Aizputės valsčius

**Aizputės valsčius** () – viena iš Pietų Kuršo savivaldybės administracinių teritorijų Latvijos pietvakariuose, į šiaurės rytus nuo Liepojos. Plotas 88,81 km², 745 gyventojai (2025 m.). Administracinis centras – Ruokasbirzė.

2025 m. duomenimis, veikia valsčiaus administracija, kultūros namai, biblioteka, pagrindinė mokykla, gelžbetonio konstrukcijų gamykla. Yra kultūros paminklų: valstybinės reikšmės – Baltcepurių, Uormo kalno ir Koplyčios kalno piliakalniai; regioninės reikšmės – Dzintarkalnų ir Žagatų viduramžių kapinės bei 1905 m. revoliucijos mūšio vieta (stovi paminklas).

## Istorija
Dabartinio valsčiaus teritorijoje buvo Aizputės (centras Aizputėje) ir Ievadės dvarai bei Dubenių dvaras su Šentalės palivarku. Latvijai tapus nepriklausoma, per 1920–1937 m. žemės ūkio reformą dvarų žemė išskirstyta į sklypus ir išdalinta naujakuriams.

1935 m. valsčius buvo 55 km² ploto, jame buvo 161 valstiečių ūkis. Augintos avižos (25,1 % nuo pasėlių ploto), rugiai (14,4 %), miežiai (6,1 %), kviečiai (5,3 %), bulvės (3,6 %), dobilai ir kitos pašarinės žolės (22,7 %). 1945 m. valsčiuje įkurtos Aizputės ir Ievadės apylinkės, o pats valsčius 1949 m. panaikintas. 1951 m. abi apylinkės sujungtos į vieną – Aizputės apylinkę. Vėliau prie apylinkės prijungtos buvusių Dzėrvės ir Vecpilio valsčių dalys – Marijų, Lukų ir Mazduplių kaimai su apylinkėmis. Po 1960 m. apylinkės ribos nebekeistos. Sovietmečiu apylinkėje veikė kolūkiai „Zaļā zeme” ir „Komunisms”. Buvo dvi mechaninės dirbtuvės, stalių dirbtuvė, grūdų džiovykla, pieno nugriebimo punktas, Aizputės durpių fabrikas, tarpkolūkinė statybos organizacija, veterinarijos stotis, devynmetė mokykla, klubas, biblioteka, felčerių punktas. 1988 m. pastatyta kolūkio valgykla ir kavinė.

1990 m. Aizputės apylinkė pertvarkyta į valsčių.

## Geografija

Ribojasi su Pietų Kuršo savivaldybės Kazdangos, Kalvenės, Vecpilio, Dunalkos, Cyravos ir Lažos valsčiais bei Aizputės miestu. Valsčius yra Vakarų Kuršo aukštumoje; didžiausią jo dalį užima Bandavos kalvynas, valsčiaus šiaurės vakariniame pakraštyje prasideda Aprikių lyguma. Paviršius šiek tiek banguotas, pietiniame ir vakariniame pakraštyje kauburiuotas. Aukščiausia vieta – Uormankalnas, iškilęs 96,3 m virš jūros lygio, žemiausia – Dubenmuižos apylinkės (apie 37 m). Valsčiaus vakarinę dalį drenuoja Durbės intakai Akmenė ir Dubenia, rytinę – Tebra (teka valsčiaus riba) ir jos intakai. Valsčiaus šiaurės vakarine riba teka Tebros intakas Grabstė. Daubose tarp kalvų telkšo nedideli ežerai ir tvenkiniai: Duopuoras, Plūdakslis, Struokių Akis, Uormankalnų, Pavilcės, Pelkės, Dzėrvės, Gužių, Bukų ir kiti tvenkiniai. Valsčiaus šiaurėje telkšo Plecės pelkė (982 ha), joje nuo 1922 m. kasamos durpės. Kitos didesnės pelkės – Dzėrvės (arba Zvejų, 105 ha), Struokių (71 ha) ir Brinkių (68 ha). Yra nedidelių žvyro ir molio telkinių.

2000 m. duomenimis, 47 % valsčiaus ploto užėmė žemės ūkio naudmenos, 35 % – miškai, 1 % – krūmynai, 4 % – pelkės. Valsčių kerta regioninės reikšmės kelias Kuldyga–Aizputė–Lyčiai (P112).

## Gyventojai
1935 m. valsčiuje gyveno 951 žmogus, iš jų 84,4 % latvių, 13,9 % vokiečių, 0,5 % lenkų. 1941 m. sovietų valdžia į tremtį išsiuntė 22, 1949 m. – 43 gyventojus. 2000 m. valsčiuje buvo 1117 gyventojų, iš jų 88,1 % latvių, 5,8 % lietuvių, 2,4 % rusų, 1,6 % baltarusių, 1,4 % ukrainiečių.

Didžiausios gyvenvietės: Ruokasbirzė (233 gyv., 2025 m.), Kūdra (116 gyv.), Dubenmuiža (arba Dubeniai), Lavyžiai (arba Kibjai), Marijos (arba Dzėrvė). Valsčiaus tikintieji priklauso įvairių konfesijų Aizputės parapijoms.

## Šaltiniai