open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Juodės III tvenkinys

**Juodės III tvenkinys** arba **Verbalaukio tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 5 km į šiaurės rytus nuo Maišiagalos. Sudarytas užtvenkus Juodės II upę (Tolos intakas, Musės baseinas) 4,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 0,92 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 125,9 m. Krantai aukšti. Pietinę tvenkinio dalį supa miškelis, vakariniame netoli užtvankos auga sodai. Aplinkui daugiausia plyti pievos. Priešsroviui už 0,28 km telkšo paskutinis iš 4 Juodės tvenkinių kaskados – Juodės IV tvenkinys, pasroviui iškart telkšo Juodės II tvenkinys. Pietvakarinėje pakrantėje įsikūręs Levaniškių kaimas, šiaurinėje – Barskūnų kaimas. Tvenkinio užtvanka eina kelias .

Tvenkinys įrengtas 1973 m.

## Šaltiniai

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Medžiukų tvenkinys

**Medžiukų tvenkinys** - tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 3,5 km į šiaurę nuo Maišiagalos, Medžiukų gyvenvietės pietinėje dalyje. Sudarytas užtvenkus Tolos upę (Musės intakas) 3,7 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus - 0,41 km, plotis - iki 0,08 km. Altitudė 133,3 m. Krantai aukštoki, vietomis apaugę medžiais.

## Šaltiniai
Vincas Palukaitis

**Vincas Palukaitis** (1855 m. gruodžio 14 d. Skindeliškės kaime, Antanavo valsčius, Marijampolės apskritis – 1932 m. rugsėjo 10 d. Kaune) – Lietuvos pedagogas, knygnešys ir lietuvybės žadintojas.

## Biografija
Gimė ūkininkų šeimoje, mokyklą lankyti pradėjo jau būdamas šešiolikos metų. 1877 m. baigė Veiverių mokytojų seminariją ir pradėjo mokytojauti Kapčiamiesčio pradinėje mokykloje. 1891–1899 m. dirbo mokytoju Vilkaviškio pradinėje mokykloje, šioje švietimo įstaigoje pirmasis pradėjo dėstyti lietuvių kalbą. Mokinių tarpe platino nelegalią „Aušrą“, buvo šio laikraščio leidybos komiteto nariu. Priklausė Sietyno knygnešių organizacijai, dalyvavo varpininkų suvažiavimuose. Įskųstas pogrindinio leidinio „Varpas“ platinimo, buvo suimtas ir kalinamas Marijampolės kalėjime. 

Po arešto neteko darbo Vilkaviškio mokykloje, kurį laiką vertėsi privačiomis pamokomis. Vėliau įsikūrė Kėdainiuose, dalyvavo Lietuvių mokytojų sąjungos veikloje, bendradarbiavo mėnraštyje „Mokykla“. Tapo Lietuvių mokslo draugijos nariu. Pajutęs, kad yra valdžios organų sekamas, pervažiavo gyventi į Varšuvą ir iki 1915 m. dirbo buhalteriu vienoje iš A.Nobelio įkurtų firmų. 

V.Palukaitis Varšuvoje įsteigė lietuvių kalbos kursus, buvo vienas iš *Lietuvių savišalpos draugijos* organizatorių. Prie draugijos veikė choras, kuriam vadovavo Mikalojus Konstantinas Čiurlionis. Vincas Palukaitis kartu su M. K. Čiurlioniu 1909 m. išleido dainų rinkinį liaudies mokykloms „Vieversys“. Šio rinkinio kūrinai: V. Kudirkos „Tautiška giesmė“ ir kitos dainos: „Pulkim ant kelių“, „Aš padainuosiu dainų dainelę“, „Šaltyšius“ išpopuliarėjo visoje Lietuvoje. Iš kunigaikštienės Marijos Magdalenos Radvilienės laikraščiams leisti ir neturtingiems moksleiviams šelpti buvo gavęs 20 000 rublių. Lenkijos sostinėje organizavo lietuviškas pamaldas, subūrė 450 tikinčiųjų varšuviečių lietuvių parapiją. Kai Pirmojo pasaulinio karo metais Varšuvą užėmė vokiečių kariuomenė, V.Palukaitis išvyko į Vilnių, kur įsidarbino *Karo pabėgėlių šelpimo komitete*. 1918–1920 m. gyveno Smolenske, dirbo tautiečių valdomame „Vilijos“ fabrike.

1920 m. grįžo į Nepriklausomą Lietuvą, darbavosi pradinių mokyklų inspektoriumi. Dalyvavo visuomeniniame darbe – buvo Šaulių sąjungos Kauno skyriaus kontrolės komisijos narys.

## Šaltiniai
* A. a. šaulys Vincas Palukaitis. // Trimitas Nr. 40, 1932 m. rugsėjo 29 d., psl. 791
* Antanas Žilinskas. ''Iškilusis lietuvybės puoselėtojas'' // Santaka, 2013-01-11﻿ 
* [ Palukaitis, Vincas // [Kazlų Rūdos viešoji biblioteka]]
Vasaros sodas (Sankt Peterburgas)

**Vasaros sodas** () – reprezentacinis miesto parkas Sankt Peterburge (Rusija). Įkurtas caro Petro I iniciatyva ir pastangomis 1704–1719 m., jame buvo rengiami monarchų šeimos pokyliai su fejerverkais. Rusijos parko architektūros paminklas, populiarus tarp peterburgiečių ir miesto svečių.

## Istorija
Medžius ir krūmus sodino žinomi to meto sodininkai Jean–Baptiste Alexandre Le Blond, Ivanas Matvejevas ir Michailas Zemcovas. Caras Petras I taip pat dalyvavo sodinimo metu. Įrengimui buvo taikomi itin griežti prancūziško parko reikalavimai: griežta simetrija, preciziškas augalų išdėstymas. Ąžuolų ir guobų sodinukai buvo užsakyti užsienyje, tarp medžių pastatytos iš Italijos atgabentos skulptūros, jų būta net 250. Tematika įvairi: mitologiniai, istoriniai ir  alegoriniai kūriniai. Vienas iš labiausiai lankomų objektų – už visuomenėje surinktus pinigus 1855 m. atidengtas paminklas pasakėtininkui Ivanui Krylovui. Parke buvo įrengtas pirmasis šalyje fontanas, vandeniu jį aprūpindavo iš Fontankos upės atvestu akviaduku. Šalia pastatytos Ezopo pasakėčių herojus vaizduojančios skulptūros. Tiems, kurie Ezopo neskaitė, Petras I liepė šalia skulptūrų pritvirtinti lenteles su informacija apie kūrinius. Vėliau buvo įrengta ir daugiau fontanų.

Pradžioje parkas funkcionavo kaip carų šeimos vasaros rezidencija, aplankyti jį buvo galima tik su šeimininkų leidimu. Rusijos imperatorienė Jelizaveta sutikdavo įsileisti svečius tik tada, kai pati būdavo parke. Vėliau ji kilnaširdiškai leido ketvirtadieniais kiekvienam tvarkingai apsirengusiam lankytojui pasivaikščioti alėjomis, tačiau netrukus leidimą atšaukė. 

1771–1784 m. Vasaros sodas nuo Nevos upės pusės buvo aptvertas ažūrine tvora su išlietais vartais. Trisdešimt šeši tvoros stulpeliai iškalti iš Karelijos granito. Projektavo ir gamino žinomi menininkai Georgas Friedrichas Veldtenas, Ivanas Fokas, Piotras Jegorovas, Danilas Vunšas. Šiandieną tvoros ornamentai yra naudojamii kaip miesto simbolis.

XIX a. bendrą vaizdą kiek koregavo žinomas architektas Carlo Rossi. 1839 m. Švedijos karalius Karlas XIV imperatoriui Nikolajui I padovanojo įspūdingą vazą iš porfyro akmens, kuri taip pat buvo pastatyta Vasaros sode. 2008 m. žiemą į vidų patekęs vanduo sušalo ir ją suskaldė, vaza nuvirto nuo pjedestalo. Tik po penkių restauracijos metų šį meno kūrinį pavyko vėl atkurti. 2004 m. parkas tapo Rusų muziejaus filialu, 2009-2011 m. skulptūros buvo restauruotos, atkurti aštuoni fontanai, gydomi sergantys medžiai. Sankt Peterburgo Vasaros sodas rusų rašytojų ir poetų buvo daug kartų aprašytas, vaizduotas menininkų kūriniuose.

## Šaltiniai

* Fotografijos ir istorija (ru)
* Restauracijos projektas (ru) 
* Skulptūrų fotografijos
Pietų Amerikos pilkoji lapė

**Pietų Amerikos pilkoji lapė** (*Lycalopex griseus*) – šuninių šeimos žinduolis, paplitęs Pietų Amerikoje, Argentinoje ir Čilėje: nuo Atakamos dykumos ir Altiplano šiaurėje iki Ugnies Žemės pietuose; taip pat įvestas Malvinų salose.

Tai gana smulkus gyvūnas, sveriantis 2,5–5,45 kg, siekiantis 65–110 cm ilgį (su 20–43 cm ilgio uodega). Kailis pikšvai baltas, purus, su storu poplaukiu. Uodega stambi, labai pūkuota.

Gyvena daugiausia sausringose srityse – pampose, Patagonijos stepėse, šiaurinėse pusdykumėse, sausuose krūmynuose, Patagonijos miškuose. Arealas daug kur persikloja su stambesnės andinės lapės.

Pietų Amerikos pilkoji lapė jauniklius veda maždaug sausio mėnesį. Nėštumas trunka 2 mėnesius, atsiveda 2–6 jauniklius.

Minta įvairiais smulkiais žinduoliais (ypač graužikais, skujuočiais), paukščiais, driežais, kiaušiniais, dvėseliena, vaisiais. Prie gyvenviečių gaudo vištas. Medžioja daugiausia naktimis.

Šios lapės kailis panaudojamas kailių gamyboje.


Pareja Zorro Chilla, Volcán Lonquimay 08jun14.jpg|Pietų Amerikos pilkųjų lapių pora Araukanijoje
Zorrito Chile.JPG|Pietų Amerikos pilkoji lapė Čilėje, Painės bokštų apylinkėse
Pseudalopex griseus Atacama.JPG|Pietų Amerikos pilkoji lapė Atakamoje
Azeri grisa.tif|Pietų Amerikos pilkoji lapė Talampajos nacionaliniame parke


## Nuorodos
* Lycalopex griseus, animaldiversity.org
Užgirio traktas

**Užgiris** arba **Užgirio traktas ** ( – istorinėje literatūroje naudojamas terminas, skirtas viduramžių laikų teritorijai į pietus nuo Kauno, į vakarus nuo Nemuno ir į rytus nuo Rytprūsių apibūdinti.

Sunaikinus jotvingių gentis, jų nebedirbamos žemės apaugo didžiule giria. Žvelgiant iš Lenkijos pietvakarinė Lietuvos dalis atrodė esanti *už Girios* (), todėl ir tos žemės buvo vadinamos atititinkamai. Taip 1690 m. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės padūmės sąrašuose Trakų vaivadijos Kauno pavieto teritorija suskirstyta į *Užnerio*, *Panemunės* ir *Užgirio* traktus. Pastarajame bajorai buvo surašyti giminėmis. Toks teritorijos apibudinimas geografiškai buvo gana sąlyginis.

Po Antrojo ATR padalijimo ši teritorija atiteko Prūsijos karalystei, o pagal Tilžės sutartį įėjo į Lenkijos Kongreso karalystės sudėtį, 1815 m. iš jos suformuota Augustavo vaivadija.  1867–1915 m. vaivadija pervadinta į Suvalkų guberniją, liaudiškai – tiesiog Suvalkiją.

## Šaltiniai
FF Giza

**FF Giza** – buvęs Farerų futbolo klubas iš Torshavno.

## Istorija
Klubas įkurtas 1968 m. **Nólsoyar Ítróttarfelag (NIF)** pavadinimu. 

2010 m. pasikeitė pavadinimą ir tapo **FF Giza**.

2012 m. sudarė bendrą komandą su FC Hoyvík ir vadinosi **Giza/Hoyvík**.

## Stadionas
Ankstesniais metais namų rungtynes žaisdavo Argiro miesto stadione. 

Vėliau žaidė Gundadalure *([[Torshavnas|Torhavno]] mikrorajone)*, Niðari Vøllur stadione.

## Sezonai
; 3. deild: 
: Nugalėtojai: (2011 m.);

## Spalvinė gama

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
* worldfootball
Juozas Zamkus

**Juozas Zamkus** (1894 m. gruodžio 24 d. Pailiuose, Kruopių valsčius, Šiaulių apskritis, Rusijos imperija – 1942 m. vasario 13 d.) – Lietuvos karininkas, vienas iš sporto pradininkų šalyje.

## Biografija
Apie 1912 m. emigravo į JAV, kur baigė keturias gimnazijos klases ir studijavo Inžinerijos universitete. Priėmė JAV pilietybę, stojo savanoriu į tos šalies kariuomenę ir Prancūzijoje dalyvavo Pirmojo pasaulinio karo kovose su Vokietija.

1920 m. grįžo į Lietuvą, tapo kariu savanoriu. Tarnavo būrininku, viršila, dalyvavo Nepriklausomybės mūšiuose su lenkais ties Giedraičiais ir Širvintomis. 1921 m. paskirtas pėstininkų leitenantu, 1922 m. balandžio 8 d. perkeltas į Krašto apsaugos Generalinio štabo Žvalgybos skyrių. 1923 m. dalyvavo Klaipėdos krašto sukilime, vadovavo daliniui. 1924 m. perkeltas tarnauti į pasienio policiją.

Buvo vienas iš tuometinių sporto pradininkų Kaune. 1921 m. LFLS skyrių atstovų suvažiavime išrinktas į šios organizacijos pirmąją Centro valdybą. 1922 m. rugsėjo 16–17 d. Ąžuolyno stadione organizuotose lengvosios atletikos varžybose nugalėjo rutulio stūmimo rungtyje, o 1922 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionate tuo metu populiarioje *švediškoje estafetėje* su LFLS bėgikais užėmė antrą vietą. Tais pačiais metais vykusiose pirmosiose šalies beisbolo pirmenybėse LFLS komandos sudėtyje tapo Lietuvos čempionu.

Su Steponu Dariumi (su kuriuo susipažino dar Amerikoje) išvyko į JAV, vėliau grįžo į Lietuvą. Dirbo Dimitravo priverčiamojo darbo įstaigos valdininku, gyveno Slučkų kaime prie Kretingos. Palaidotas Kretingos Senosiose kapinėse, antkapyje nurodyta klaidinga gimimo data.

## Įvertinimas
* Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medalis

## Išnašos

## Šaltiniai
* Lietuvos kariuomenės savanoris, leitenantas Juozas Zamkus
* ''Lietuvos kariuomenės savanorio Juozo Zamkaus kapas'' (Parengė Julius Kanarskas, Kretingos muziejus)
Afganinė lapė

**Afganinė lapė** (*Vulpes cana*) – šuninių šeimos plėšrusis žinduolis, paplitęs Artimuosiuose Rytuose ir Vidurinėje Azijoje: Afganistane, pietų Turkestane, šiaurės rytų Irane, pietvakarių Pakistane, Vakarų Krante, Izraelyje, Sinajaus pusiasalyje, Arabijos pusiasalio pakraščiuose.

Kūnas 70–90 cm ilgio, sveria 1,5–3 kg. Ausys didelės, uodega ilga (32 cm), pūkuota. Kailis pilkšvos, smėlinės, rudos, juodos spalvos. Šonai šviesesni, negu nugara, per ją eina juodas dryžis.

Afganinė lapė monogaminė. Nėštumas trunka 50–60 dienų. Vadą sudaro 1–3 lapiukai, kurie žindomi 30–45 dienas.

Gyvena sausringose stepėse, kalnuose. Laikosi uolingose vietose, kalnų šlaituose, tarpekliuose, prie skardžių, vadžiuose. Seniau vengė atvirų vietų, bet dabar pastebima pasėliuose prie Negyvosios jūros. Laikosi afganinės lapės pavieniui, veiklios naktimis. Lengvai laipioja stačiais kalnų šlaitais, per uolas, pusiausvyrą išlaiko uodegos pagalba. Turi jautrią uoslę, regą ir klausą.

Maitinasi įvairiu maistu – vabzdžiais (ypač skėriais, žiogais), smulkiais graužikais, vaisiais (pvz., vynuogėmis, melionais).

Lotyniškas pavadinimas kilęs nuo rūšį aprašiusio anglų gamtininko Viljamo Tomo Blanfordo. Vietiniai pavadinimai: , , .

## Nuorodos
* Vulpes cana, animaldiversity.org.
Vytautas Čėsna (1922)

**Vytautas Čėsna** (1922 m. vasario 11 d. Bardauskų kaime, Vilkaviškio apsk. – 1945 m. balandžio 29 d. Vokietijoje) – Lietuvos poetas.

## Biografija
Mokėsi Bardauskų pradinėje mokykloje ir Vilkaviškio gimnazijoje, patarojoje tuo metu savo kūrybinę veiklą pradėjo poetai Kazys Bradūnas ir Julija Švabaitė. V.Čėsna buvo aktyvus Ateitininkų organizacijos narys, savo eilėraščius spausdino katalikiškos krypties moksleivių žurnale „Ateities spinduliai“. 1940 m. jo kūrybą Bernardas Brazdžionis įtraukė į perspektyvių jaunųjų Lietuvos poetų antologiją „Pirmieji žingsniai“. Raudonajai armijai užėmus šalį, buvo trumpam suimtas. Poezijos kūrinius spausdino ir nacių okupacijos metais. 

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, traukėsi į Vakarus. Prie Stolpo vokiečių buvo priverstas kasti apkasus. Vėliau bėglius pavijo Raudonoji armija ir Vyt.Čėsna buvo mobilizuotas į ją. Žuvo maždaug 80 km į vakarus nuo Noibrandenburgo, palaidojimo vieta nežinoma.

Vytauto Čėsnos kūrybinis palikimas išblaškytas. Dalį iš giminių ir spaudos surinko rašytojas Justinas Sajauskas, dalis eilėraščių pateko pas Joną Juškaitį. Poetinių kūrinių rinktinę ruošiamasi paskelbti.

## Šaltiniai
* Bernardas Brazdžionis – Jonas Juškaitis (Laiškai 1982–2002 metais) // XXI amžius, 2012 m. rugpjūčio 24 d., Nr. 31 (2006) 
* Bernardas Brazdžionis – Jonas Juškaitis (Laiškai 1982–2002 metais) // XXI amžius, 2012 m. rugsėjo 28 d., Nr. 36 (2011) 
* Čėsna Vytautas // www.etnografija.vilkaviskis.lt
Peruvinė lapė

**Peruvinė lapė** arba ***Sečuros lapė*** (, ) – šuninių šeimos plėšrusis žinduolis, paplitęs Pietų Amerikoje, Ramiojo vandenyno pakrante besidriekiančioje Sečuros dykumoje (Peru ir Ekvadore).

Kūnas 50–78 cm ilgio (bei 27–34 cm ilgio uodega), sveria 2,6–4,2 kg. Kailis pilkas, žemyn pereina į smėlinę, balkšvą. Ant kojų, ausų ir aplink akis – rausvos dėmės. Snukis tamsiai pilkas.

Gyvena pakrančių smėlynuose, sausringuose miškuose, nuo vandenyno iki vakarinių Andų šlaitų.

Peruvinės lapės veiklios daugiausia naktimis, laikosi pavieniui. Gyvūnas visaėdis, maitinasi graužikais, paukščiais, driežais, vabzdžiais, vaisiais, kiaušiniais, dvėseliena. Prie gyvenviečių medžioja vištas. Gali ilgai apsieiti be vandens.

Medžiojama dėl kūno dalių, siekiant atbaidyti nuo naminių paukščių, Ekvadore nyksta.

## Šaltiniai
Paragvajinė lapė

**Paragvajinė lapė** arba ***pampinė lapė*** (, , , ) – šuninių šeimos plėšrusis žinduolis, paplitęs Pietų Amerikoje, daugiausia pampų ir Gran Čako savanų plotuose: rytų Bolivijoje, vakarų Paragvajuje, šiaurės–šiaurės rytų Argentinoje, pietų Brazilijoje ir visame Urugvajuje.

Kūnas 51–80 cm ilgio, sveria 2,4–8 kg. Spalva pilka – viršuje tamsesnė, papilvėje šviesesnė. Snukis ir panasrė juodi (tuo skiriasi nuo andinės lapės). Arealo šiaurinėje dalyje gyvenančios paragvajinės lapės ryškesnių spalvų, nei gyvenančios pietuose.

Gyvena pampų žolynuose, aukštumose, viržynuose, kalnagūbriuose, dykynėse. Laikosi daugiausia atviruose, aukšta žole apaugusiuose plotuose, kalnagūbriuose, bei paupių sąžalynuose.

Paragvajinės lapės gyvena pavieniui, bet per rują sudaro monogamines poras. Nėštumas trunka 55–60 dienų. Jauniklius prižiūri abu tėvai. Jaunikliai gimsta beveik juodi, o bręstant kailis blunka.

Gyvūnas visaėdis, bet daugiausia ėda mėsą (ypač graužikus, kiškius, triušius, paukščius, rečiau varles, driežus), taip pat – vaisius, cukranendrių stiebus. Prie gyvenviečių medžioja vištas, ėriukus. Veikliausia naktį, bet atokesnėse vietose galima pamatyti ir dieną. Paragvajinė lapė užpulta dedasi esanti negyva.


Keulemans pampas fox.png|1890 m. piešinys
Lycalopex gymnocercus.jpg|Paragvajinė lapė Pietų Rio Grandėje (Brazilija)
Lycalopex gymnocerus (8392261199).jpg|Paragvajinė lapė Argentinoje


## Nuorodos
* Lycalopex gymnocercus, animaldiversity.org.
Spėja

**Spėja** () – gyvenvietė rytų Moldavijoje, įsikūrusi dešiname Dniestro krante, nuo sostinės Kišiniovo nutolusi 33 km atstumu.

57 metrai virš jūros lygio.

## Gyventojai
Pagal 2004 m. surašymą gyveno 2 837 žmonės (1 393 vyrai, 1 444 moterys). Absoliuti dauguma moldavai (94,4%)

## Sportas
* „Moldova“ futbolo stadionas.

## Šaltiniai
Spartako stadionas (Semėjus)

**„Spartako“ stadionas** () – futbolo stadionas Semėjaus mieste (Kazachstane). Talpina 8 500 žiūrovų. Danga natūrali (žolė), aikštės matmenys 105 × 68 m. Stadione žaidė FK Spartak Semej, 2016 m. išformuota.

## Istorija

Atidarytas 1966 m. 2003 m. vyko stadiono rekonstrukcija (pagal UEFA reikalavimus). 2013 m. vyko kapitalinė renovacija – pakeisti bėgimo takai apie stadioną, įrengta šiuolaikiška švieslentė, atnaujinti pagalbiniai pastatai, pagerinta stadiono dangos kokybė, atlikti kiti darbai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Arnapress.kz informacija
* Pasaulio stadionai (Kazachstanas) 
* Apie stadioną ''Sports.ru'' svetainėje (rusų kalba)
* Miesto svetainės informacija
Sankt Peterburgo Šv. Kazimiero bažnyčia

**Sankt Peterburgo Švento Kazimiero bažnyčia** () – nebeegzistuojanti Romos katalikų šventovė Rusijos Sankt Peterburgo mieste, priklausiusi Mogiliavo arkivyskupijai.

## Istorija
XIX a. pabaigoje pramoniniame Sankt Peterbugo rajone *Už Narvos užkardos* () apsigyveno nemažai atvykėlių iš šiaurės–vakarinių Rusijos imperijos gubernijų. Administraciškai persikėlėliai–katalikai priskirti Šv.Stanislovo parapijai, ši bažnyčia buvo pakankamai toli nuo jų gyvenamųjų vietų, kas apsunkindavo dalyvavimą pamaldose.

1898 m. buvo gautas leidimas statyti katalikų šventovę rajone *Už Narvos užkardos*, o 1900 m. bažnyčia buvo pašventinta Šv.Kazimiero vardu. Matyt, šis Lietuvos globėjo vardas buvo pasirinktas atsižvelgiant į parapijiečių tautinę sudėtį. Tai buvo trinavis medinių rąstų pastatas su neaukštu bokšteliu. Ji šliejosi prie nedidelės prieglaudos su mokykla, kurioje 1902 m. buvo įrengta koplyčia. Bažnyčią projektavo inžinierius–architektas Piotras Kupinskis, lėšas statybai suaukojo aplinkinių gatvių darbininkai–katalikai. 

1908 m. pastatas buvo išplėstas, įsteigta savarankiška parapija. Savo laiške Mogiliavo arkivyskupijos vyresnybei tikintieji prašė paskirti klebonu dvasininką, mokantį lenkų, lietuvių ir latvių kalbas. Vėliau pamokslai buvo sakomi rusų ir lenkų kalbomis. Matyt, tarp tikinčiųjų buvo nesutarimų nacionaliniu pagrindu, nes išlikusiuose dokumentuose nurodoma, kad 1910 m. vargonininkas Vonsovičius buvo atleistas iš pareigų „už lietuvišką propagandą“. Parapija jungė apie 10 000 tikinčiųjų, net ir po rekonstrukcijos šventovė negalėjo jų visų sutalpinti. Be prieglaudos parapijoje veikė berniukų progimnazija ir mergaičių gimnazija, 1908–1912 m. buvo leidžiamas žurnalas rusų kalba „Vera i žizn“. 1909 m. įsteigta Švč. Jėzaus Širdies vardo draugija. 

1910 m. nuspręsta statyti naują, erdvesnę mūrinę bažnyčią, bet parengtas projektas realizuotas nebuvo. 1913 m. suprojektuota kitokio (neogotikinio) stliaus pastatas taip pat neiškilo dėl prasidėjusio Pirmojo pasaulinio karo.

Tarpukariu TSRS įsigalėjo karingasis ateizmas, daug Šv.Kazimiero bažnyčios parapijiečių buvo represuoti, o pati šventovė 1938 m. rugsėjo 7 d. buvo uždaryta. 1956 m. pastatas buvo nugriautas, jo vietoje (dab. Z.Kosmodemjanskos g–vė 22) pastatyta telefonų stotis.

Nedaug žinoma apie šventovėje tarnavusius dvasininkus. Pirmuoju klebonu buvo Andriejus Racevičius, jam talkino vikaras Pranciškus Rutkovskis. Nuo 1915 m. klebonavo Juozapas Skokovskis. Vienu iš paskutiniųjų klebonų, aptarnavusių parapiją, buvo 1916 m. paskirtas kun. Vladas Čegis.

## Šaltiniai
Kupiškio miesto stadionas

**Kupiškio miesto stadionas** – daugiafunkcis stadionas Kupiškyje, miesto šiaurės rytinėje dalyje. Talpina 1000 žiūrovų, iš jų – 488 sėdimos vietos. Futbolo stadiono danga – natūrali žolė, įrengtas dirbtinis apšvietimas. Stadione įrengtos tribūnos su 1000 vietų, administracinis pastatas, bėgimo takai, krepšinio ir lauko teniso aikštelės, disko metimo sektorius. Stadione namų rungtynes žaidė FC Narjanta, FC Kupiškis.

## Istorija

Renovuotas 2011 m. Buvo pakeisti bėgimo takai apie stadioną, pagerinta stadiono dangos kokybė, atsirado krepšinio aikštė (matmenys: 28×16 m) ir dvi lauko teniso aikštelės, tinklinio aikštė, įrengtas disko metimo sektorius, pastatytas administracinis pastatas, atlikti kiti darbai. Aikštės aptvertos 4,10 m aukščio tvora.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Virtualus stadiono žemėlapis
* Kupiškio KKSC svetainė
Oroklinis

**Oroklinis** ( = *Oróklini*) – gyvenvietė pietrytinėje Kipro dalyje, Larnakos apygardoje, į šiaurę nuo Larnakos. Netoli yra Oroklinio ežeras.

## Istorija
XVI a. venecijiečių dokumentuose gyvenvietė vadinama **Voroklini** (*Βορόκληνη*) pavadinimu.

## Sportas
* Alki Oroklini FC futbolo klubas.
* Digenis Oroklinis futbolo klubas.
Žastar stadionas

**„Žastar“ stadionas** () – futbolo stadionas Aktau mieste (Kazachstane). Talpina 3 500 žiūrovų. Danga sintetinė, aikštės matmenys 110 × 70 m. Namų rungtynes žaidžia Aktau „Kaspij“ pagrindinė komanda ir dubleriai.

## Istorija

Atidarytas 1995 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Apie stadioną „Kaspij“ klubo svetainėje 
* footballfacts.ru svetainėje
* Apie stadioną ''Sports.ru'' svetainėje (rusų kalba)
Mokasinai

**Mokasinai** (iš algonkinų kalbų – „avalynė“; prokalbėje **maxkeseni*) – minkštas zomšinis kojinės pavidalo Šiaurės Amerikos indėnų apavas. Gaminami mokasinai dvejopai: siuvami iš vieno arba trijų zomšos gabalų arba su kietu padu ir minkštu zomšos viršumi. Puošiami aplikacijomis, karoliukais, siuvinėjimu. Mokasinai avimi daugiausia keliaujant, vaikštant po laukinę gamtą. Rytuose buvo labiau paplitę minkštapadžiai mokasinai, tinkami vaikščioti po miškus, žolėtus paviršius, o prerijose, kur daug uolų – kietapadžiai. Kalifornijoje mokasinai avėti tiek žiemą.

Pradžioje mokasinai siūti iš žaliaminės odos (elnio, bebro, bizono, briedžio), vėliau paplito iš europiečių perimta rauginta oda. Pradurstymui buvo naudojamos ylos, kaulinės adatos, dygliatriušio dygliai, susiuvimui – sausgyslės, augalinis pluoštas. Vėliau paplito gamykliniai siūlai.

Irokėzai ir kitos šiaurės rytų tautos dar gamindavo iš kukurūzų ir kitų augalinių pluoštų pintus mokasinus, skirtus apsaugoti odiniams.

Mokasinai indėnų vadinti įvairiai: pauhatanų – *mäkäsĭn*, rytų algonkinų – *mockasin, makkusin*, delavarų – *mahkusin, lënhàksën*, mikmakų – *m’kusin*, odžibvių – *makizinan*, juodakojų – *niitsitsikin*, kri – *maskisin*, šajenų – *ôxa'ôhévo’kêhanôtse*, irokėzų – *ah-tä-quä-o-weh*, čerokių – ᎠᎳᏑᎶ (*alasulo*), dakotų – *haŋ'-pa*, krou – *huuptaheele*, sarsių – *ka tii*, čoktavų – *shulush*.

Panašaus pobūdžio avalynė gaminama ir Tolimųjų Rytų, Arkties, Šiaurės Afrikos tautų.


Hock-style moccasin, Hogup Cave, Utah, 420 AD, bison hide and grass pad - Natural History Museum of Utah - DSC07378.JPG|V a. mokasinai iš Jutos
Comanche moccasins, 1880-1890 - Bata Shoe Museum - DSC00525.JPG|XIX a. pab. komančių mokasinai
Jicarilla Apache moccasins, c. 1880 - Bata Shoe Museum - DSC00498.JPG| XIX a. pab. apačių mokasinai
Plains Cree moccasins, Great Plains region, late 19th century - Bata Shoe Museum - DSC00469.JPG|Kri mokasinai su atraitais


## Šaltiniai
AEZ Zakakiou

**AEZ Zakakiou** – Kipro futbolo klubas iš Zakakijaus (Limasolio).

## Istorija
Klubo įkūrimo data laikomi 1956 m. 

2015–2016 m. Antrame divizione užėmė antrą vietą ir iškovojo teisę žaisti Pirmame divizione.

2016–2017 m. Pirmame divizione buvo įtariami nesąžiningu žaidimu. Dėl lažybininkų veiklos iš klubo atimti taškai ir jis po sezono iškrito į žemesnį divizioną.

2017–2018 m. Antrame divizione kovojo dėl 4–8 vietų.

2021–2022 m. rungtyniavo trečiame divizione ir liko ketvirtoje vietoje, kuri suteikė galimybę kilti į Antrą divizioną.

## Pasiekimai

## Apranga
;Sportinės aprangos pokyčiai:

## Sezonai

|}

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
Indėnų teritorija

**Indėnų teritorija** () – 1834–1907 m. buvusi teritorija Jungtinėse Amerikos Valstijose, į kurią būdavo tremiami iš savo gimtųjų žemių indėnai. Faktiškai, indėnai būdavo priversti pasirašyti sutartis ir atiduoti savo gimtąsias žemes mainais į gentinius plotus Indėnų teritorijoje. Šios teritorijos plotas nuolat kito – paskutiniu metu ji beveik atitiko dabartinę Oklahomos valstiją.

1763 m., pasibaigus Septynerių metų karui, Paryžiaus sutartimi buvo nuspręsta sudaryti buferinę sritį į vakarus nuo Apalačų, tarp Britanijos ir Prancūzijos valdų. Tačiau po 1783 m. pasibaigusio JAV nepriklausomybės karo, teritorija atiteko JAV, ir netrukus amerikiečiai pradėjo sparčią jos kolonizaciją. Vakarinės žemės buvo vadinamos tiesiog „Indėnų šalimi“ (*Indian country*) ir neturėjo jokio teisinio statuso. Po to, kai 1803 m. JAV įsigijo iš prancūzų Luizianą (ji tada užėmė beveik visas Didžiąsias lygumas), buvo nuspręsta žemes, esančias į vakarus nuo Misisipės, palikti indėnams, o esančius į rytus nuo upės iškeldinti, kad baltieji naujakuriai galėtų laisvai judėti teritorijoje tarp Misisipės ir Atlanto vandenyno. 1830 m. paskelbtas Indėnų iškeldinimo aktas, ir čerokiai, čoktavai, seminolai, čikasavai bei krikai vadinamuoju „ašarų keliu“ iškraustyti į dabartinės Oklahomos, Kanzaso, Ajovos žemes. Pradžioje indėnų teritorijos žemės nebuvo aiškiai apibrėžtos – tai buvo skirtingi sklypai, nustatyti JAV ir indėnų tarpusavio sutarčių. Teritorijoje gyvenančios tautos išlaikė faktinę nepriklausomybę, bet 1871 m. aktu nustatyta, kad jokia indėnų tauta JAV teritorijoje neturi nepriklausomybės ir yra JAV teisės objektas.

XIX a. į Indėnų teritoriją sparčiai kėlėsi kolonistai. Jie netrukus ten sudarė daugumą ir įgijo teisę teikti paraiškas naujų teritorijų sudarymui. Per XIX a. dauguma Indėnų teritorijos buvo išskirstyta: sudarytos Viskonsino (1836 m.), Ajovos (1838 m.), Minesotos (1849 m.), Dakotos (1861 m.), Kanzaso (1854 m.), Nebraskos (1854 m.) teritorijos, kurios vėliau ėmė skirstytis į dar smulkesnes teritorijas, o XIX a. pab. tapo valstijomis. Prieš prasidedant JAV pilietinam karui, Indėnų teritorija jau buvo sumažėjusi iki dab. Oklahomos teritorijos, o joje gyveno daugiausia po 1830 m. atkraustytos „penkios civilizuotos tautos“ bei atkelti Didžiųjų lygumų indėnai (vakarinėje pusėje), kurie ėmė puldinėti čia anksčiau atkeltas tautas. Per pilietinį karą Indėnų teritorijos tautos palaikė konfederatus, dėl to karą laimėję federalistai smarkiai sumažino su konfederatais bendradarbiavusių „penkių civilizuotų tautų“ žemes ir į jas ėmė tremti kitas prerijų indėnų tautas. JAV valdžia Indėnų teritorijoje panaikino tradicinę bendruomeninę nuosavybę, ir žemės buvo išdalintos individualiems asmenims.

1890 m. Indėnų ir Oklahomos teritorijos perorganizuotos į Oklahomos teritoriją, nors „penkios civilizuotos tautos“ siekė išlaikyti savivaldą nuo prerijų indėnų ir pateikė siūlymą įsteigti Sekvojos valstiją. 1907 m. Indėnų teritorija galutinai panaikinta sudarius Oklahomos valstiją.
Gelsvasis kiškis

**Gelsvasis kiškis**, arba **tehuantepekinis kiškis** (*Lepus flavigularis*) – kiškinių šeimos žinduolis, aptinkamas tik pietinėje Meksikoje, Oachakos valstijoje.

## Fizinės savybės
Gelsvojo kiškio nugaros, ausų ir kaklo kailis pilkai rudas, apačioje – baltas. Paprastai ant nugaros turi dvi juodas juostas, kurios ties pasturgaliu sueina į vieną tašką. Kailio spalva, priklausomai nuo metų laiko, šiek tiek kinta. Užauga 56 – 61 cm ilgio, sveria apie 2,5 kg. Patelės paprastai šiek tiek didesnės už patinus.

## Buveinė
Gelsvasis kiškis gyvena tropinėse teritorijose, todėl kartais dar vadinamas tropiniu kiškiu. Laikosi miškingose ganyklose, savanose bei Tehuantepeko įlankos kopose. Nevengia krūmų, nes juose lengviau pasislėpti bei ieškoti maisto.

Rūšis sparčiai nyksta dėl destruktyvaus žmonių elgesio bei mažo geografinio arealo.

## Dauginimasis
Gelsvųjų kiškių dauginimosi sezonas tęsiasi vasario–gruodžio mėn., o patį įkarštį pasiekia gegužės–spalio mėn. Šiuo laikotarpiu jų gyvenamajame areale daug lyja, todėl padaugėja maisto. Vienoje vadoje paprastai būna 1–4 kiškiukai.

## Mityba
Apie gelsvųjų kiškių mitybą žinoma nedaug. Minta žolėmis, daugiausia – migliniais augalais. Manoma, jog sausuoju sezonu gelsvasis kiškis minta net 18 skirtingų rūšių žolėmis.

## Nuorodos
* Gelsvasis kiškis (informacija anglų k.)
Motiejūnų HE tvenkinys

**Motiejūnų HE tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje Motiejūnuose, Širvintų rajone, 4 km į rytus nuo Širvintų. Sudarytas užtvenkus Širvintos upę (Šventosios intakas) 93,4 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 5,96 km, plotis – iki 0,48 km. Šiaurinėje dalyje yra 8 salos (4 didžiausios: 0,49 ha, 0,13 ha, 0,06 ha ir 0,05 ha). Į vakarus yra 0,7 km ilgio įlanka, į kurią įteka Želvos upė, į rytus – 0,4 km įlanka, į kurią įteka Juodės upė. Altitudė 115,5 m. Krantai vietomis aukštoki. Tvenkinio šiaurrytinis galas užpelkėjęs, į šiaurę nuo jo stūkso Girelės miškas, į pietus – Vabalės miškas. Aplinkui daugiausia plyti dirbami laukai ir pievos. Šalia tvenkinio įsikūrę kaimai: Nečionys, Cegelnė, Bajorai, Juodkos, Gavėniai. Šiaurine pakrante eina kelias , pietine – kelias Nr.4314 (Paširvintis – Alionys I).

Tvenkinys įrengtas 1959 m., kai buvo pastatyta 220 kW galios mažoji hidroelektrinė.

## Šaltiniai

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Karmiotissa FC

**Karmiotissa FC** – Kipro futbolo klubas iš Pano Polemidia.

## Istorija
Klubo įkūrimo data laikomi 1979 m. 

2015–2016 m. Antrame divizione užėmė pirmą vietą ir iškovojo teisę žaisti Pirmame divizione.

2016–2017 m. žaidė Pirmame divizione. bet liko dvylikti ir iškirto į žemesnį divizioną.

## Pasiekimai

## Sezonai

|}

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
Brokas (reikšmės)

**Brokas** gali reikšti:

* Brokas – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose.
* Brokas (gamyba) – produkcija, netenkinanti reikalavimų.
* Brokas (upė) – upė Lenkijos šiaurės rytuose.
Brokas (gamyba)

**Brokas** – produkcija (gali būti ne tik gaminiai, bet ir pusfabrikačiai ar detalės) kurios kokybė neatitinka iškeltų reikalavimų, standartų, kurios dėl defektų neleidžiama pateikti vartotojui.

Skiriamas pataisomas brokas, kurį pataisyti įmanoma bei apsimoka, ir nepataisomas brokas.

## Išnašos
Gražėniškių tvenkinys

**Gražėniškių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 17 km į šiaurės vakarus nuo Širvintų, 2,5 km į šiaurę nuo Gelvonų miestelio, paribyje su Ukmergės rajonu. Sudarytas užtvenkus bevardį upelį (Žuvintės intakas, Šventosios baseinas) 3,5 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis rytų-vakarų-pietvakarių kryptimi – 0,7 km, plotis – iki 0,25 km. Altitudė 100,7 m. Šiaurinis krantas aukštokas. Vakarinė tvenkinio pakrantė apaugusi mišku, kitose pakrantėse daugiausia plyti pievos. Šalia yra nebeturintis nuolatinių gyventojų Grežėniškių kaimas. Tvenkinio užtvanka eina kelias .

## Šaltiniai

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Širvintų tvenkinys

**Širvintų tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, Širvintų mieste ir rytiniame miesto pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Širvintos upę (Šventosios intakas) 86,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus – 4,68 km, plotis – iki 0,27 km. Altitudė 109,5 m. Krantai vietomis aukštoki. Tvenkinio pietrytinio galo kranto linija labai vingiuota, krantai užpelkėję.

Pietinėje pakrantėje įsikūrusi buvusio Paširvinčio dvaro sodyba. Šalia įsikūrę Kabaldos, Motiejūnų, Kriaunaitiškių kaimai. Šiaurinėje tvenkinio pakrantėje įsikūrusi kolektyvinių sodų bendrija, Kazliškių kaimas. Tvenkinio galą skersai kerta kelias .

Tvenkinys įrengtas 1972 m. 2002 m. pastatyta 180 kW galios mažoji hidroelektrinė. 2014 m. tvenkinys buvo nuleistas ir miesto teritorijoje esančio tvenkinio dalyje atlikti dugno valymo ir pakrančių tvarkymo darbai. Šiaurvakarinėje pakrantėje įrengta poilsio zona, šiaurinėje pakrantėje – paplūdimys.

## Šaltiniai

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Viesų I tvenkinys

**Viesų I tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 8 km į šiaurės vakarus nuo Širvintų, Senųjų Viesų kaime. Sudarytas užtvenkus Viesos upę (Širvintos intakas) 2,3 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,2 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 107,5 m. Krantai žemi. Tvenkinį supa kolektyvinių sodų bendrijos sklypai. Priešsroviui iškart telkšo Viesų II tvenkinys.

## Šaltiniai
Sabališkių tvenkinys

**Sabališkių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 18 km į vakarus nuo Širvintų. Sudarytas užtvenkus Kabarkštos upę (Širvintos intakas) 6,2 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,7 km, plotis – iki 0,14 km. Altitudė 97,8 m. Krantai aukštoki, daugiausia apaugę krūmais ir medžiais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Šalia įsikūręs Sabališkių kaimas. Žemiau užtvankos eina kelias .

Tvenkinys įrengtas 1976 m.

## Šaltiniai

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Othellos Athienou FC

**Othellos Athienou FC** () – Kipro futbolo klubas iš Atienu kaimo (Larnakos apygardoje).

## Istorija
Klubas įkurtas 1933 m. Buvo patekę į Pirmą divizioną, bet jame neįsitvirtino.

Klubo spalvos žalia ir balta. Namų rungtynes žaidžia savo klubo stadione Atienų kaime.

## Pasiekimai

## Sezonai

|}

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
Gustavas Feterauskas

**Gustavas Feterauskas** (1874 m. balandžio 25 d. Pilviškiuose – 1944 m. Vokietijoje) – Lietuvos visuomenės ir valstybės veikėjas.

## Biografija
Spėjama, kad studijavo ekonomiką ar tiksliuosius mokslus tuometinėje Rusijos imperijos sostinėje Sankt Peterburge. Aktyviai dalyvavo miesto lietuvių visuomeniniame gyvenime – vaidino Peterburgo lietuvių savitarpinės pašalpos draugijos pastatytuose spektakliuose, 1918 m. buvo išrinktas Petrapilio Lietuvių ir žemaičių labdaringosios draugijos pirmininku

Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui grįžo į Lietuvą. Vienas pirmųjų *Lietuvos gaisrininkų draugijos* vadovų. 1920–1927 m. buvo skiriamas *Centralinio statistikos biuro* direktoriumi, iki 1940 m. – *Statistikos tarybos* narys. Dalyvavo tarptautiniuose statistikų kongresuose 1923 m. Briuselyje ir 1925 m. Romoje. Vienas iš Valstybinės draudimo įstaigos „Lietuva“ kūrėjų, ilgametis jos vadovas. 1927–1930 m. Lietuvos universitete skaitė politinės aritmetikos kursą, 1930 m. dalyvavo draudimo matematikų tarptautiniame suvažiavime Stokholme. Spaudoje paskelbė straipsnių draudimo ir statistikos temomis.

## Įvertinimas
* Baltijos valstybių ugniagesių sąjungų žvaigždė 

## Šaltiniai
* *Lošikų būrelis*. Visuotinė lietuvių enciklopedija XIII – Vilnius: MELI, 2008 p. 616
* *Peterburgo lietuvių savitarpinės pašalpos draugija.* Visuotinė lietuvių enciklopedija XVIII – Vilnius: MELI, 2010 p. 75
* Stanislovas Algimantas Martišius. ''Tarpukario Lietuvos statistika ir jos kūrėjai''
* Vincas Ruzas. ''Recenzija knygai Vilius Kavaliauskas. „Už nuopelnus Lietuvai: 1918–1940 m. Lietuvos Respublikos ordinai ir medaliai“'' p. 335 
* [''Lietuvos draudimo rinkos dalyvių galerija''](http://www.dbr.lt/uploads/==Galerija_1sale(1).pdf) 
* ''Žymių kraštiečių sukakčių kalendorius 2014 m.'' // Vilkaviškio rajono viešoji biblioteka
Vileikiškių tvenkinys

**Vileikiškių tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 7 km į pietvakarius nuo Širvintų, Vileikiškių gyvenvietės rytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Išduko upelį (Apušės intakas, Širvintos baseinas) 2,4 km nuo jo žiočių. Tvenkinio ilgis iš pietų į šiaurę – 1,35 km, plotis – iki 0,34 km. Tvenkinys sudarytas iš 2 dalių. Pietinė dalis atskirta siauru pylimu, altitudė 103,6 m. Šiaurinės dalies altitudė – 102,9 m. Krantai aukštoki. Pietinė tvenkinio dalis užpelkėjusi, apaugusi krūmynais. Šiaurinę tvenkinio dalį supa pievos ir dirbami laukai. Šalia įsikūrę kaimai: Taučiuliai, Plotai, Padubė.

## Šaltiniai

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Viesų III tvenkinys

**Viesų III tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Širvintų rajone, 8,5 km į šiaurės vakarus nuo Širvintų, į šiaurę nuo Senųjų Viesų. Sudarytas užtvenkus Viesos upę (Širvintos intakas) 2,8 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės į pietus – 0,74 km, plotis – iki 0,22 km. Pietinėje išplatėjusioje dalyje yra 2 salos (0,25 ha ir 0,06 ha), tarpusavyje sujungtos tilteliu, o didesnioji sala sujungta tilteliu su pietiniu krantu. Altitudė 109,7 m. Krantai neaukšti, beveik ištisai apaugę medžiais ir krūmais. Tvenkinį supa Vytinės ir Trako miškai, pietinis krantas ribojasi su kolektyvinių sodų bendrijos sklypais. Priešsroviui iškart telkšo 0,11 ha tvenkinėlis, pasroviui iškart – Viesų II tvenkinys. Šiaurrytine pakrante nutiesta automagistralė .

## Šaltiniai
Julius Krohn

**Julius Leopoldas Frederikas Kronas** (, g. 1835 m. gegužės 19 d. Vyborge – m. 1888 m. rugpjūčio 28 d. Vyborgo įlankoje) – suomių poetas, vertėjas, tautosakininkas ir literatūros istorikas.

## Biografija
Studijavo suomių kalbą ir literatūrą, vėliau ir filosofiją Helsinkio universitete. 1862 m. apgynė daktaro disertacija tema *Suomių eilėraštis švedų valdymo laikotarpiu*. Tais pačiais metais Helsinkio universitete pradėjo dėstyti suomių kalbą ir literatūrą, 1885 m. jam suteiktas ekstraordinarinio profesoriaus vardas.

*Suonio* vardu kūrė eilėraščius, redagavo žurnalą „Suomen Kuvalehti. Į suomių kalbą vertė poeto Johano Liudviko Runebergo ir rašytojo Valterio Skoto kūrybą. Paskutinius dvidešimt savo gyvenimo metų skyrė suomių nacionalinio epo „Kalevala“ tyrinėjimams. Tuo metu Europoje vyravo iracionalus ir romantiškas požiūris į žodinę liaudies kūrybą. Julius Kronas pasiūlė naują lokalinį–istorinį folkloro tyrimo metodą, paremtą geografine kūrinio analize ir lyginimu su gretimų tautų liaudies kūryba. Ši metodą, vėliau pavadintą *Suomiška mokykla*, ištobulino jo sūnus Karlė Kronas.

J.Kronas atkreipė dėmesį į lietuvių ir suomių tautosakos paralelės: deivės Luonnotarė () ir Laima; taip pat saulės, ąžuolo, gegutės bei kt., abiejų tautų folklore panaudojamų objektų, panašumai. Tai paskelbė savo veikale *Suomių literatūros istorija* (Helsinkis, 1883–1885; į lietuvių kalbą išverstas skyrius *„Kalevalos“ temos Lietuvoje* ir išspausdintas knygoje *Lietuvių mitologija*, Vilnius: Mintis, 1995). Julius Kronas tyrinėjo ir kt. kaimyninių tautų tautosaką, galiausiai priėjo išvadą, kad *Kalevalo* epas nėra toks jau itin senas kaip buvo manyta – atskirų jo elementų ištakų reiktų ieškoti liaudies kūryboje Karelijoje, Ingrijoje ir Estijoje.

Buvo vedęs Emma Sofia Nyberg, su kuria sulaukė vaikų – būsimų žinomų asmenybių: tautosakininko Karlės (1863–1933), kompozitoriaus ir muzikologo Ilmario (1867–1960) bei rašytojos Anni Helmi (1871–1967). Su antrąja žmona Maria Wilhelmina Lindroos – būsimos estų–suomių rašytojos Aino (1878–1956).

Julius Kronas nuskendo Baltijos jūroje apvirtus jachtai.

## Bibliografija
* Kertomuksia Suomen historiasta, 4t. (1869–78)
* Suomalaisen virsikirjan historia (1880)
* Suomalaisen kirjallisuuden historia
** 1t. (1883–85)
** 2t. (1900–02)
** 3t. (1897)
* Kullervon runot (1882)
* Kalevalan esityöt 3t., su A.A. Borenius–Lähteenkorva (1891–95)

## Išnašos

 
## Literatūra
* Juha Pentikäinen. *Krohn, Julius Leopold Frederik.* (Enzyklopädie des Märchens, Bd. 8 (1996), 482–484 p.)
89-oji Oskarų teikimo ceremonija

**89-oji Oskarų teikimo ceremonija** įvyko 2017 m. vasario 26 d. „Dolby“ teatre Holivude. Ceremoniją vedė humoristas Jimmy Kimmel.

Daugiausiai nominacijų (14) gavo filmas Kalifornijos svajos.

## Išnašos
Borovkos tvenkinys

**Borovkos tvenkinys** arba **Bruknynės tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Švenčionių rajone, 3,5 km į pietus nuo Kaltanėnų. Sudarytas užtvenkus Šventelės-Dėmės upę (Žeimenos intakas) 2,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,44 km, plotis – iki 0,06 km. Altitudė 139,3 m. Pietinis krantas aukštokas, pakrantėje stūkso Veikūnų miškas. Šalia įsikūręs Borovkos viensėdis.

Tvenkinys įrengtas 1827 m., kai buvo pastatytas vandens malūnas, kurio pastatas ir įrengimai išlikę iki šių dienų. 2006 m. pastatyta 20 kW galios mažoji hidroelektrinė.

## Šaltiniai
Cirkliškio tvenkinys

**Cirkliškio tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Švenčionių rajone, 2 km į pietvakarius nuo Švenčionių, Cirkliškio gyvenvietės pietiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Sarios upę jos aukštupyje 33,1 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš šiaurės rytų į pietvakarius – 0,45 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 196,1 m. Krantai žemi, vietomis užpelkėję. Pietinėje pakrantėje stūkso Kunigiškės miškas, į šiaurę įsikūrusi buvusio Cirkliškio dvaro sodyba. Vakarinėje pakrantėje plyti dirbami laukai.

## Šaltiniai
Najobrara

**Najobrara** (, ponk. *Ní Ubthátha khe*, lako. *Wakpá Tȟáŋka*, paun. * Kíckatariʾ*) – upė Jungtinėse Amerikos Valstijose, Vajominge ir Nebraskoje; Misūrio dešinysis intakas. Prasideda Aukštosiose lygumose pietų Vajominge, Najobraros apygardoje. Teka į rytus Nebraskos žemėmis, pradžioje per Pušų kalnagūbrį, toliau – per Didžiąsias lygumas. Įteka į Misūrį ties Verdelo kaimu.

Didžiausi intakai – Gyvačių upė (dešinysis), Kija Paha (kairysis).

Upės vaga užtvenkta Boks Bjuto užtvanka (1946 m.). Najobrara prateka Agato fosilijų guolių nacionalinį monumentą, upės vidurupio ruožas paskelbtas gamtos draustiniu.

Najobraros žemupio slėnyje seniau gyveno indėnai ponkai.

## Šaltiniai
Hartas (upė)

**Hartas** ( – 'Širdies upė') – upė Jungtinėse Amerikos Valstijose, Šiaurės Dakotoje; Misūrio dešinysis intakas. Prasideda prerijose Bilingso apygardoje (Mažojo Misūrio nacionaliniuose tyruose). Teka daugiausia į rytus per Didžiąsias lygumas. Įteka į Misūrį ties Mandano miestu.

Didžiausias intakas – Žalioji upė.

Upė dvejose vietose patvenkta – Dikinsono užtvanka (sudarytas E. A. Patersono tvenkinys) ir Hart Bjuto užtvanka (sudarytas Tčidos tvenkinys).

Harto baseine gyveno indėnai mandanai.

## Šaltiniai
Karkažiškės tvenkinys

**Karkažiškės tvenkinys** – tvenkinys Lietuvoje, Švenčionių rajone, 4 km į pietus nuo Pabradės, Karkažiškės gyvenvietės rytiniame pakraštyje. Sudarytas užtvenkus Skerdiksnos upę (Žeimenos intakas) 5,5 km nuo jos žiočių. Tvenkinio ilgis iš rytų į vakarus – 0,72 km, plotis – iki 0,3 km. Altitudė 138 m. Krantai žemi, vietomis apaugę krūmynais. Aplinkui plyti pievos ir dirbami laukai. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Navasiolkų kaimas, pietinėje – Kločiūnų kaimas. Tvenkinio užtvanka nutiestas kelias .

Tvenkinys įrengtas 1976 m.

## Šaltiniai

* Tvenkinių katalogas. Aplinkos apsaugos ministerija. Kaunas, 1998
Juozapas Jaroševičius

**Juozapas Jaroševičius**,  (1793 m. Bielske – 1860 m. vasario 1 d. ten pat) – Lietuvos teisės ir kultūros istorikas, kraštotyrininkas.

## Biografija
Gimė ir augo teismo raštininko šeimoje. 1812 m. Balstogės gimnazijoje gavo brandos atestatą ir pradėjo studijuoti Vilniaus universitete. Po baigimo suteiktas civilinės ir baudžiamosios teisės magistro laipsnis (1815 m.). Mokytojavo Volynės gimnazijoje Kremenece, vėliau pertvarkytoje į licėjų.

1826 m. pakviestas dėstyti LDK ir Lenkijos karalystės teisę į Vilniaus universitetą, vėliau skaitė diplomatijos ir statistikos kursą. Pedagoginėje veikloje tęsė žinomo teisės autoriteto Igno Danilevičiaus kursą. 1828 m. suteiktas profesoriaus vardas. Kai po 1831 m. sukilimo Rusijos imperijos administracija šią aukštąją mokyklą uždarė, J.Jaroševičius kurį laiką dirbo *Laikinajame mokyklų komitete*. Išleistas į emiratūrą, grįžo gyventi į gimtąjį Bielską. Pastarajame mieste tęsė kraštotyros darbą, periodinėje spaudoje paskelbė straipsnius apie *Bielsko stačiatikių cerkves* (1845 m.), *Pilies Kalną* (1845 ir 1847 m.), *Haličo kunigaikščio Danieliaus karūnavimą* (1847 m.), *Gardino girios sienų reviziją* (1847 m.).

Visgi daugiausiai Juozapas Jaroševičius nuveikė Lietuvos teisės ir kultūros istorijos tyrimuose, pagrįstai įvardijamas kaip vienas iš šios srities pradininkų. Susipažinęs su Motiejaus Strijkovskio, Teodoro Narbuto, Nikolajaus Karamzino ir kitų istorikų veikalais bei išnagrinėjęs Lietuvos metriką ir kitus istorinius šaltinius, 1844–1845 m. paskelbė tritomį „Lietuvos civilizacinis paveikslas nuo seniausių laikų iki XVIII amžiaus". Šis veikalas turėjo didžiulę įtaką lietuvių tautiniam atbudimui. 

Svarbūs ir kiti J.Jaroševičiaus darbai apie Vilniaus universiteto vaidmenį Lietuvos kultūroje, pagonybę. Nemažai straipsnių LDK istorijos tematika mokslininkas paskelbė periodiniuose leidiniuose  „Biblioteka Warszawska", „Biruta", „Dziennik Warszawski", „Znicz", „Athenaeum" ir „Tygodnik Petersburski".

## Bibliografija (pasirinktinai)
* Zarysy z czasów pogańskich Litwy
* O Herulach pobratymcach Litwinów
* Obraz Litwy pod względem jéj cywilizacyi, od czasów najdawniejszych do końca wieku XVIII

## Šaltiniai
* ''Jaroševičius, Juzefas'' // Mokslas senajame Vilniaus universitete
* Zenonas Ivinskis. ''Ikišioliniai lietuvių kultūros istorijos tyrinėjimai'' // Aidai
Dryžuotoji mangusta

**Dryžuotoji mangusta** (*Mungos mungo*) – mangustinių (*Herpestidae*) šeimos gyvūnas, gyvenantis centrinėje ir rytinėje Afrikoje. Buveinė – savanos, miškai, pievos.

## Fizinės savybės
Dryžuotosios mangustos galva didelė, mažos ausys, trumpos, raumeningos galūnės ir ilga uodega, kurios ilgis siekia tiek pat, kiek ir likęs kūnas. Drėgnų sričių gyvūnai yra didesni ir tamsesni nei sausų. Apatinė kūno dalis yra aukštesnė ir apvalesnė už krūtinę. Grubus kailis yra pilkšvai rudos ir juodos spalvos, o gale yra keletas tamsiai rudų ir juodų horizontalių juostų.

Suaugęs gyvūnas gali siekti nuo 30 iki 45 cm ilgio ir sverti nuo 1,5 iki 2,25 kg. Uodega yra nuo 15 iki 30 cm ilgio.

## Maistas
Mitybos racioną daugiausiai sudaro vabalai, dviporiakojai, termitai, maži ropliai, paukščiai, skruzdėlės, žiogai, vikšrai. Kartais paragauja ir varlių, driežų, gyvačių.
Augalų genų bankas

**Augalų genų bankas** (**AGB**) – Lietuvos Respublikos aplinkos ministerijos administruojama biudžetinė įstaiga, kurios paskirtis įgyvendinti gamtos išteklių naudojimo politiką, koordinuoti augalų nacionalinių genetinių išteklių išsaugojimo ir tyrimo darbus ir saugoti augalų genetinę medžiagą. Buveinės adresas – Stoties g. 2, Akademija, LT-58343 Kėdainių rajonas. Po reorganizacijos perduotas valdyti Valstybinei miškų tarnybai, prijungtas prie miško genetinių išteklių skyriaus.

## Sėklų saugojimas
1997 m. Šiaurės šalių genų bankas suteikė finansinę paramą ir Nacionaliniame augalų genetinių išteklių koordinaciniame centre, Lietuvos žemdirbystės institute buvo įkurta ilgalaikė sėklų saugojimo saugykla. Nuo 2004 m. saugykla priklauso Augalų genų bankui. Sėklos į Augalų genų banką priimamos kiekvienais metais, vieną kartą per metus. Remiantis AGB nuostatomis sėklos turi būti išvalytos, neligotos, nepažeistos kenkėjų bei ne mažesnio kaip 75 % daigumo.

2017 m. saugykloje laikyta 3318 pavyzdžių iš 201 augalų rūšių.

## Šaltiniai