open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Torbešai

**Torbešai** () – makedonų musulmonų subetnosas, kalbantis makedonų kalba ir gyvenantis vakariniuose Makedonijos rajonuose. Islamą ėmė išpažinti XV–XVIII a., tačiau dauguma savęs nelaiko albanais ar turkais.

Kultūriškai skiriasi nuo likusių makedonų, kurie yra stačiatikiai, ir nuo kitų Makedonijos musulmonų (albanų ir turkų), nes kalba makedonų kalba. Torbešus dažnai skirsto į 5 grupes pagal jų gyvenamus regionus Gora, Debarska Župa, Drimkolas, Golo Brdo ir Reka.

## Islamifikavimas
Torbešai yra dabartinės Makedonijos žemėse gyvenusių slavų stačiatikių, atverstų į islamą, palikuonys. Šis atvertimas vyko laikais, kai dabartinės Makedonijos teritorija buvo užkariauta Osmanų imperijos.

Dažnai teigiama, kad musulmonų valdžioje gyvenę nemusulmonai manė, jog atsiversti į islamą bus naudingiau. Osmanų valdytose žemėse galiojusi teisės sistema musulmonams suteikdavo daugiau galimybių. Išpažinti imperijos valdančių klasių religiją buvo prestižiškiau negu krikščionybę, buvusią pavergtųjų religija.
Makedonijos slavus į islamą versdavo ir įvairūs sufistų ordinai (pvz., Khalwati, Rifa'i ir Qadiris).

## Gyvenimo vietos
Daugiausia torbešų gyvena Vakarų Makedonijoje ir Rytų Albanijoje. Daugelyje Centar Župos ir Debaro opštinų kaimų gyvena torbešai. Strugos opštinoje irgi gyvena daug torbešų, kurie daugiausia susitelkę dideliame Labuništos kaime.
*Dolna Reka* apylinkėse nuo seno gyvena daug torbešų, kurie liko po to, kai 1950–1970 m. daug vietinių musulmonų emigravo į Turkiją. Rostušoje ir Tetove irgi gyvena daug torbešų. Daug žmonių, gyvenančių vakariniame Makedonijos pakraštyje, ir besivadinančių turkais, faktiškai yra torbešai.

Kita vietovė, kurioje yra daug torbešų, yra vadinama *Torbešija*. Ji yra piečiau Skopjės. Daug torbešų taip pat gyvena centrinėje Makedonijoje Plasnicos ir Dolnenių opštinose.

Nemažai torbešų gyvena Albanijoje ir Kosove, pasienyje su Makedonija.

## Nuorodos
Antiatlasas

**Antiatlasas** () arba **Mažasis Atlasas** – kalnagūbris Atlaso kalnų sistemos pietvakarinėje dalyje, Maroko teritorijoje. Nusidriekęs pietvakarių-šiaurės rytų kryptimi 600 km, nuo Atlanto vandenyno pakrantės iki sandūros su Aukštuoju Atlasu. Nuo pastarojo masyvo skiria Dra upės slėnis. Būdingas aukštis – apie 1500 m, aukščiausia vieta siekia 2531 m (Imguto k.).

Antiatlasas sudarytas iš granito ir skalūnų. Būdinga sausrai atsparių krūmokšnių augalija (arganai ir kt.). Verčiamasi ganykline gyvulininkyste. Kalnuose yra senovinių įtvirtinimų (kasbų).

## Šaltiniai
Juozas Garelis

**Juozas Garelis** (1900 m. birželio 29 d. Pievėnuose – 1940 m. birželio 4 d. Kaune) – Lietuvos komunistinio judėjimo veikėjas, redaktorius, spaustuvininkas.

## Biografija

1918–1920 m. kovojo Raudonosios armijos Žemaičių pulke. 1920–1922 m. dirbo pogrindyje Mažeikių rajone. 1925 m. baigė Vakarų tautinių mažumų universitetą. 1925–1929 m. dirbo Spartako spaustuvėje. 1929–1930 m. LKP Panevėžio rajono komiteto sekretorius. 1930–1932 m. dirbo LKP CK sekretoriate. 1931–1933 m. laikraščio „Partijos darbas“ redaktorius. 1932–1933 m. kalintas, o 1933 m. jam leista išvykti į TSRS. 1933–1935 m. Tarptautinės Lenino mokyklos lietuvių sektoriaus vedėjas. 1935 m. grįžo į Lietuvą. 1935–1936 m. LKP CK sekretoriato vadovas ir laikraščio „Tiesa“ redaktorius. Nuo 1936 m. kalintas.

Palaidotas Aukštųjų Šančių karių kapinėse Kaune.

## Šaltiniai
Antilų-Gvianos priešsrovė

**Antilų–Gvianos priešsrovė** – paviršinė priešsrovė Atlanto vandenyne. Driekiasi nuo teritorijos šiauriau Bahamų salų ir nusitęsia į rytus 150–250 km, tarp Antilų ir Gvianos srovių, tekančių į vakarus. Antilų–Gvianos priešsrovė laikoma Floridos arba Šiaurės Pasatų srovės atšaka. Tėkmės greitis – 50-75 cm/s. Debitas centrinėje dalyje siekia 30 mln. m³/s. Toliau vandenyne Antilų–Gvianos priešsrovė duoda pradžią Tarppasatinei priešsrovei ir popaviršinei Lomonosovo priešsrovei.

## Šaltiniai
Antilų srovė

**Antilų srovė** – šiltoji paviršinė jūrinė srovė Atlanto vandenyne. Teka šiaurės rytų kryptimi nuo Didžiųjų Antilų salų link vandenyno į vakarus – šiaurės vakarus. Vandens temperatūra – 25-28 °C. Tėkmės greitis – 25-50 cm/s. Druskingumas 36-37‰. Srovė prasideda kiek į rytus nuo Puerto Riko, laikoma Šiaurės Pasatų srovės pratęsimu. Skalauja Antilų ir Bahamų salas. Šiaurėje susilieja su Golfo srove.

## Šaltiniai
Antitauras

**Antitauras** (, ) – kalnai Turkijos pietuose, Tauro kalnų masyve. Ilgis – 200 km. Antitaurą sudaro du kalnagūbriai – Tachtaly (aukštis iki 3054 m) bei Binbogas. Kalnai sudaryti daugiausia iš nuosėdinių uolienų. Šiaurėje būdingos sausosios stepės, pietuose – subtropinių miškų ruožai.

## Šaltiniai
Kamal Ganzouri

**Kamalis Ganzuris** (, 1933 m. sausio 12 d. – 2021 m. kovo 31 d.) – Egipto ekonomistas, du kartus ėjęs šalies ministro pirmininko pareigas. Pirmą kartą šalies vyriausybei Ganzouri vadovavo nuo 1996 iki 1999 m., o antra kadencija prasidėjo 2011 m. gruodžio 7 d. ir baigėsi 2012 m. rugpjūčio 2 d.

## Biografija
Ganzuris gimė 1933 m. sausio 12 d. Garvanio mieste Minufijos muchafazoje. Aukštuosius mokslus egiptietis baigė Mičigano universitete ir 1959 m. pradėjo dirbti Egipto universitetuose.

Nuo 1962 iki 1967 m. Ganzuris buvo Egipto Sadato akademijos tarybos narys, o 1986 m. tapo ekonominio vystymosi Afrikoje arabų banko ekonomikos patarėju.

1977 m. jis buvo paskirtas nacionalinio planavimo instituto vadovu. 1981 m. Hosni Mubarakui tapus Egipto vadovu, po metų Ganzouri tapo planavimo ministru. Dar po dvejų metų jis tapo tarptautinio bendradarbiavimo ministru.

1996 m. sausio 2 d. Hosnis Mubarakas paskyrė Ganzurį šalies ministru pirmininku. Šiose pareigose jis buvo iki 1999 m.

Vėliau politikas ilgai buvo šalies įvykių nuošalyje, o viešai vėl prabilo prasidėjus 2011 m. Egipto revoliucijai. Jis palaikė šiuos įvykius šalyje. Tai padidino jo populiarumą ir prasidėjo kalbos, jog Ganzuris galėtų tapti naujuoju šalies vadovu.

2011 m. lapkričio 21 dieną iš šalies ministro pirmininko pareigų pasitraukus Esamui Šarafui, Egipto karinių pajėgų taryba naujuoju vyriausybės vadovu paskyrė Ganzurį.

## Šaltiniai

|-

|-
Septyni nematomi žmonės

**Septyni nematomi žmonės** (, ) – 2005 m. Lietuvoje studijoje „*Kinemos grupė ir partneriai*“ sukurta 115 min. trukmės vaidybinė juosta. Premjera Lietuvoje – tų pačių metų lapkričio 4 d.

## Apie filmą
Filmo režisierius, scenaristas, operatorius – Šarūnas Bartas. Jį kuriant prisidėjo „*Gemini Films*“ (Prancūzija), „*Madragoa filmes*“ (Portugalija), „*Roaring Films*“ (Olandija). Juostoje vaidina trys profesionalūs rusų kilmės aktoriai, visiems kitiems kino duonos teko paragauti pirmą kartą. Filmas „Septyni nematomi žmonės“ buvo kuriamas penkerius metus. Juosta pristatyta kaip socialinė-filosofinė sakmė, kurios personažai – žmonės, gyvenimo paribio veikėjai, neišlaikę egzistencijos sunkumų ir atsidūrę gyvenimo dugne.

## Siužetas

Veiksmas vyksta Lietuvoje, Lenkijoje, buvusios Sovietų sąjungos pietuose. Juostos veikėjai – keturi vyrai, dvi moterys ir mergaitė – tai gyvenimo užribio žmonės, kiekvienas su savo praeitimi. Jų gyvenimas persmelktas alkoholio, purvo ir gašlumo pilną egzistencijos. Kažkuris iš jų bėga nuo teisingumo, kažkuris – nuo savęs. Jų beviltiška kelionė, bėgimas nuo pasaulio negali jo nei pakeisti, nei „sukirpti“ pagal kitų supratimą…

## Vaidmenys
* Dimitri Podnozov
* Saakanush Vanyan
* Aleksandr Esaulov
* Rita Klein
* Denis Kirilov
* Igor Cygankov
* Oleg Četverikov

## Įvertinimas
* Juosta dalyvavo 2005 m. Kanų kino festivalio „Dvi režisierių savaitės“ programoje.
* NVS ir Baltijos šalių kino festivalyje „Kinošok“ filmas apdovanotas Aleksandro Kniažinskio prizu už geriausią operatoriaus darbą.
* NVS ir Baltijos šalių kino festivalis Baku – prizas už indėlį į Euroazijos kinematografiją (Azerbaidžanas).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Filmo aprašymas
Antrimo plynaukštė

**Antrimo plynaukštė** () – plynaukštė Airijos salos šiaurės rytuose, Šiaurės Airijoje (Jungtinė Karalystė). Sudaryta iš mezozojaus klinties ir kreidos, padengtos bazalto sluoksniais. Aukštis iki 554 m (Trostano k.). Ties Antrimo plynaukštės sandūra su vandenynu susidaręs geologinis darinys, vadinamas Milžinų keliu (iki 6 m ilgio ir 0,5 m skersmens bazaltinės kolonos). Plynaukštėje telkšo didelis Nėjaus ežeras. Būdingi durpynai, viržynai.

## Šaltiniai
Anujaus kalnagūbris

**Anujaus kalnagūbris** () – kalnagūbris Rusijoje, Altajaus Respublikos ir Altajaus krašto teritorijose, Altajaus kalnų sistemos šiaurėje. Driekiasi iš pietryčių į šiaurės vakarus 130 km, įsiterpęs tarp kairiųjų Obės intakų Anujaus ir Pesčanajos. Aukštis iki 1819 m.

Kalnai sudaryti iš klinties, skalūnų bei granito intruzijų. Šlaituose auga miškai ir pievinės stepės. Anujaus kalnagūbrio šlaite yra Denisovo urvas.

## Šaltiniai
Anujus

**Anujus** () – upė Rusijoje, Altajaus kalnuose; Obės kairysis intakas. Pasideda Altajaus Respublikoje, Ust Kano rajone. Teka į šiaurės vakarus per Altajaus kraštą, Anujaus kalnagūbrio vakarine pašlaite. Žemupyje pasuka į rytus, o pačiame žemupyje – vėl į šiaurės vakarus.

Intakai:
* kairieji: Sibirka, Sliudianka, Kudricha;
* dešinieji: Solovicha, Kamyšenka.

Anujaus pašlaitėje yra archeologinis paminklas – Denisovo urvas. Svarbiausios gyvenvietės prie upės – Petropavlovskojė ir Solonešnojė.

## Šaltiniai
Aleksandrs Laime

**Aleksandras Laimė** (*Aleksandrs Laime* arba *Alejandro Laime*; g. 1911 m. liepos 9 d. – m. 1994 m. kovo 21 d.) – latvių keliautojas, tyrinėtojas. Tai pirmas žinomas vakarietis, sausuma pasiekęs Anchelio krioklį.

Gimė Rygoje. 1939 m. išvyko į Venesuelą, kur pradėjo tyrinėti šalies pietines džiungles. 1949 m. buvo Rut Robertson ekspedicijos, pasiekusios sausuma Anchelio krioklį, nariu. 1955 m. Laimė įkopė į Aujantepui viršūnę ir kartu su vietiniu gidu Manueliu Fiorentino atrado sudužusį Džimio Eindželo lėktuvą „Flamingo“. Aleksandras Laimė ištyrinėjo stalkalnio paviršių, suteikė vardus jame prasidedančioms upėms. Upei, kuri sudaro Anchelio krioklį, jis suteikė Gaujos (*Rio Gauya*) vardą (pagal Gaujos upę Latvijoje), tačiau šis pavadinimas neprigijo ir dabar upė vadinama Kerepu (pagal pemonų kalbą). Kitas upes jis įvardino Venta, Uogre bei Dauguva.

Aleksandras Laimė taip pat džiunglėse ieškojo Eindželo išgarsintos „Aukso upės“. Pasakojama, kad po Laimės mirties jo namuose rasta skardinė su 20 tūkst. dolerių. Keliautojas gyveno atsiskyręs saloje Karao upėje, Gran Sabanos regione. 1994 m. jis ruošėsi vėl kopti į Aujantepui, bet mirė dėl širdies smūgio.

2011 m. Rusijos režisierius Vladislavas Ščepinas apie Aleksandrą Laimę sukūrė dokumentinį filmą „Aleksandras Laimė ir Anchelio krioklio deimantai“ (*Aleksandrs Laime un Anhela ūdenskrituma dimanti*).
Smogikai (filmas)

**Smogikai** () – 2008 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas. Tai filmas apie dramatišką Lietuvos istorijos laikotarpį. Jame pasakojama apie pokaryje veikusius slaptus agentų smogikų būrius, kuriuos sovietų saugumas naudojo kaip priemonę galutinai nuslopinti ginkluotą pasipriešinimą sovietų valdžiai. Premjera Lietuvoje – tų pačių metų spalio 14 d.

## Apie filmą
Juostos režisierius – Lietuvoje gerai žinomas švedų vertėjas, žurnalistas Jonas Ohman, pvz., išvertęs į švedų kalbą Daumanto „Partizanus“, J. Ivanauskaitės „Raganą ir lietų“ ir kt.  Daug yra padaręs, kad tikroji istorinė tiesa būtų paskleista užsienyje, kur praktiškai nieko nežinoma, kas vyko okupuotose Baltijos šalyse po Antrojo pasaulinio karo. Režisierius, norėdamas perprasti vaizduojamų įvykių subtilybes, kartu su Švedijos karo atašė Rytų Europai ryžosi pernakvoti viename iš atstatytų Lietuvos partizanų bunkerių. Jam pavyko prakalbinti buvusius smogikus, nors ir bijodami šiandieninio teisingumo, sutiko su juo kalbėtis ir labai daug papasakojo. Tikriausiai dėl to, kad manė kalbantys tik švedams. Filmas „Smogikai“ praktiškai ir susideda iš keleto interviu su dabar jau garbingo amžiaus buvusiais smogikais.

## Siužetas
Filmas žiūrovus nukelia į pokario Lietuvą, partizaninės kovos laikotarpį. Sovietų saugumo tikslas – sunaikinti pasipriešinimo dalyvius. Vienas iš būdų buvo agentų smogikų būrių veikla. Dažniausia smogikais tapdavo buvę pasipriešinimo judėjimo dalyviai, kuriuos perverbuodavo sovietų saugumas. Filmuotoje juostoje atskleisti sovietų taikyti metodai, buvę agentai smogikai pasakoja apie šią visiškai slaptą sistemą, klastingas operacijas, savo likimus. Režisierius stengėsi, kiek įmanoma, objektyviau pristatyti skaudžią istorinę tiesą. Filmo kūrėjai pusantrų metų keliavo po Lietuvą, kalbėjo su liudininkais, surinko daug medžiagos iš archyvų ir kitų šaltinių.

## Nuorodos
* Filmo aprašymas 
* Filmo recenzija
Talpykla (reikšmės)

Žodis **talpykla** gali reikšti:

* talpykla – statinys ar pastatas, skirtas kam nors laikyti. Paprastai tai koks nors rezervuaras skysčiams ar dujoms laikyti;
* talpykla, kitaip *talpyklė* ar *tara* – įvairaus dydžio įtaisas, kuriame laikomi kokie nors gaminiai. Pvz., maišas, didmaišis, dėžė, statinė ir kt.
Didmaišis

**Didmaišis** () – standartizuota didelių matmenų talpyklė, skirta laikyti sausus birius produktus, tokius kaip smėlis, trąšos, plastiko granulės, kuras ir kt.

Didmaišiai paprastai gaminami iš storo audeklo, dažnai pinto iš polietileno ar poplipropileno juostelių. Šis audeklas gali būti padengtas papildoma danga. Didmaišių skersmuo paprastai būna apie 110 cm, o aukštis nuo 100 iki 200 cm. Į juos paprastai telpa nuo 0,5 iki 2,0 tonų krovinio, o pagal tūrį – iki 3 m³. 
Tuščias didmaišis, skirtas gabenti 1 toną krovinio, paprastai sveria 2-3 kg. Didmaišiai nesunkiai perdirbami (grąžinamasis perdirbimas}. 

Didmaišiai idealiai tinka bet kokioms birioms medžiagoms (milteliai, granulės, dribsniai ir pan.). Kuriami didmaišiai ir skysčiams gabenti. 

Didmaišiai gabenami ir/ar kraunami naudojant padėklus arba didmaišių kėlimo kilpas. Didmaišiai paprastai turi 1, 2 ar 4 kėlimo kilpas. Didmaišius su vienintele kilpa gali kilnoti ir vienas žmogus, nes nereikia kito, kuris ant kablio užkabintų antrąją kilpą.

Didmaišiai ištuštinami naudojant specialias angas dugne, pvz., *išpylimo kaklelį* (), ar tiesiog prapjaunant dugną.

## Istorija
Nėra tiksliai žinoma, kur ir kada ėmė naudoti pirmuosius didmaišius, bet XX a. 5-tą dešimtmetį juos jau naudojo gaminiams pakuoti. Tai buvo didmaišiai iš PVC gumos, kuriuose gumos pramonėje perveždavo techninius suodžius, naudojamus kaip žaliavą gumos gamyboje. Vienas pirmųjų žinomų didmaišių importuotojų į JAV buvo *Robert Williamson*, kompanijos *B.A.G. Corp.* įkūrėjas, užsiėmęs tuo 1969 m. Tuos pirmuosius didmaišius importavo iš Japonijos ir pateikė vartotojams žemės ūkyje. Didmaišiuose tada ėmė tiekti trąšas ir pesticidus, kas palengvino šių medžiagų tiekimą ir pylimą į barstymo lėktuvus.

7-tą dešimtmetį ėmus naudoti polipropileną ir atsiradus naujoms audimo technologijoms buvo sukurti dabartinės išvaizdos didmaišiai, kuriuos plačiai ėmė naudoti naftos perdirbimo ir chemijos pramonėje miltelinėms ir granulinėms medžiagoms laikyti ir gabenti.  
7-to dešimtmečio viduryje naftos krizės metu didmaišiuose ėmė masiškai gabenti cementą iš Europos į Artimuosius Rytus, kur jo daug reikėjo plečiamai naftos gavybos pramonei. Didžiausio cemento poreikio metu kiekvieną savaitę Europoje į laivus pakraudavo iki 50000 tonų cemento didmaišiuose. 

1983 m. kompanijos, gaminusios didmaišius, įkūrė *Didmaišių asociaciją* (). Dabar FIBC priklausančių kompanijų gaminamais didmaišiais kasmet pervežama virš ketvirčio milijardo tonų krovinių. Didmaišiuose gabenamos įvairiausios medžiagos, nuo grūdų ir pašarų iki miltelių pavidalo chemikalų. 

## Nuorodos

* What Is A FIBC / Bulk Bag?
Santalas

**Santalas** (*Santalum*) – santalinių augalų (*Santalaceae*) šeimos gentis. Jai priklauso įvairūs medžiai ir krūmai, paplitę pasaulio tropikuose: Indijoje, Okeanijoje, Australijoje, Malajų salyne ir kt. Santalai kaupia eterinius aliejus, dalis rūšių, ypač baltasis santalas, naudojami kvepalų, smilkalų gamyboje.

## Rūšys
Gentį sudaro ~25 rūšys. Dažnesnės:
* Baltasis santalas (*Santalum album*)
* Saldžiavaisis santalas (*Santalum acuminatum*)
* Geltonasis santalas (*Santalum austrocaledonicum*)
* Krantinis santalas (*Santalum ellipticum*)
* Varpotasis santalas (*Santalum spicatum*)
* Fidžinis santalas (*Santalum yasi*)
* ir kt.
Baltasis santalas

**Baltasis santalas** (*Santalum album*) – santalinių (*Santalaceae*) šeimos nedidelių tropinių medžių rūšis.

Natūraliai paplitęs Indijoje, auginamas Šri Lankoje, Pietryčių Azijoje, Australijoje ir Okeanijoje.

Tai 4-9 m aukščio visžalis medis, išgyvenantis iki 100 metų. Jauno augalo žievė rausva ar ruda, lygi, vėliau pajuoduoja ir suaižėja. Mediena žalsva ar balta, tvirta, sunki, atspari termitams. Lapai priešiniai, lancetiški arba ovalūs. Žiedai raudoni, susitelkę į žiedynus. Subrandina nedidelius raudonus vaisius, kuriuos lesa paukščiai.

Baltasis santalas yra pusiau parazitinis augalas – jis pats vykdo fotosintezę, tačiau fosforą, azotą, kalį siurbia iš užgobtų augalų (parazituoja ~300 skirtingų augalų rūšių). Parazitavimas yra svarbus jauniems augalams, o vėliau nebe toks būtinas.

Baltasis santalas natūraliai auga tropiniuose sausuosiuose miškuose, iki 700 m aukščio. Mėgsta smėlingą, akmenuotą dirvą, regionus, kur metinis kritulių kiekis svyruoja tarp 500 ir 3000 mm. Natūralios baltojo santalo augavietės sparčiai nyksta, šio medžio medieną uždrausta išvežti iš Indijos.

Senovės Egipte baltojo santalo eterinis aliejus buvo naudojamas balzamavimo procese. Iš medienos Indijoje nuo seno statomos šventyklos, daromos šventųjų skulptūros. Mediena senovėje buvo eksportuojama į Kiniją, Senovės Egiptą, Graikiją, Romą.

## Aromatinės savybės
Iš baltojo santalo išgaunamas eterinis aliejus, kuris pasižymi stipriomis antiseptinėmis savybėmis. Aliejus naudojamas parfumerijoje kvepalų gamybai, juo tepama oda (drėkina, tonizuoja, valo nuo mikrobų, apsaugo nuo UV spindulių). 

Aromaterapijoje naudojami smilkalai skleidžia egzotišką, truputį sunkoką kvapą. Santalmedžio aromatas laikomas harmonizuojančiu, malšinančiu įtampą, stresą. Rytuose tikima, kad būtent šį aromatą labiausiai mėgsta Dievybės, tad santalmedžio smilkalai dažnai naudojami meditacijoms.


Image:Santalum_album_-_Köhler–s_Medizinal-Pflanzen-128.jpg|Požymiai
Image:Santalum album (Chandan) in Hyderabad, AP W IMG 0023.jpg|Žiedai
Image:Santalum album (Chandan) in Hyderabad, AP W IMG 0025.jpg|Lapija
Image:SandalwoodEssOil.png|Eterinis aliejus
Muhamedo Ali mečetė

**Muhamedo Ali mečetė** () – mečetė Egipto sostinėje Kaire, įtvirtintoje vietoje, vadinamoje Kairo citadele. Mečetė pastatyta 1830–1848 m. Egipto chedivo Muhamedo Ali nurodymu. Ji pastatyta 1816 m. mirusio chedivo sūnaus Tusuno Pašos atminimui. Muhamedo Ali mečetė yra vienas ryškiausių ir lengviausiai pastebimų Kairo objektų.

Mečetė yra tipinio osmaniško stiliaus. Ją gaubia vienas didelis kupolas aplink kurį leidžiasi keletas puskupolių. Centrinio kupolo skersmuo 21 m, aukštis siekia 52 m. Mečetės planas kvadratinis (41 x 41 m). Pastatą supa du 82 m aukščio smailūs minaretai, turintys po 2 balkonus. Mihrabas yra pietrytinėje sienoje, apgaubtas pusapvalio kupolo. Aplink vidinį kiemą įrengta arkada, dekoruota alebastru.

Mečetėje yra marmurinis kapas, kuriame palaidotas pats Muhamedas Ali.


Image:Flickr - Gaspa - Cairo, moschea di Muhammad Ali (14).jpg|Mečetės vidus
Image:Flickr - Gaspa - Cairo, moschea di Muhammad Ali (15).jpg|Kupolas
Image:Tomb Muhammad Ali Pasha 2.jpg|Muhamedo Ali kapas
Image:Cairo Citadel Ablution fountain.jpg|Vidinis kiemas
Kairo citadelė

**Kairo citadelė** arba **Saladino citadelė** () – viduramžių įtvirtinta miesto dalis, esanti Egipto sostinės Kairo senamiestyje, ant vienos iš Mokatamo kalvų.

Citadelė pastatyta 1176–1183 m. Ajubidų dinastijos valdovo Saladino ir buvo skirta gynybai nuo kryžininkų. Sultono įsakymu pastatyta siena, juosianti Kairą ir Fustatą, o ant kalvos pastatyta tvirtovė, tapusi karališkąja rezidencija (tokia išliko iki XIX a.). Aprūpinti citadelę vandeniu iškastas 85 m šulinys, į kurio vidų veda spiraliniai laiptai. Vėliau įrengta sudėtinga vandentiekio sistema, tiekianti vandenį iš Nilo. Mameliukų valdymo metais citadelė gerokai perstatyta, pastatyta Nasiro mečetė. Tvirtovės planas gerokai pakeistas XIX a. valdant Muhamedui Ali, pastatyta osmaniška Muhamedo Ali mečetė.

Kairo citadelėje yra 3 mečetės (XIII–XIV a. Nasiro, XVI a. Suleimano Pašos ir XIX a. Muhamedo Ali), Al Gavharos rūmai (dabar muziejus), karietų muziejus ir kt.

Kairo citadelė kartu su kitais Kairo senamiesčio objektais įeina į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Amro mečetė

**Amro ibn al Aso mečetė** () – mečetė Egipto sostinėje Kaire. Ji pastatyta 642 m. ir yra seniausia mečetė Egipte ir visame Afrikos žemyne (neskaitant mečetėmis paverstų anksčiau pastatytų pastatų).

Amro mečetė pastatyta Egipto užkariautojo Amro ibn al Aso naujai įkurtoje Egipto sostinėje Fustate (dabar Kairo dalis). Legenda pasakoja, kad toje vietoje, kur dabar stovi mečetė, Amras įsirengęs palapinę. Prieš jam išvykstant į mūšį dėl Aleksandrijos, balandis į šią palapinę padėjęs kiaušinį. Po pergalingo mūšio Amras turėjęs pasirinkti vietą naujai sostinei – jis palaikęs balandžio kiaušinį pranašišku ženklu toje vietoje įkūręs Fustatą, o kur stovėjusi palapinė – pastatęs mečetę.

Pirmoji mečetė buvo labai paprasta – 29 x 17 m matmenų, žemu palmių lapų stogu, paremtu palmių kamienais. Mečetė neturėjo nei minaretų, nei papuošimų. 673 m. Muavija I pastatą perstatė, pridėjo 4 minaretus. Vėliau mečetė daug kartų perstatyta, plėsta. Ji ne kartą nukentėjo nuo gaisrų, žemės drebėjimų, karinių antpuolių, bet buvo atstatyta. Dabartinę išvaizdą pastatas įgavo XIX a.

Dabartinės mečetės matmenys siekia 108 x 116 m, ji turi 3 įėjimus, vakarinėje pusėje yra 32 m aukščio minaretas. Vidinį kiemą supa gausios arkados, centrinėje dalyje yra šulinys.


Image:December photowalk - inside 'Amr ibn al-'As mosque 1.jpg|Vidinis kiemas
Image:December photowalk - inside 'Amr ibn al-'As mosque 3.jpg|Arkadų gausa
Image:Le Caire mosquée Amr ibn al-As.jpg|Mečetės vidus
File:Mosque Amr ibn Al-As Entrance.jpg|Įėjimo vartai
Hvarna

**„Hvarna“** – folklorinės muzikos grupė iš Rusijos, Sankt Peterburgo. Atlieka daugiausia baltarusių folklorinę muziką. Grupės albumas *Koła Viartańniaŭ* išrinktas geriausiu 2010 m. Baltarusijos folkloro albumu.

Grupę sukūrė baltarusių grupių „Osimira“ ir „Pragnavit“ narys Andrus Paulačenia bei grupės „Obereg“ atlikėjai. Savo kūryboje „Hvarna“ komponuoja tradicinį baltarusių folklorą su finougrų, šiaurės Rusijos muzikinėmis tradicijoms. Grupės pavadinimas kilo iš Avestos termino, reiškiančio dievišką atlygį, visumą, likimo dovaną.

## Nariai
* Andrus Palaučenia – krivių dūda, vokalas, kantelė, pučiamieji, mušamieji;
* Maksimas Anuchinas – guslės, vokalas, mušamieji;
* Jekaterina Jelkina – vokalas, mušamieji;
* Jevgenijus Jablonskis – klavišiniai, vokalas;
* Dmitrijus Terechovas – mušamieji.

## Diskografija
* *Koła Viartańniaŭ* (2010 m.)

## Nuorodos
* 
* Daina ''Viasna, dzie buvała''
Barzakh

**Barzakh** – Lietuvoje sukurtas vienas tituluočiausių dokumentinių filmų. Tai 2011 m.  lietuvių-suomių filmas apie karo nusiaubtą Čečėniją, čia tvyrančią valdžios savivalę, koncentracijos stovyklas ir žiaurius kankinimo metodus.

Barzachas islame reiškia ribą tarp daiktiškojo ir dvasinio pasaulių, kurią peržengia mirusysis. 

## Apie filmą

Filmo režisierius – Mantas Kvedaravičius (1976-2022), Oksfordo universitete įgijęs magistro laipsnį kultūrinės antropologijos srityje, nuo 2006 m. vykdęs tyrimą apie žmonių kankinimus ir dingimus Šiaurės Kaukaze.  

Pagrindinė filmo mintis, peržengianti geografines, politines, kultūrines, religines ribas – tai bendražmogiškas skausmas netekus artimo žmogaus, kankinanti nežinia dėl rytojaus. Filme rodomos motinos, žmonos, vaikai, broliai, seserys – tai ne tik Čečėnijos gyventojai. Tai metaforos žmonių, gyvenančių bet kuriame pasaulio krašte ir kenčiančių dėl artimųjų netekties.

## Siužetas

Čečėnijos mieste, atsigaunančiame po karo, dingsta žmogus. Gyvenimas teka įprasta vaga, tačiau ieškantieji patenka į pasaulį, kuriame susidūrimai su pranašais ir teisininkais, su kankintojais ir kankiniais, su slaptais kalėjimais ir mitiniais ežerais tampa kasdienybe. Kai dingusieji aplanko sapnuose, sakoma, kad jie grįžta iš *Barzakh* – tarp gyvųjų ir mirusiųjų pasaulių esančios erdvės.

## Kūrybinė grupė

* Kompanijos – „Sputnik Oy“, „Extimacy Films“, „The Match Factory“
* Režisierius, scenaristas – Mantas Kvedaravičius
* Operatoriai – Mantas Kvedaravičius, Ahmedas Gisaevas, Zarema Mukuševa
* Prodiuseriai – Akis Kaurismakis, Mantas Kvedaravičius

## Įvertinimas

Pasirodžius kino ekranuose „Barzakh”, teigiamas kritikų recenzijas pateikė pagrindiniai Europos kultūrinės žiniasklaidos  puslapiai. Apie filmą kalbėjo CNN, BBC, „Deutsche Welle“ kanalai.

* Režisierius M. Kvedaravičius apdovanotas valstybine Suomijos kino meistrystės premija.
* Pelnė pagrindinį „Tarptautinės programos“ prizą Belgrado (Serbija) dokumentinių filmų festivalyje „BelDocs“.
* Dokumentinių filmų programoje „Panorama Dokumente“ Berlyno tarptautiniame kino festivalyje apdovanotas „Amnesty International“ premija bei Ekumeninės žiuri prizu.
* Geriausias lietuviškas debiutas 2011 m. „Kino pavasario“ festivalyje.
* Ketvirtojoje lietuviško kino apdovanojimų „Sidabrinė gervė 2011“ ceremonijoje pelnė pagrindinį prizą už geriausią metų dokumentinį filmą.
* 2011 gruodžio mėn. Talino „Black Nights Film Festival“ pelnė du apdovanojimus: pripažintas geriausiu filmu Baltijos šalių pilnametražių filmų konkursinėje programoje bei pelnė Tarptautinės kino kritikų federacijos (FIPRESCI) apdovanojimą.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Filmo svetainė
* Filmo įvertinimas
* Filmo pergalė Belgrade
Šanxai banzai

**Šanxai banzai** – 2010 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas. Tai ironiškas filmas apie Vilniaus Šnipiškių mikrorajoną, vilniečiams žinomą kaip „Šanchajų“. Režisierė Jūratė Samulionytė (g. 1983) – TV ir kino režisūros magistrė (Lietuvos muzikos ir teatro akademija).
 
## Siužetas

Filmas atskleidžia paradoksalų unikalios daugiatautės kaimo bendruomenės egzistavimą miesto centre bei aiškinasi rajono pavadinimo kilmę. Filmas pasakoja apie vadinamojo „Šanchajaus“ gyventojus, kurie turi savo taisykles, meiles, įpročius ir nuodėmes. Daugelis jų gyvena praeities laiku, kuris tirpsta mūsų atmintyje. Šį lūšnyną keičia prestižinis dangoraižių rajonas, kurio širdis – prekybos ir verslo centras „Europa“. Tad kokia ateitis laukia „Šanchajaus“ gyventojų, niekas nežino.

## Kūrybinė grupė
* Kompanija – „*CUMA projects*“,
* Režisierė – Jūratė Samulionytė,
* Operatorius – Audrius Zelenius,
* Prodiuserė, scenaristė – Asta Valčiukaitė,
* Kompozitoriai – Vygintas Kisevičius, Elena Neniškytė.

## Įvertinimas
* Europos šalių kino forumo „Scanorama“ Didžiojo prizo nugalėtojas,
* Ketvirtojoje lietuviško kino apdovanojimų „Sidabrinė gervė 2011“ ceremonijoje buvo nominuotas kategorijoje „Geriausias dokumentinis filmas“.

## Nuorodos

* Filmo aprašymas
Ragūza

**Ragūza** () – Italijos miestas Sicilijoje pietinėje dalyje, prie Irminio upės, provincijos centras. Išplėtota naftos perdirbimo, cemento, tekstilės, maisto pramonė. Svarbus dailiųjų amatų centras. Plėtojamas turizmas. Yra universitetas.

## Istorija
1 tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje dabartinio miesto ribose buvo sikulų genties gyvenvietė, senovės graikų vadinta *Hibla Heraja*. Apie 700 m. miestą pradėjo valdyti Bizantija. IX a. Ragūzą nukariavo Arabų Kalifatas. Tuo laikotarpiu apylinkėse suklestėjo žemės ūkis. 1090 m. miestą užėmė normanai. Nuo 1109 m. tapo savarankiškos grafystės centru, kuris 1296 m. prijungtas prie Modicos grafystės. 1693 m. miestą sugriovė žemės drebėjimas. 1848 m. įvyko nesėkmingas sukilimas prieš Burbonus. 1860 m. miesto gyventojai parėmė Dž. Garibaldžio sukilėlius. XX a. pr. miestas rėmė socialistus. Antrojo pasaulinio karo metu buvo labai bombarduojamas. Nuo 1950 m. vyskupijos centras.

## Architektūra
Miestą sudaro dvi dalys – žemutinėje esantis senamiestis ir aukštutinėje dalyje naujoji miesto dalis. Senamiesčio vadinamoji *Ragusa Ibla* dalis 2002 m. buvo įtraukta į Pasaulio paveldo sąrašą. Joje išlikę graikų nekropolio fragmentai, daug Sicilijos baroko architektūros paminklų – XVIII a. vidurio šv. Jurgio bazilika, XVIII a. šv. Jurgio bažnyčia, *Santa Maria delle Scale* bažnyčia, gotikinė normanų šv. Antano bažnyčia. Aukštutinėje dalyje žymiausias architektūros paminklas – šv. Jono Krikštytojo katedra.

## Šaltiniai
Mocarto obuoliai

**Mocarto obuoliai** – 2011 m. Lietuvoje sukurtas 75 min. trukmės dokumentinis filmas, pasakojantis apie vieną garsiausių Lietuvos dirigentų, iškiliausią orkestrų ugdytoją, profesorių, dirigentą Saulių Sondeckį. Premjera Lietuvoje – 2011 m. balandžio 11 d.  

## Apie filmą

Vyresniosios kartos režisieriaus ir operatoriaus Aloyzo Jančoro (g. 1944) juosta filmuoti pradėta, dirigentui dirbant su mokinių orkestru, jam švenčiant kūrybinės veiklos 50-metį Maskvoje. Filme atskleidžiamas garsaus menininko portretas, apžvelgiami kūrybinis kelias ir asmeninis gyvenimas, kurie neatskiriami vienas nuo kito. 

## Kūrybinė grupė

* Kompanija –  VšĮ „*A. Jančoro videoantologija*“,
* Režisierius, prodiuseris, operatorius – Aloyzas Jančoras, 
* Scenaristė – Meilė Jančorienė

## Įvertinimas

* Ketvirtojoje lietuviško kino apdovanojimų „Sidabrinė gervė 2011“ ceremonijoje buvo nominuotas geriausio dokumentinio filmo ir geriausio operatoriaus kategorijose.

## Nuorodos

* Filmo aprašymas 
* Filmo recenzija
Rumšiškių dvaras

**Rumšiškių dvaras** – dvaras, buvęs Rumšiškėse.

## Istorija

Minimas nuo 1503 m. kaip karališkasis dvaras. 1549 m. Lietuvos didysis kunigaikštis Žygimantas Augustas Rumšiškes užrašė Barborai Radvilaitei. 1557 m. kaip miestelis.

1846–1849 m. dvaro žemės padalintos į tris dalis ir suformuoti savarankiški ūkiniai vienetai – Rumšiškių dvaras, Marvos dvaras, Vandžiogalos dvaras arba Babtų dvaras. Sumažintam Rumšiškių dvarui priklausė 305 žmonės, be gyvenančių Petrašiūnuose 72 gyventojų, 21 žmogaus Rumšiškių klebonijoje, 28 žmonių Skarulių klebonijoje ir Jonavos vienuolyno gyventojų.

## Šaltiniai
Jean-Paul Marat

**Žanas Polis Maratas** (, 1743 m. gegužės 24 d. – 1793 d. liepos 13 d.) buvo prancūzų politikas, žurnalistas, mokslininkas ir vienas pagrindinių Prancūzijos revoliucijos veikėjų.

## Biografija

Gimė 1743 m. Šveicarijoje tapytojo šeimoje. Būdamas 16 metų keliavo po Prancūziją, Belgiją. Vėliau apsigyveno Didžiojoje Britanijoje, kur Edinburgo universitete baigė medicinos mokslus. Baigęs mokslus įsikūrė Paryžiuje, kur vertėsi gydytojo veikla, užsiiminėjo fizikos eksperimentais, uoliai studijavo švietėjų veikalus ir pats nemažai rašė.

### Revoliucija
Paskelbus rinkimus į Generalinius luomus, jis įsijungė į politinę kovą. Ypač palaikė revoliucijos šalininkus, ragino nepasiduoti išdavikams, kurių įtarė esant labai daug. Pradėjo leisti asmeninį laikraštį „Liaudies draugas“, kuriame daugiausia publikavo savo straipsnius ar atsišaukimus, kartas nuo karto įdėdamas ir kitų žmonių straipsnius. „Liaudies draugas“ ypač skatino sankiulotus veikti, leidinyje dažnai jiems pamokslaujama, nurodinėjama, patariama. Nors nepriklausė jokiam politikų klubui, Maratas dažnai prijautė jakobinams. Taip pat jis nemažai prisidėjo prie žirondistų klubo sutriuškinimo. Revoliucijos įkarštyje Maratas buvo nužudytas Šarlotės Kordė, kuri prijautė žirondistam, prie kurių sunaikinimo nemažai ir prisidėjo pats Maratas. Marato nužudymas buvo panaudotas revoliucijos propagandos tikslais, jis buvo vaizduojamas kaip kankinys, kaip Jėzus Kristus.
Apostolovė

**Apostolovė** () – miestas Ukrainoje, Dniepropetrovsko srities pietvakariuose, 130 km nuo Dnipro. Rajono centras. Svarbus geležinkelių (linijos į Zaporožę, Kryvyj Ryhą, Chersoną, Dniprą) ir plentų mazgas. Maisto (aliejaus, pašarų), metalo apdirbimo (gelžbetonio konstrukcijų) pramonė. Yra 3 mokyklos, krašto muziejus, kultūros namai.

## Istorija
Gyvenvietė įkurta 1793 m. kaip ***Pokrovskojė*** (). Vėliau greta pastatyta Apostolovo geležinkelio stotis, pagal kurią 1938 m. pervadinta gyvenvietė. Apostolovei miesto statusas suteiktas 1956 m.

## Galerija

File:Привокзальна площа. Апостолове.JPG|Apostolovės traukinių stotis
File:Апостолівська міськрада.JPG|Apostolovės rotušė
File:Центральний парк. Апостолове.JPG|Miesto parkas


## Šaltiniai
Dionizas Petronis

**Dionizas Petronis** (1927 m. gruodžio 28 d. Puškoniuose – 2006 m. gruodžio 13 d. Anykščiuose) – Lietuvos pedagogas.

## Biografija
1950 m. baigė Biržų vidurinę mokyklą. 1957 m. Vilniaus pedagoginio instituto Gamtos-geografijos fakultete įgijo geografijos mokytojo išsilavinimą. 1951–1966 m. Medeikių vidurinės mokyklos gamtos ir geografijos mokytojas, mokymo dalies vedėjas, 1960–1966 m. mokyklos direktorius. 1967–1978 m. Anykščių 2-osios vidurinės mokyklos direktorius, 1978–1988 m. šios mokyklos geografijos mokytojas.

## Šaltiniai
Karinė pramonė

**Karinė pramonė** – pramonės šaka, apimanti mokslinius tyrimus, technologijų plėtrą, karo technikos gamybą ir realizavimą. Šiuo verslu užsiima tiek komercinės bendrovės, tiek ir šalių vyriausybės. Produktų liniją sudaro: ginklai, amunicija, raketos, kariniai orlaiviai, karinės transporto priemonės, laivai, elektroninės sistemos ir kt.

Manoma, kad pasaulyje kiekvienais metais karinėms išlaidoms skiriama daugiau nei 1,5 trilijono JAV dolerių, kas sudaro apie 2,7 % pasaulio BVP. Tai rodo sumažėjimą nuo 1990 m., kai karinės išlaidos sudarė 4 % pasaulio BVP. 2006 m. šimto didžiausių karinę techniką tiekiančių bendrovių pardavimai sudarė $315 mlrd. dolerių. 2004 m. tarptautinėje karinės technikos prekyboje buvo išleista daugiau nei $30 mlrd. dolerių. Karinės technikos prekyba kaip ir daugelis kitų sektorių buvo paveikta 2008 m. kredito krizės; pardavimai sumažėjo beveik per pus, nuo $32,9 mlrd. iki $14,3 mlrd.

## Baltijos valstybės
Lietuva, Latvija ir Estija yra mažos valstybės, turinčios minimalią gynybos pramonės patirtį ir turinčios karinio mokymo įstaigų. Didžioji dalis produkcijos skirta augančioms nacionalinėms karinėms pajėgoms, todėl jų eksportas yra mažas, tačiau jos bendradarbiauja su kitomis šalimis. Jų gynybos pramonė dar neįgijo reikšmingos tarptautinės ginklų prekybos dalies ir nė viena iš jų neturi galimybių gaminti pažangiausio karinio produkto, nors ir yra gyvybiškai svarbi nacionalinei gynybai.

Dauguma išsivysčiusių šalių turi vidaus karinę pramonę, kuri aprūpina šalies ginkluotąsias pajėgas. Kai kuriose šalyse yra plačiai paplitusi legali ar nelegali vidaus ginklų prekyba.

## Statistika

* Duomenys iš Stokholmo tarptautinio taikos tyrimų instituto (*Stockholm International Peace Research Institute*).

## Šaltiniai
Lambajekės departamentas

**Lambajekės departamentas** (, ) – departamentas šiaurės vakarinėje Peru. Šiaurėje ribojasi su Pjuros, rytuose – su Kachamarkos ir pietuose su La Libertado departamentais. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas. Administracinis centras – Čiklajus.

## Istorija

Departamento teritorija nuo žilos senovės apgyvendinta žmonių. VIII a. pr. m. e. šiame regione iškilo Sikano (Lambajekės) kultūra, kurią, pasak legendos, įkūręs balzos plaustu iš vakarų atplaukęs karalius Nailampas. Vėliau kraštas buvo Močės bei Čimu kultūrų įtakoje. XV a. Lambajekę užkariavo inkai, o po šimtmečio – ispanai.

## Geografija

Lambajekės departamentas yra antras mažiausias departamentas šalyje (po Tumbeso). Beveik visą teritoriją užima pakrantės lyguma (Kosta), iškylanti iki 500 m aukščio. Joje būdingi dykumų kraštovaizdžiai su upių drėkinamomis slėnių oazėmis. Rytinį pakraštį užima Andų kalnai, šioje teritorijoje iškylantys iki 3650 m aukščio (Tembladeros k.).

Klimatas pakrantėje sausringas, gan karštas, būdinga vidutinė temperatūra 22 °C. Vasarą temperatūra įkaista iki 35 °C, būdingi giedri ir saulėti orai. Žiemą kartais kyla dulksna, kiek sudrėkinanti šį kraštą, o temperatūra nukrenta iki 15 °C. Kalnuose orai kiek vėsesni ir drėgnesni, ten yra miškų.

Lambajekės departamentas priklauso Ramiojo vandenyno baseinui. Svarbiausios upės – Motupė (Lečė), Čankajus ir Sanja. Vandenyne departamentui priklauso dvi mažos salelės – Lobos de Afuera ir Lobos de Tiera.

Svarbiausios saugomos teritorijos – Lakipampos rezervatas, Batan Grandės rezervatas, Pomako miško istorinis draustinis.

## Ekonomika

Verčiamasi daugiausia žemės ūkiu, drėkinamose oazėse auginamos cukranendrės, ryžiai, kukurūzai, kviečiai, šparagai, vaisiai ir daržovės. Taip pat vystoma pramonė, žvejyba, kalnakasyba. Svarbiausias turistinis objektas – senovinis Tukumės piramidžių kompleksas.

## Administracinis skirstymas
Lambajekės departamentas administraciškai padalintas į 3 provincijas (skliaustuose – administracinis centras).
* Čiklajaus provincija (Čiklajus)
* Lambajekės provincija (Lambajekė)
* Ferenjafės provincija (Ferenjafė)
Džiazas (filmas)

**Džiazas** – 1992 m. lietuviškas 90 min. trukmės kino filmas, sukurtas pagal Juozo Grušo 1967 m. pjesę „Meilė, džiazas ir velnias“, drama. Premjera Lietuvoje – 1994 m. balandžio 12 d.

## Apie filmą
Filme atkuriama 1969 m. atmosfera, kai Lietuvoje, pasak vieno iš herojų žodžių, tekdavo laukti „dvylikos brolių, voronokais lakstančių“. „*Voronokai*“ – milicijos patrulių mašinos. Jos bei patys represinės santvarkos pareigūnai „Džiaze“ pasirodo ne kartą. Taikiai gyvenantys žmonės būdavo akylai prižiūrimi, kad nenusižengtų „politikai“. 

## Siužetas

Sovietinę epochą vaizduojančiame filme – trijų džiazuojančių jaunuolių ir jų solistės Beatričės meilės ir išdavysčių istorija.  Pagrindinis herojus Lukas (Rolandas Kazlas) grįžta iš Prahos, kur tarnavo sovietinėje kariuomenėje. Jo draugai renkasi senoje landynėje, kurioje smagiai leidžia laisvalaikį, groja džiazą. Džiazas – tai šių jaunuolių gyvenimo būdas, jų protestas prieš suaugusiuosius. Filme filosofuojama apie amžinus dalykus – apie gėrį, apie išsigimimo ir nužmogėjimo priežastis. Dramos herojams likimas nedraugiškas, nelengvas. Nė vienas iš jų nepatyrė nei šeimos šilumos, nei motinos meilės. Iš jų sunkiausias likimas teko Lukui: jis neturėjo nei tėvų, nei brolių, nei seserų. Šis herojus – visuomenės padugnių atstovas. Šiuos tris vaikinus vienija meilė Beatričei, bet kiekvienas ją myli savaip: Julius svajoja su Beta sukurti šeimą, Andrius iš draugės nori gauti meilės, kurios gyvenime nebuvo patyręs, o Lukui labiausiai reikia draugystės, ir tik viena Beta gali tai suteikti. Vaikinams reikia Beatričės, nes ši gera, tyra, jau dabar sušildo nejaukią jų buitį ir formuoja juos lyg savotišką šeimą. Beatričė vienintelė nebuvo nusivylusi pasauliu... Sudėtingi jaunų žmonių santykiai vienintelę kompanijos merginą Beatričę (Alantė Kavaitė) priveda prie savižudybės...

## Kūrybinė grupė

* Režisierius – Raimundas Banionis,
* Prodiuseris – Žilvinas Bareikis
* Scenarijus – Raimundas Banionis, Marius Daškus, Rimantas Šavelis,
* Dailininkas – Algirdas Bružas,
* Kompozitorius – Faustas Latėnas,
* Operatorius – Jonas Tomaševičius.

## Aktoriai
* Alantė Kavaitė, Rolandas Kazlas, Dainius Kazlauskas, Kęstutis Jakštas, Vytautas Paukštė, Liubomiras Laucevičius,Elžbieta Laucevičiūtė.

## Festivaliai
* San Remo „Internazionale del film D’Autore“ (Italija), 1993 m.; 
* „Kinotavr“ (Rusija), 1993 m.;
* Maskvos tarptautinis kino festivalis, 1993 m.; 
* „KinoŠok“ (Rusija), 1994 m.;
* „Riminicinema“ (Italija), 1994 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Filmo aprašymas
Stiklo šalis

**Stiklo šalis** – 2004 m. sukurtas lietuviškas 68 min. vaidybinis filmas, kurio scenarijus sukurtas pagal Vandos Juknaitės 1995 m. apysaką „Stiklo šalis“. Filmas pasakoja jaunos šeimos dramą. Premjera Lietuvoje – 2004 m. lapkričio 5 d.

## Apie filmą

Tai pirmasis dokumentinio kino režisierės Janinos Lapinskaitės vaidybinis filmas. „Stiklo šalis“ – moters filmas apie moters vienatvę. Pasak filmo režisierės, filmo siužete nėra aistrų. Vandos Juknaitės kūryba laikoma artima japonų haiku prozinės poezijos stiliui. Japonų kultūroje viskas vyksta tarsi viduje. Čia viskas minimalu, nėra masinių scenų, veikėjai nekinta emocionaliai. Filmas prisodrintas simbolikos, puikių aliuzijų į plačius vandenis. Ėjimo ir kelio motyvas, važiavimas, bėgimas, traukinio dardėjimas. Galima žiūrint pamanyti, kad filmas pakankamai statiškas, nes herojų charakteriai suledėję, mažai kintantys. 

Filme daug mėlynos spalvos. Filme viską užliejanti šalta žydra šviesa yra operatoriaus nuopelnas – jis sugalvojo įstatyti į namo, kuriame buvo filmuojama, langus specialia žydra spalva nudažytus stiklus. Siaubingai dundantį traukinį, kuris kartkartėmis filme vis pravažiuoja netoli namo, filmavo pastatęs seną kamerą ant traukinio bėgių, o vaizdą, kuriame žiūrovas tarsi iš upės dugno stebi į eketę žiūrinčias motiną ir dukrą, išgavo filmuodamas pro akvariumą.

## Siužetas

Filmo centre – nepaprastai vieniša provincijos miestelyje gyvenanti moteris. Antrojo vaiko gimimas, sunki kūdikio liga, iš mylimo žmogaus sklindantis šaltis jaunos moters kasdienybę pripildo nerimo, baimės ir laukimo. Prasideda irzlus blaškymasis, „nešvarūs“ vizitai pas gydytoją, keisti pasivažinėjimai naktį, ašaros, tabletės... Vyras negali suprasti ir pateisinti tos psichologinės būsenos, jo manymu, ardančios šeimos ramybę. Stiprėjanti įtampa skaudžiai atsiliepia septynmetės dukros gyvenime – tyrą vaiko veidą sukaustęs liūdesys, ryškėja savotiškos agresijos ženklai, nuolat kyla keisti egzistenciniai klausimai. Neišvengiamai artėja šių santykių atomazga, ją paspartina pasiklydusi šuniukų besilaukianti kalė ir įvykdytas nusikaltimas....

## Kūrybinė grupė

* Režisierius – Janina Lapinskaitė,
* Operatorius – Algimantas Mikutėnas,
* Dailininkas – Augis Kepežinskas,
* Aktoriai – Povilas Budrys, Jurga Kalvaitytė, Urtė Sėjūnaitė, Antanas Venckus, Kristina Andrijauskaitė, Aldona Janušauskaitė.

## Festivaliai

Filmas buvo pakviestas 2005 m. dalyvauti 40-ajame Tarptautiniame kino festivalyje Karlovy Varuose, 2006 m. – devintajame Europos Sąjungos šalių filmų festivalyje Čikagoje. Taip pat dalyvavo nepriklausomų menų festivalyje „Aarhus“Danijoje, moterų filmų festivalyje „Femina“ Brazilijoje, festivalyje „Birds Eye View“ Didžiojoje Britanijoje.

Filmas pelnė geriausios režisūros apdovanojimą tarptautiniame Tamil Nadu festivalyje Indijoje.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Filmo aprašymas 
* Filmo recenzija
Nakados kultūra

**Nakados kultūros** atskiri laikotarpiai apžvelgiami šiuose straipsniuose:
* Nakados I kultūra – kitaip Amros kultūra (4400 – 3500 m. pr. m. e.);
* Nakados II kultūra – kitaip Gerzos kultūra (3500 – 3200 m. pr. m. e.);
* Nakados III kultūra – kitaip Protodinastinis Egiptas (3200 – 3000 m. pr. m. e.).
Venecijaus gyvenimas ir Cezario mirtis

**Venecijaus gyvenimas ir Cezario mirtis** () – 2002 m. sukurtas lietuviškas 55 min. dokumentinis filmas, pasakojantis apie ūkininką, kaimo keistuolį Venecijų, kurio artimiausias draugas – paršelis Cezaris. 

## Apie filmą

„*Nesikark šiandien, jei gali pasikarti rytoj*“, – tikina save vienišas ūkininkas Venecijus, leidžiantis dienas su paršeliu Cezariu. Jie abu labai svarbūs vienas kitam, tačiau vieną dieną jiems tenka išsiskirti. Penktą dešimtį bebaigiantį Venecijų paliko žmona, vaikai. Ištuštėjusiame ūkyje jis bando prisijaukinti vienatvę, kaip prisijaukino ir savo vienatvės liudininką paršelį Cezarį. Venecijus gyvena savo pasaulyje tarsi visiškai susitaikęs su vienatve, kuri yra neatskiriama jo egzistencijos dalis. Šiuo filmu režisierė Janina Lapinskaitė nuosekliai tobulina savitą, "tarpinį" tarp vaidybinio ir dokumentinio kino stilių.

Filmo herojus – kaimo keistuolis, tautodailininkas, medžio drožėjas Venecijus Jočys, 1999 m. Liongino Šepkos premijos laureatas. Jį išgarsino ne tik režisierės Janinos Lapinskaitės filmas, bet ir itin originali akcija. Stojimo į Europos Sąjungą dieną, kai šalies gyventojai buvo kviečiami vienu metu įjungti visas šviesas, Venecijus, kad Lietuva geriau būtų matoma iš kosmoso, sudegino savo kluoną.

Šis filmas galėjo turėti tęsinį, nes režisierės Janinos Lapinskaitės studentai labai apgailestavo dėl liūdnos Cezario baigties ir padovanojo Janinai kitą mažą paršelį, kurį nupirko iš ūkininko. Po to su savo vyru Algimantu Puipa prižiūrėjo tą paršelį daugiabučio rūsyje.

## Kūrybinė grupė

* Kompanijos – „Beta CAM“, studija „2000“,
* Režisierė, scenaristė – Janina Lapinskaitė,
* Prodiuseris – Kęstutis Petrulis,
* Operatorius – Martynas Vidzbelis.

## Festivaliai

Filmas apdovanotas Spaudos prizu Tarptautiniame naujojo dokumentinio kino festivalyje „Flahertiana“ Permėje (Rusija), Televizijos prizu Tarptautiniame Avancos kino festivalyje (Portugalija), pripažintas geriausiu Baltijos šalių filmu Tarptautiniame kino forume „Arsenals“ Rygoje (Latvija).

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Filmo aprašymas
* Filmo recenzija
Auksinė (Golubaja)

**Auksinė** arba **Augstė** (, ) – upė Rusijoje, Kaliningrado srityje. 59 km ilgio. Įteka į Prieglių ties Narkyčių gyvenviete. Ant Auksinės upės kranto rastas X a.-XIII a. kapinynas. Manoma, kad prie Auksinės žiočių buvusi IX a.-XI a. prekybinė gyvenvietė.
Kelionė per Lietuvą

**Kelionė per Lietuvą** () – 2010 m. Lietuvoje sukurta 75 min. trukmės dokumentinė juosta. 17-jo Vilniaus tarptautinio „Kino pavasario“ festivalio filmas. Premjera Lietuvoje – 2010 m. kovo 4 d.

## Apie filmą

Britų menininkas David Ellis pirmą kartą atvyko į Lietuvą 1993 metais, vedamas smalsumo patirti posovietinę kultūrą. Nuo tada jis tęsia savo apsilankymus. David Ellis keliauja per šalį ir fiksuoja dabartinį susitikimą su Lietuva, lygindamas su tuo, ką matė prieš daugelį metų. Herojaus pašnekovai – įvairių miestų gyventojai bei žinomos Lietuvos asmenybės. Į filmą sudėti jo pastebėjimai ir gausi archyvinė medžiaga, apimanti kelionių po Lietuvą dvidešimties pokyčių metų kelio atkarpą.

## Kūrybinė grupė

* Kompanija – „Fralita films“,
* Režisierius, scenaristas, operatorius – Vaidotas Digimas, 
* Kompozitorius – Donatas Bielkauskas,
* Prodiuserė – Živilė Gallego.

## Nuorodos

* Filmo aprašymas
Neregių žemė

**Neregių žemė** () – 1992 m. sukurtas lietuviškas 24 min. dokumentinis nespalvotas filmas, bene labiausiai įvertintas tarptautiniu mastu, pelnęs daugybę prestižinių kino festivalių apdovanojimų, pasakojantis apie nereginčių žmonių pasaulį.

## Apie filmą
Lietuvoje „Neregių žemė“ iš pradžių buvo ganėtinai šaltai sutikta. Galima sakyti, atsitiktinai kino kritikė Rasa Paukštytė parodė filmą vienam tuometinių Berlyno filmų festivalio vadovų  Hansui Joachimui Šlėgeliui, kuriam jis labai patiko. Filmą atrinko į Oberhauzeno kino festivalį, ten jis laimėjo pagrindinį prizą ir kaip laimėtojas buvo išsiųstas į Europos kino akademiją. Ir vėl buvo įvertintas. Šio filmo režisierius – dokumentinių filmų kūrėjas Audrius Stonys, 2002 m. apdovanotas Nacionaline kultūros ir meno premija už dokumentiką, jam skirtas lietuviškas „Oskaras“ - Lietuvos Kinematografininkų sąjungos prizas; jis pirmas iš lietuvių, gavęs Europos kino akademijos „Feliksą.“  

## Siužetas
Neregių pasaulis kupinas garsų, prisilietimų, kontrastų, įvairių pojūčių, atsirandančių iš susidūrimo, regis, su visai paprastais daiktais. Režisierius atskleidžia ne tik tai, bet ir vidinį neregių pasaulio peizažą, tarsi materializuodamas savo herojų jausmus, troškimus, vienatvę ir, žinoma, – šviesos ilgesį.

Filmas susiformavo iš 3 savarankiškų idėjų. Pirmoji istorija apie karvę, vedamą į skerdyklą. Antroji istorija apie paprastus džiaugsmus, apie žmogaus lipimą į kalną ir lėkimą nuo jo didžiuliu greičiu invalido vežimėlyje. Trečioji – apie akluosius. Visos šios trys linijos intuityviai sueina į vieną. Didelės, reginčios karvių akys susiliejo su nereginčiomis žmonių akimis. Skerdykla atsirado atsitiktinai, kaip paslaptinga vieta, kur žmonės juda rūke, garuose...

## Kūrybinė grupė
* Kompanija – „Kinema“,
*Prodiuseris - Audrius Kuprevičius
* Režisierius, scenaristas – Audrius Stonys
* Operatorius – Rimvydas Leipus,
* Kompozitorius – Vidmantas Bartulis.

## Festivaliai
* Europos kino akademijos prizas „Felix“ geriausiam metų Europos dokumentiniam filmui (1992),
* Prizas geriausiam eksperimentiniam filmui Tarptautiniame Oberhauzeno trumpametražių filmų festivalyje, Vokietija, (1992),
* Prizas tarptautiniame vizualaus meno festivalyje „Mediawave“ Dėre, Vengrija (1992),
* Prizas už geriausią vaizdą Tarptautiniame Monso kino festivalyje, Belgija, (1992).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Filmo aprašymas