|Alekso Girdenio]] leidinyje „Žemaičių rašyba“. Įtvirtinta dabar naudojama abėcėlė ir fonetinės rašybos pagrindai.

Žemaičių tarmė naudoja skirtingą abėcėlę nei bendrinė lietuvių kalba. Ji neturi nosinių raidžių, bet turi ilgąsias balses, tarp jų ir unikalią ė ilgąją (ė̄). Nesant techninių galimybių ilgosios raidės keičiamos į dvi paprastas, pvz., ā > aa, ē > ee arba ī > y > ii.



== Oficialus vartojimas ==
[[Skuodo rajono savivaldybės taryba]] vienintelė Lietuvoje savo darbo reglamente [[2007]] m. įteisino žemaitišką tarmę, kuria kalbama Tarybos posėdžių metu. Raštvedyba ir toliau tvarkoma lietuvių kalba.

== Žemaitiška literatūra ==
Pirmosios žemaitiškos nuotrupos aptiktinos [[Jonas Lasickis|Jono Lasickio]] „Žemaičių dievų“ sąvade (XVI a.), pvz., *Luibegeldai per mare porire sekles gillie skaute* = *Luibė gelda per marę periria sėklas = gilės skiautė* „Prastas luotas atplukdo per jūrą sėklas = gilės kiautas“.

Žemaitybės gausiai sutinkamos jau pirmojoje lietuviškoje knygoje – [[Martynas Mažvydas|Mažvydo]] „[[Mažvydo Katekizmas|Katekizme]]“. Tai pirmasis rašytinis žemaičių paminklas. Jo pratarmėje vartojami žodžiai *jautei* ('jaučiai'), *kraus* ('kraujas'), *padiek* ('padėk'), *deve* ('davė'), *duk* ('duok'), *pule* ('puolė'). Anot Zigmo Zinkevičiaus, Mažvydas, pagal jo tarmę, buvo kilęs iš pietų Žemaitijos (apie [[Gardamas|Gardamą]], [[Švėkšna|Švėkšną]], [[Žemaičių Naumiestis|Žemaičių Naumiestį]]). Žemaitybių aptinkama [[1574]] m. [[Volfenbiutelio postilė]]je, [[Mozerka Saliamonas Slavočinskis|S. M. Slavočinskio]] verstame giesmyne (*Giesmės, tikėjimui katolickam priderančios*, [[1646]] m.).

XVIII a. svarbiausias žemaitiškas leidinys – [[Bonaventūras|Bonaventūro]] „Kristaus gyvenimo“ vertimas iš lenkų kalbos „ZIWATAS PONA YR DIEWA MUSU JEZUSA CHRISTUSA“ ([[1759]] m.). Jo vertėjas kilęs iš pat pajūrio žemaičių, rašė Kretingos tarme. Žemaitiškai skelbti [[1794 m. sukilimas|1794 m. sukilimo]] atsišaukimai, likęs [[Mykolas Karpavičius|Mykolo Karpavičiaus]] pamokslo iš lenkų kalbos vertimas („Koznius Mykolo Krupavičiaus“).

XIX a. svarbus žemaitiškai literatūrai – tuo metu šiuo [[idiomas|idiomu]] leista daug knygų ir vertimų. Ne vieno autoriaus bandyta žemaičių kalbą įtvirtinti kaip bendrinę. Žemaitišką poezijos rinktinę išleido iš [[Laumės (Skuodas)|Laumių]] kilęs poetas [[Antanas Klementas]]. XIX a. žemaitiškai rašė dūnininkai [[Dionizas Poška]], [[Simonas Stanevičius]], [[Silvestras Teofilis Valiūnas]], [[Liudvikas Adomas Jucevičius]], [[Kalikstas Kasakauskis]]. Tuo tarpu donininkų patarme rašė [[Jurgis Pabrėža]], [[Simonas Daukantas]], [[Motiejus Valančius]]. Pabrėža savo veikaluose ilguosius balsius nuosekliai žymėjo dvigubomis raidėmis (*żydaa* – 'žiedai', *cybóóly* – 'cibuliai, svogūnai'). Pabrėža pasižymėjo tuo, kad siekė sukurti tokią literatūrinę kalbą, kuri tiktų tik žemaičiams, tuo tarpu kai kurie kiti rašytojai (pvz., Valančius) žemaičių tarmę gretino prie aukštaičių, ir siekė, kad ji būtų suprantama visiems. Daukantas pradžioje rašė beveik išskirtinai žemaitiškai, bet vėliau irgi ėmė derintis prie aukštaičių.

1855 m. [[Juozas Čiulda]] parengė lenkišką gramatiką „Trumpi samprotavimai apie žemaičių kalbos taisykles“, tačiau ji taip ir nebuvo išleista savu laiku (tik 1993 m.). Jis rašė gimtųjų Plungės apylinkių šnekta.

XIX a. pab. – XX a. pr. lietuvių bendrinė kalba imta kurti aukštaičių tarmės pagrindu, tačiau Žemaitijoje išliko rašančių savaip. 1925 m. Telšiuose pradėtas leisti žurnalas „[[Žemaičių prietelius]]“, kuriame spausdinta ir žemaitiškai parašytų tekstų. 1940 m. pradėta leisti ir „[[Žemaičių žemė]]“. Juose savo poetinius ir prozinius tekstus rašė įvairūs autoriai – labiausiai reiškėsi [[Stasys Anglickis]], [[Petras Genys]]. 1938 m. išleista žemaitiškos poezijos antologija „Žemaičiai“. Be šiųdviejų autorių ten taip pat spausdintas žemaitiškas [[Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė|Sofijos Kymantaitės-Čiurlionienės]] tekstas. Kiti antologijos autoriai rašė bendrine kalba, su žemaitiškais intarpais.

Po Lietuvos nepriklausomybės vėl imtasi plėtoti žemaitišką literatūrą. 1991–1993 m. leistas laikraštukas „[[A mon sakaa?]]“ (kaip [[Žemaičių kultūros draugija|Žemaičių kultūros draugijos]] leidinys). Vėliau imtas leisti atkurtas žurnalas „Žemaičių žemė“ (redaktorė [[Danutė Mukienė]]), kur greta bendrinės kalbos tekstų spausdinti ir žemaitiški.

Žemaitiškai knygų ar poezijos rinkinių yra parašę [[Edvardas Rudys]], [[Teklė Džervienė]], [[Viktorija Daujotytė]], [[Apolinaras Petras Bagdonas]], Teresė Ūksienė, Gražina Daukontienė, Juozas Elekšis, Aleksas Girdenis, Stasys Jonauskas, Danutė Ramonaitė-Mukienė, Vaclovas Pocius, Dalia Tamašauskaitė-Markavičienė, Nijolė Rimkienė, Ignas Raudonis, Algirdas Kazragis, Teklė Kryževičiūtė, Ona Mileikienė.

2008 m, išleista Skuodo krašto literatų rinktinė *So meilė tievėškē*, 2015 m. mokomoji knygelė vaikams *Cīrulielis''.

## Taip pat skaitykite
* Žemaitiškoji Vikipedija

## Išnašos

## Nuorodos

* ISO 639-3 kodas 
* 
* 
* 
* Vikipedėjė Žemaitėškā
* Žemaitiškos rašybos pagrindai

* Žemaičių kalbos pamokos internetu