open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Jacopo Pirona

**Jakopas Pirona** (, 1789 m. lapkričio 22 d. Dinjanas, Friulis – 1870 m. sausio 4 d. Udinė, Friulis) – friulų abatas, rašytojas ir kalbininkas. Jis yra pirmojo friulų kalbos žodyno, kuriame vartojama suvienodinta rašyba, autorius.

## Biografija
Gimė kilmingoje friulų šeimoje, žinios apie šią šeimą siekia 1400 m. Po studijų Udinės seminarijoje tapo abatu. Jis buvo svarbiausia friulų kultūros figūra nuo XIX a. antrojo dešimtmečio iki šeštojo dešimtmečio pabaigos, ėjo įvairias pareigas: buvo Udinės ir vietos muziejų, gimnazijos (kurioje dėstė) direktorius, Udinės skaitymo kabineto draugijoje buvo provincijos spaudinių cenzorius ir Udinės akademijos prezidentas. Be to, jo vaidmuo buvo lemiamas kuriant ir plėtojant Udinės miesto biblioteką, kurios bibliotekininku jis dirbo 1866–1868 m.

Jis ne tik gilinosi į lotynų kalbą ir buvo friulistas (tyrė friulų kalbą, kultūrą, tautosaką), bet ir rašė italų ir lotynų kalbomis. Žinomiausias jo darbas yra „Friulų kalbos žodynas“, dažnai laikomas pirmuoju friulų kalbos žodynu, jis parašytas bendradarbiaujant su sūnėnu Džuliju Andrėja (Giulio Andrea) ir išleistas po mirties, 1871 m., Venecijoje. Tas pats sūnėnas kartu su Erkole Karlečiu ir Džovaniu Batista Kornjaliu išleido „Il nuovo Pirona“ (Udine, A. Bosetti, 1935); abu žodynus kelis kartus iš naujo leido Friulų filologijos draugija.

Palaidotas monumentaliose Udinės kapinėse kartu su kitais garsiais Friulio žmonėmis.

## Išnašos

## Bibliografija
* J. Pironos bibliografija
Giovanni Frau

**Džovanis Frau** (, 1940 m. vasario 22 d. Rijeka, dab. Kroatija) – Italijos kalbininkas ir akademikas.

## Biografija
Padujos universitete baigė literatūros ir filosofijos studijas (1964), dėstė tame pačiame, o vėliau Udinės universitete, kur skaitė kalbotyros ir romanų filologijos paskaitas. Jis yra įvairių kultūrinių, istorinių ir kalbinių organizacijų narys. Bendradarbiauja su įvairiais nacionaliniais ir tarptautiniais periodiniais leidiniais, buvo friulų žurnalo „Ce fastu?“, Friulų filologijos draugijos direktorius.

Dž. Frau daugiausia dėmesio skiria retoromanų kalboms ir ypač friulų kalbai.

## Išnašos

## Bibliografija
* Dž. Frau bibliografija
Karl von Czoernig-Czernhausen

**Karlas Čėrnigas**, nuo 1852 m. baronas **Karlas fon Čėrnigas-Černhauzenas**, arba baronas **Karlas fon Čėrnigas** (, 1804 m. gegužės 5 d. Černhauzenas, Bohemija – 1889 m. spalio 5 d. Goricija, Italijos karalystė) – Austrijos valstybės tarnautojas ir statistikas.

## Biografija
Jis buvo Černhauzeno burggrafo Karlo Čėrnigo sūnus. Karlas fon Čėrnigas-Černhauzenas įnešė ypač reikšmingą indėlį į laivybą Dunojumi ir geležinkelių transportą, iki 1865 m. buvo Statistikos administracinės komisijos pirmininku, o nuo 1852–1863 m. vadovavo Centrinei architektūros paminklų tyrimo ir išsaugojimo komisijai. Nuo 1848 m.rugpjūčio 31 d. iki 1849 m. gegužės 7 d. buvo Frankfurto nacionalinės asamblėjos (parlamento grupė: Café Milani) narys. Sudarė išsamų „Austrijos monarchijos etnografinį žemėlapį“, parašė veikalą „Austrijos monarchijos etnografija“. 1852 m. K. Čėrnigas buvo paaukštintas į baronus ir prie pavardės buvo pridėtas Černhauzeno titulas. Karlas fon Čėrnigas-Černhauzemas yra urvų tyrėjo Valterio fon Čėrnigo-Černhauzeno senelis. Karlas fon Čėrnigas-Černhauzenas buvo trijų miestų: Reichenbergo, Frydlando ir Goricijos – garbės pilietis.

## Išnašos

## Bibliografija
* K. fon Čėrnigo-Černhauzeno bibliografija
Paola Benincà

**Paola Beninka** (, g. 1942 m.) – Italijos kalbininkė.

## Biografija
Paola Beninka yra Padujos universiteto profesorė emeritė, prieš tai profesoriaus pareigas ėjo Milano universitete ir dirbo tyrėja Padujos Nacionalinės tyrimų tarybos Italų dialektologijos centre. P. Beninko moksliniai interesai aprėpia romanų kalbų sinchroninę ir diachroninę sintaksę bei morfologiją, taip pat kalbotyros istoriją. Skyrė daug dėmesio friulų ir venetų kalbų tyrimams. Vieniems iš paskutinių jos darbų priklauso „Grammatica dell’Italiano Antico“ skyriai (redagavo G. Salvi ir L. Renzi, 2010) ir straipsnių rinkinys „Mapping the Left Periphery: The Cartography of Syntactic Structures“, t. 5, kurį ji redagavo su Nicola Munaro (OUP 2010). P. Beninka koordinavo prijungtinės () duomenų bazės ASIt („Italų tarmių sintaksės atlasas“) darbą.

## Išnašos

## Bibliografija
* P. Beninkos bibliografija
Sabine Heinemann

**Zabinė Heineman** (, g. 1971 m. Menchengladbachas, Vakarų Vokietija) – Vokietijos romanų kalbų profesorė, nuo 2008 m. Graco universitete vadovauja Prancūzų ir italų kalbotyros katedrai.

## Biografija
Z. Heineman pradžioje Tiubingene studijavo biologiją, bet nuo 1992 m. Miuncheno universitete ėmė mokytis italų filologijos, vokiečių kalbotyros ir komunikacijos. Apgynus daktaro laipsnį 1996–1999 m. Italijos vyriausybė ir DAAD jai skyrė daktaro stipendiją. 2002 m. tyrimų tikslams išvyko į Udinės universitetą. 1998–2008 m. Regensburgo universitete dirbo Marijos Zėlig ir Ingridos Noiman-Holcšū asistente. Be to, daugybę metų ėjo studentų, Regensburgo universitete studijuojančių romanistiką, mokslinio vadovo pareigas ir atstovavo moterims savo fakultete.

Daugiausia tiria morfologijos nereguliarius atvejus, prisideda prie atskirų romanų kalbų norminimo, be kitų sričių, tyrė friulų kalbą.

## Išnašos

## Bibliografija
* Z. Heineman bibliografija
Kauno apskritis (1565–1795)

**Kauno apskritis** () – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės administracinis-teritorinis vienetas, Vilniaus vaivadijos dalis. Centras – Kaunas.

## Geografija

Lietuvos Metrika Kauno pavieto teritoriją aprašo taip: „To pavieto siena: iš vienos pusės Nevėžio upe iki Upytės sienos; iš kitos pusės iki Vilkmergės sienos, prijungiant Kulvą ir Žeimius; iš trečios pusės prijungiant Vaiguvą ir po kairę Uogintus, palei Žiežmarių sieną; iš ketvirtos pusės į viršų Nemunu, prijungiant Barboriškes, iki jo karališkosios didenybės girios, iki Žemaitijos sienos“. Kauno miestas, turėjęs Magdeburgo teises, apskričiai nepriklausė. Minima, kad su Kauno apskritimi ribojosi:
* Raseinių apskritis,
* Trakų apskritis,
* Vilkmergės apskritis.

Tuometinė Kauno apskritis apėmė daugiausia teritorijas į pietvakarius nuo Nemuno: dalį dabartinio Kauno rajono, taip pat Vilkaviškio, Prienų, Marijampolės rajonų savivaldybes.

## Istorija

Kauno apskritis formavosi lietuvių gentinės Neries žemės, buvusios Neries žemupyje ir Nemuno vidurupyje, teritorijoje. Sukūrus Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę pradėti formuoti administraciniai vienetai. Nuo 1398 m. Kauno pilyje reziduodavo seniūnai, ir Kauno seniūnija tapo vėlesnės apskrities pirmtake. 

Tačiau tikroji apskritis suformuota 1564–1566 m. administracinės ir teismų reformos metu. Jos metu LDK teritorija buvo suskirstyta į pavietus (apskritis), kurios priskirtos vaivadijoms. Kauno pavietas buvo priskirtas Trakų vaivadijai (priklausė iki 1795 m.) ir įgavo aiškiai apibrėžtas ribas.

Vykstant ATR padalinimams, buvo pradėtos administracinės reformos. 1791 m. iš 20 pietinių apskrities parapijų buvo sudaryta nauja Prienų apskritis. Tačiau 1795 m. ATR teritoriją užėmus Rusijos imperijai, Kauno pavietas buvo panaikintas. Didžioji apskrities dalis atiteko Prūsijos karalystei (priskirtos Balstogės departamentui). Iš šiauriausios apskrities dalies su Kauno miestu ir prijungtų teritorijų šiauriau Nemuno suformuotas Kauno ujezdas.

## Administracinis suskirstymas

Smulkesni apskrities vienetai buvo valsčiai. Sukūrimo metu apskričiai priklausė Kauno, Karmėlavos, Prienų, Darsūniškio, Birštono, Punios, Rumšiškių, Stakliškių ir kiti valsčiai.

Buvo tokios seniūnijos:
* Darsūniškio seniūnija,
* Prienų seniūnija,
* Vilkaviškio seniūnija,
* Vištyčio seniūnija ir kt.

## Literatūra
* 
* 
* 

## Šaltiniai
Federico Vicario

**Federikas Vikarijas** (, g. 1965 m.) – Italijos kalbininkas.

## Biografija
Federikas Vikarijas Padujos universitete baigė kalbotyrą, Pavijos universitete apgynė kalbotyros daktaro laipsnį, dėsto Udinės universitete. Turi balkanologo išsilavinimą, gilinasi į romanistiką ir bendrąją kalbotyrą, jį ypač domina friulų ir ladynų kalbos. Vadovauja friulų kalbos istorinio žodyno projektui, kurį vysto Udinės universiteto Filologijos katedra. Publikavo daug darbų friulų kalbos temomis. Jis yra atsakingas už senųjų friuliškų dokumentų tyrimą ir leidybą, šie dokumentai saugomi Udinės miesto bibliotekoje.

## Išnašos

## Bibliografija
* F. Vikarijo bibliografija
Franco Finco

**Frankas Finkas** (, g. 1966 m. lapkričio 5 d.) – Italijos kalbininkas, kalbotyros profesorius.

## Biografija
Baigė kalbotyrą Udinės universiteto Užsienio kalbų ir literatūros fakultete, diplominis darbas buvo apie slovėnų ir friulų kalbinius kontaktus Friulio vietovardžių atžvilgiu. 2005 m. Udinės universitete apgynė daktaro laipsnį ladynų kalbos ir daugiakalbystės srityje. 2005–2012 m. Udinės universitete ėjo mokslo darbuotojo pareigas ir dėstė. Nuo 2012 m. Rijekos universitete, Kroatijoje eina italų kalbotyros profesoriaus pareigas. 2014 m. jam suteikta antrojo lygio nacionalinė mokslinė italų kalbotyros ir filologijos profesoriaus kvalifikacija. Nuo 2014 m. Austrijos Karintijos Aukštosios pedagogikos mokyklos Daugiakalbystės ir tarpkultūrinio ugdymo institute () Klagenfurte ėjo kalbotyros ir kalbinio ugdymo profesoriaus pareigas. F. Finkas yra parašęs tris monografijų tomus ir daugiau kaip 90 straipsnių, redagavo 5 įvairius konferencijų tomus bei konferencijų medžiagą. F. Finkas yra daugybės draugijų ir kitokių organizacijų narys.

## Išnašos

## Bibliografija
* F. Finko bibliografija
Chalopeničai

**Chalòpeničai**  (; arba ***Cholopeničiai***, ) – miesto tipo gyvenvietė šiaurės rytinėje Baltarusijoje, Minsko srityje, 27 km į šiaurę nuo Krupkų.

## Istorija

Po I ATR padalijimo kurį laiką buvo Vitebsko vaivadijos ir Oršos apskrities administracinis centras, jame rinkdavosi vaivadijos seimai. XIX a. 2-ojoje pusėje buvo 1500 gyventojų, buvo miestelis, Barysavo apskrities Chalopeničų valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Žemaitijos vaivadija

:: *Žemaitijos vaivadija kartais buvo vadinama ir [[Žemaitijos seniūnija]]*.

**Žemaitijos vaivadija** – trumpalaikis ATR administracinis-teritorinis vienetas, gyvavęs 1793 m. Centras – Raseiniai.

## Istorija

Apskritis sudaryta Gardino seimo metu 1793 m. lapkričio 23 d., tačiau prasidėjęs 1794 m. sukilimas neleido vaivadijai pilnai įsigalioti.

## Administracinis suskirstymas

Vaivadijai priskirti 3 regionai:
* Raseinių žemė,
* Šiaulių žemė,
* Telšių žemė.

## Šaltiniai
Pikelių kapinių koplyčia

**Pikelių kapinių koplyčia** – katalikų koplyčia Mažeikių rajone, Židikų seniūnijoje, Pikelių miestelyje, 0,5 km į šiaurę nuo kelio , apie 1 km nuo Lietuvos ir Latvijos sienos. Koplyčia stovi Pikelių Švč. Trejybės parapijoje, veikiančiose kapinėse, kalnelyje prie tako, vedančio nuo mūrinių kapinių vartų. Koplyčia suremontuota, yra vertinga ir turi išliekamąją vertę, kaip paveldo objektas, įtrauktas į 2017 m. patvirtintą Mažeikių rajono lankytinų vietų sąrašą.

Istoriko Povilo Šverebo pastebėjimu, koplyčioje išlikę jos fundatorių herbai, o XVIII a. antroje pusėje pastatytas altorius – reikšmingas sakralinis kūrinys.

2019 m. pradėtas koplyčios remontas. Pakeistos stogo sijos ir uždėta nauja danga, pakeistos durys, langai, sienos apkaltos dailylentėmis. Nuardžius stogą, rasta sudėtų laidotuvių vainikų, geležinių kryžių, antkapių detalių ir kitų vertybių. Jos perduotos saugojimui į Mažeikių muziejų. Sumanius restauruoti stogo kryžius, paaiškėjo, kad jie smarkiai surūdiję, prastos būklės. Ant stogo buvo įtaisyti tautodailininko, kalvio Virgilijaus Mikuckio nukalti kryžiai (kopijos), o senieji perduoti į muziejų. 2021 m. buvo remontuojamas koplyčios vidus: perklojamos grindys, atnaujinamas puošnus, koplyčios lubas remiantis altorius, sieninė tapyba.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Mažeikių rajono sakralas. Pikelių kapinės p. 386
*
Stephen Maguire

**Stivenas Magvairas** (g. 1981 m. kovo 13 d.) – Škotijos profesionalus snukerio žaidėjas, 7 reitinginių titulų laimėtojas. Nuo karjeros pradžios 1998 m. jis yra laimėjęs 6 reitinginius turnyrus, įskaitant 2004 m. Britanijos čempionatą.

Daug metų figūruoja geriausių planetos žaidėjų Top 16. Magvairas - serijinis žaidėjas, šiuo metu turintis virš 500 šimtinių serijų ir 3 maksimalius breikus.

Daugkartinis pasaulio čempionas ir snukerio legenda Ronnie O'Sullivan yra pasakęs: "Magvairas bus geriausias pasaulyje".

2019 m. laimėjo pasaulio 6 raudonų kamuoliukų čempionatą, finale įveikdamas savo tautietį Džoną Higinsą.

2025 m. liepą Magvairas pripažintas geriausiu mėnesio snukerio žaidėju.

## Asmeninis gyvenimas

Magvairas yra vedęs, turi 3 vaikus. Dėl alergijos jis negali ryšėti kaklaraiščio.

2009 m. jis buvo apklaustas policijos dėl galimų lažybų snukerio rungtynėse, bet neradus įrodymų paleistas.

## Išnašos
Piatek

**Piatek** – išnykusi gyvenvietė dabartinėje Šiaulių rajono savivaldybėje, tarp Kurtuvėnų ir Kuršėnų. Tiksliai identifikuoti šios gyvenvietės kol kas dar nepavyko. Informaciniuose geografinių vietų žinynuose ir kituose šaltiniuose dominančios informacijos taip pat nerasta. Nėra užuominų apie bent panašiai skambančios gyvenvietės vardą ir Lietuvos inventorių aprašymuose.

## Geografija

Viduramžių LDK žemėlapiuose *Piatek* lokalizuotas į rytus nuo Ventos upės ir į pietvakarius nuo Šiaulių, beveik vienodu atstumu nuo Kuršėnų ir Šaukėnų, arčiau Kurtuvėnų, pažymėtas kaimo – bajoro dvaro ženklu (*pagus cum domo nobilis*).

## Etimologija

Vietovardžio kilmė gali būti siejama su šioje gyvenvietėje galiojusia penktadienine turgaus teise – apie tai byloja vienareikšmiška vietovardžio etimologija ( – „penktadienis“). Tačiau remiantis istorikų žiniomis, nėra jokių duomenų apie rašytiniuose šaltiniuose fiksuojamą gyvenvietę „Penktadienio“ vardu. Pastebėtina, kad tokia miestelio pavadinimo kilmė gana logiška – pavyzdžiui, panašiai sudaryti vietovardžiai Pandėlys, Seredžius, Subačius.

## Istorija

LDK žemėlapiuose *Piatek* aptinkamas nuo 1613 m. Vėliau jis randamas 1648 m., 1675 m., 1706 m., 1739 m. 1794 m.

## Šaltiniai
Uzwieda

**Uzwieda** (arba ***Uschwend***) – išnykusi viduramžių gyvenvietė Akmenės rajono savivaldybėje, dešiniajame Virvyčios krante, į pietus nuo Viekšnių ir į šiaurę nuo Tryškių, ties dabartinių Akmenės ir Mažeikių rajonų riba. Kartais painiojama su Užvenčiu, tačiau ši gyvenvietė žymima labiau į šiaurę nuo Užvenčio. Be to, kai kuriuose žemėlapiuose buvo pažymimas ir Užventis (piečiau), ir Uzwieda (labiau į šiaurę).

## Istorija

Gyvenvietė žymima XVIII a. LDK ir Žemaitijos žemėlapiuose, vėliau nebeaptinkama. *Uzwieda* aptinkama 1706 m. F. de Vito Livonijos ir Kuršo žemėlapyje, 1794 m. T. Kičino Lenkijos žemėlapyje, 1796 m. Prūsijos, Rusijos ir Austrijos monarchijų ribų žemėlapyje, 1799 m. V. Fadeno Lenkijos žemėlapyje.

## Šaltiniai
Ušačai

**Ušãčai**  (; arba ***Ušačiai***, ) – miestelis šiaurės Baltarusijoje, Vitebsko srityje, 110 km į vakarus nuo Vitebsko, prie Ušačos upės. Ušačų rajono centras.

## Istorija

Po I ATR padalijimo kurį laiką buvo Polocko vaivadijos administracinis centras, jame rinkdavo vaivadijos seimai. XIX a. buvo miestelis ir dvaras, Lepelio apskrities Ušačų valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Gegužinė (Dotnuva)

**Gegužinė** – išnykusi gyvenvietė dabartinėje Kėdainių rajono savivaldybėje, netoli Dotnuvos. Kol kas jos nėra pavykę identifikuoti su dabartine vietove. Informaciniuose geografinių vietų žinynuose ir kituose šaltiniuose dominančios informacijos taip pat nerasta. Nėra užuominų apie bent panašiai skambančios gyvenvietės vardą ir Lietuvos inventorių aprašymuose.

## Geografija

Viduramžių LDK žemėlapiuose gyvenvietė lokalizuota kiek nutolusi nuo Nevėžio dešiniojo kranto, į šiaurę nuo Kėdainių ir į rytus nuo Krakių. A. Miškinio ir A. Baliulio manymu, tai esanti Gegužinė; tą pačią versiją siūlo ir S. Alexandrowiczius. Tačiau nėra aišku, apie kurią šiuo vardu vadinamą gyvenvietę kalbama – viena Gegužinė yra kiek į šiaurę nuo Panevėžio, antroji įsikūrusi kairiajame Neries krante.

G. Błaszczykas siūlo šį vietovardį tapatinti su Gaižuva, kurios pirmieji paminėjimai siekia XIII a. Kryžiuočių karo kelių aprašymuose minimas Gaižuvos kraštas (*lant Geysow*). I. Sprogis akcentuoja buvus Gaižuvos valsčių, XVI a. priklausiusį Vilkijos pavietui. Visai tikėtina, kad ši vietovė turėjo būti gerai žinoma ir buvo aktualu ją pažymėti, juolab, kad Gaižuva priklausė Žemaitijos seniūnijai.

## Istorija

Gegužinės miestelis (*Giegzyn*) prie Kėdainių LDK žemėlapiuose žymimas nuo 1613 m. Vėliau jis randamas 1648 m., 1675 m., 1739 m. žemėlapiuose.

## Šaltiniai
Nogatos meteoritas

**Nogatos meteoritas** – meteorito (L6 chondrito) fragmentas, rastas Japonijoje, Fukuokos prefektūroje.

Manoma, kad tai seniausias išlikęs meteorito fragmentas, kurį galima susieti su paliudytu meteorito kritimu. Pasakojama, kad krintantį meteoritą pastebėjo mažas berniukas. Jis kitus žmones atvedė į įvykio vietą. Buvo pripažinta, kad objektas nukritęs iš dangaus.

Meteorito fragmentą išanalizavo ir apibūdino Masako Šima iš Tokijo nacionalinio mokslų muziejaus. 1979 m. Meteoritų draugijos nomenklatūros komitetas pritarė, kad šis meteoritas būtų pavadintas Nogatos vardu. 1983 m. M. Šima paskelbė išsamią ataskaitą apie meteorito fragmento cheminę sandarą.

Meteoritas saugomas Nogatos šintoistų šventovėje.

## Išnašos
Verbūnų koplyčia

**Verbūnų koplyčia**, dar vadinama *koplytėle* – viena mažiausių Šiaulių rajone esančių šventovių, kuri stovi Verbūnų kaimo (Kužių sen.) senosiose kapinėse, 0,5 km į pietryčius nuo kelio . Ji verbūniečių laikoma antruoju Kryžių kalnu, tik atsiradusiu anksčiau už pastarąjį. Mūrinė koplytėlė pastatyta pokaryje, supuvus senajai, medinei. Garsėja tradiciniais Šv. Onos atlaidais.

Senųjų kapinių kalnelis yra registrinis objektas, kuriame rasta griautinių mirusiųjų kapų su įkapėmis. Kapinynas buvo kiek apardytas statant mūrinę koplytėlę. Šalia pastatyta kryžių.

## Istorija

Pasakojama, kad piemenims beganant karves, šioje vietoje apsireiškusi Marija. Todėl žmonės tikėjo čia esant šventa vieta. Pasak senųjų kaimo gyventojų, žmonės labai mėgo šią koplytėlę. Jos viduje buvo altorėlis, kabojo šventųjų paveikslų, o centre stovėjo Šv. Marijos ir Šv. Juozapo skulptūrėlės. Prie koplytėlės vykdavo Šv. Onos atlaidai, į kuriuos suvažiuodavo žmonės iš visos Lietuvos. Koplytėlė ir jos aplinka buvo išpuošiama gėlėmis, o žmonės keliais eidavo aplink ją kaip ir Šiluvoje. Žmonės atveždavo čia ir statydavo kryžius, prašydavo sveikatos, santarvės ir kitų malonių.

Pokario metais senoji koplytėlė supuvo, suiro. 1957 m. Verbūnų gyventojos Juzefos Kazlauskienės pastangomis buvo suorganizuota gyventojų talka ir bendromis jėgomis pastatyta mūrinė koplytėlė. Sovietiniais laikais ji buvo mažai naudojama, laikui bėgant apžėlė ir apgriuvo. 2000 m. atnaujinta, viduje pakabintas verbūnietės N. Aukščionienės tapytas šv. Marijos paveikslas. Atgaivintas didžiausias metų  renginys „Šv. Onos atlaidai – Verbūnų kaimo šventė“. Šventės metu prie koplytėlės aukojamos šv. Mišios, kurias papildo sportinės varžybos, koncertai, gegužinė, dalyvauja meno mėgėjų ir profesionalų kolektyvai iš Šiaulių ir kitų  rajonų.

## Šaltiniai
Sačilė

**Sačilė** (, , ) – miestas ir komuna Pordenonės provincijoje, Friulyje-Venecijoje Džulijoje, šiaurės rytų Italijoje. Dėl daugybės Venecijos respublikos didikams prie Livencos upės pastatytų dvarų Sačilė žinoma kaip „Venecijos sodas“.

Pirmosios žinios apie vietovę, kurioje dabar yra Sačilė, siekia VII a., tuo metu čia prie tilto įvyko mūšis. Tikėtina, kad tada pačios Sačilės dar nebuvo, taigi manoma, jog Sačilė buvo įkurta VIII a. kaip forpostas (priešakinis gynybinis įtvirtinimas) prie dirbtinės salos, atsiradusios kasant Livencos upę. Šią dirbtinę salą vadino „maišu“ (*sacco*), joje kūrėsi gyvenvietė ir nuo žodžio *sacco* kilo gyvenvietės pavadinimas Sačilė. Šioje vietoje langobardai įkūrė tvirtovę ir gyvenvietę dėl to, kad tai buvo svarbus kelio iš Čividale del Friulio į langobardų valstybės sostinę Paviją punktas, esantis prie tilto per Livencos upę.

Sačilėje nuo XIV a. iki 1957 m. buvo gaminamos plytos. Šiandien pagrindinė ūkinė veikla yra administravimo ir paslaugų sritys, nors čia taip pat įsikūrusi įžymi fortepijonų gamintojų „Fazioli Pianoforti SpA“ kompanija. Mieste yra trys teatrai.

Sačilėje gyvena 19 842 žmonės (2020 m. gruodžio 31 d. duomenys). Miesto ir komunos globėjas – šv. Mikalojus, jo diena švenčiama gruodžio 6–ąją.

## Galerija

Vaizdas:Sacile-Livenza2.jpg|Senamiesčio vaizdas nuo Livencos
Vaizdas:Sacile's main church.jpg|Sačilės parapinės bažnyčios vidaus tapyba
Vaizdas:Sacile-San Liberale church.JPG|Šv. Liberalio bažnyčia
Vaizdas:Sacile-italy-In loving memory.jpg|Paminklas kariams
Vaizdas:Sacile-Livenza spring sunset.jpg|Tiltelis į senamiestį



## Išnašos
Thomas Kitchin

**Tomas Kičinas** (; gimė 1718 m. Sadarke – mirė 1784 m. Sent Olbanse) – Anglijos kartografas.

## Biografija

Mokėsi pas Velso kartografą Emanuel Bowen. 1773 m. tapo karaliaus hidrografu.

## Žemėlapiai

Žemėlapius pradėjo leisti nuo 1746 m., pirmiausia Škotijos ir Anglijos. 1778 m. išleido Vest Indijos žemėlapį. Po jo mirties 1797 m. išleistas pasaulio atlasas „Kitchin's General Atlas, describing the Whole Universe: being a complete collection of the most approved maps extant; corrected with the greatest care, and augmented from the last edition of D'Anville and Robert with many improvements by other eminent geographers, engraved on Sixty-Two plates, comprising Thirty Seven maps“, kuriame Lenkijos ir Vokietijos žemėlapiuose buvo atvaizduota ir Lietuva. Pastarąjį išleido Louis Stanislaw d'Arcy Delarochette, su kuriuo T. Kičinas bendradarbiavo.


Thomas Kitchin. Composite Europe. 1787.jpg | Europos žemėlapis, 1787 m.
BalticCorp.jpg | Dalis Šiaurės šalių žemėlapio, 1790 m.
1794 Laurie and Whittle Map of Poland and Lithuania after Second Partition - Geographicus - Poland-lauriewhittle-1794.jpg | Naujasis Lenkijos karalystės žemėlapis, 1794 m.
1794 Delarochette Wall Map of the Empire of Germany - Geographicus - Germany-delarochette-1794.jpg | Vokietijos imperijos žemėlapis, 1794 m.


## Šaltiniai

* T. Kičino žemėlapiai (Geographicus.com)
1796 m. Prūsijos, Rusijos ir Austrijos monarchijų ribų žemėlapis

**Prūsijos, Rusijos ir Austrijos monarchijų ribų žemėlapis** () – žemėlapių rinkinys, kurį sudarė ir Berlyne išleido vokietis Daniel Friedrich Sotzmann (1754–1840). Žemėlapių formatas 39×48 colių.

## Aprašymas

Žemėlapis sudarytas 1775 m. po pirmojo ATR padalijimo, tačiau išleistas tik 1796 m. Tuo metu D. F. Sotzmann buvo Prūsijos karališkosios mokslų akademijos oficialusis geografas. Tai vienas geriausių ir tiksliausių savo laikmečio ATR žemėlapių rinkinys.

## Šaltiniai
Adomas Mendziblockis

**Adomas Mendziblockis** (, 1885 m. balandžio 4 d. Griškonys, 4 km nuo Butrimonių, Alytaus apskritis, Lietuva – 1956 m. rugpjūčio 25 d. Gdanskas, Lenkija) – žymus tarpukario Vilniaus tapytojas.

## Biografija

Adomas Mendziblockis gimė 1885 m. balandžio 4 d. Griškonių dvare, stovėjusiame Griškonių kaime, Butrimonių parapijoje bajorų Jono Mendziblockio ir 1863 m. sukilimo dalyvės Valerijos Bartuševičiūtės Mendziblockos šeimoje. Be Adomo šeimoje augo keturi vaikai: Vaitiekus, Samuelis, Sigizmundas, Izidorius ir duktė Eugenija, dar vienas Mendziblockių vaikas mirė vaikystėje. Adomo Mendziblockio senelis iš motinos pusės Adomas Bartuševičius buvo vienas Birštono kurorto įkūrėjų.

Apie 1899 m. Adomas Mendziblockis mokėsi Vilniaus piešimo mokykloje. Šią mokyklą buvo baigęs jo motinos pusbrolis Jurgis Jodkovskis.

1908–1913 m. Adomas Mendziblockis studijavo Krokuvos dailės akademijoje pas tapytojus Teodorą Aksentovičių ir Leoną Vykzolkovskį. Besimokantį Krokuvoje Adomą Mendziblockį 1909 m. ištiko motinos mirtis. Krokuvos dailės akademiją A.Mendziblockis baigė 1913 m. gaudamas aukso medalį už puikius pasiekimus studijų metu. Prasidėjus I pasauliniam karui A.Mendziblockis išvyko į Tbilisį, kur tęsė studijas vietinėje Dailės akademijoje. Apie 1917 m. A.Mendziblockis išvyko į Konstantinopolį, kur taip pat studijavo tapybos techniką.

1919 m. jis persikėlė gyventi į Varšuvą. 1922 m. grįžo gyventi į Vilnių, kur kūrė ir dirbo piešimo mokytoju. 1924–1936 m. A.Mendziblockis dirbo braižytoju Stepono Batoro universitete, Aprašomosios anatomijos katedroje, kuriai vadovavo prof. Michaelis Reicheris.

Vilniuje Adomas Mendziblockis priklausė Vilniaus dailininkų ir dizainerių draugijai bei Dailės skatinimo draugijai, su kuria eksponavo savo darbus. 1945 m. pabaigoje dailininkas Adomas Mendziblockis apsigyveno Gdanske, kuriame išgyveno iki mirties, t. y. 1956 m. rugpjūčio 3 d. Palaidotas Gdanske.

## Kūryba
Adomas Mendziblockis parodose dalyvavo nuo 1913 m. Per savo gyvenimą surengė apie 20 personalinių parodų, daugiausiai tapė akvarele ir guašu realistinius Vilniaus miestų vaizdus, portretus.

## Kūrinių galerija


Vaizdas:Adomas Mendziblockis. Vilniaus katedra.jpg|Adomas Mendziblockis. Vilniaus katedra 1948 m. 
Vaizdas:Adomas Mendziblockis. Mergaitė su tulpėmis.jpg|Adomas Mendziblockis.Mergaitė su tulpėmis
Vaizdas:Adomas Mendziblockis. Vilniaus senamiestis.jpg|Adomas Mendziblockis. Vilniaus senamiestis,XX a. I pusė



## Nuorodos
William Faden

**Viljamas Fadenas** (; gimė 1749 m. – mirė 1836 m.) – Anglijos kartografas ir žemėlapių leidėjas.

## Biografija

Gimė *William Mackfaden* (1711–1783) šeimoje. Buvo karaliaus Jurgio III geografas. Tuo metu jo pareigos buvo karaliui ir parlamentui teikti žemėlapius.

## Žemėlapiai

Išleido Anglijos grafysčių žemėlapius, taip pat Europos šalių ir JAV. 1799 m. išleido „A map of the Kingdom of Poland and the Grand Duchy of Lithuania including Samogitia and Curland divided according to their dismemberments with the Kingdom of Prussia“ – ATR valstybės 54,5×62,5 cm žemėlapį, kurį jis sudarė Giovanni Antonio Rizzi-Zannoni žemėlapio pagrindu, kuris buvo išleistas 1772 m. Paryžiuje.

## Šaltiniai
1613 m. LDK žemėlapis

**1613 m. LDK žemėlapis** (; dar žinomas kaip ***Radvilos Našlaitėlio žemėlapis***) – XVII a. išleistas LDK žemėlapis, vienas išsamiausių to laikmečio kunigaikštystės žemėlapių. Parengtas ir išleistas M. K. Radvilos Našlaitėlio rūpesčiu ir lėšomis, tačiau spaudoje jo autorystė įvardijama nevienareikšmiai. Žemėlapį Nesvyžiuje rengė Tomasz Makowski ir ATR valdovų sekretorius, kartografas ir piešėjas Maciej Strubicz.

Žemėlapis daug tikslesnis už ankstesnius ir ilgai nebuvo tikslesnio LDK žemėlapio. Tai pirmas Lietuvoje nubraižytas Lietuvos žemėlapis, kuris sudarytas remiantis naujausiais topografiniais Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijos matavimais ir atitiko aukščiausius to meto kartografijos reikalavimus. Dėl didelio informatyvumo žemėlapis plačiai naudotas iki 1772 m. Abiejų Tautų Respublikos I padalijimo. Vienintelis išlikęs egzempliorius yra Upsalos muziejuje (Švedija), išleistas Amsterdame (Nyderlandai).

## Aprašymas

Žemėlapis pradėtas rengti apie 1590–1595 m. Jį rengiant surinkta Valakų reformos ir karinės kartografijos medžiaga. Baigtas rengti 1599 m., išleistas veikiausiai 1603 m. Gdanske arba Nesvyžiuje, bet dingęs.

Antrą kartą, pridėjus Dniepro žemupio schemą ir žemėlapį papildžius istoriniais įrašais, žemėlapis išspausdintas 1613 m. Amsterdame (vienintelį išlikusį jo egzempliorių Upsalos universiteto bibliotekoje 1913 m. rado Krokuvos universiteto profesorius Ludwik Birkenmajer).

Trečią kartą žemėlapis išleistas 1631 m. Willem Janszoon Blaeu atlase „Appendix Theatri Ortelii et Atlantis Mercatoris...“. W. J. Blaeu, konkurencijos skatinamas, ieškojo vis naujų būdų šiam LDK žemėlapiui pateikti.

Joan Blaeu taip pat siekė labiau pritaikyti Radvilos 1613 m. žemėlapio formatą atlasams. Jis pasekė konkurento H. Hondy pavyzdžiu ir apie 1648 m. perbraižė kunigaikščio Radvilos žemėlapį mažesniu formatu (44×52 cm), apie 1 : 2 000 000 masteliu, tik be Dniepro žemupio schemos. Kad atrodytų originaliau, žemėlapis orientuotas ne į šiaurę, bet į vakarus. Šis žemėlapis taip pat publikuotas „Atlas Maior“ žemėlapių rinkinyje, vėliau – Johannes Janssonius van Waesberge LDK vaivadijų žemėlapyje, taip pat Van der Hageno atlase.

## Objektai

Pažymėta apie 70 proc. LDK (po 1569 m.) vietovių, tarp jų visos, turėjusios 300–350 gyventojų (apie 50 dūmų), vaivadijų ir apskričių (pavietų) ribos, katalikų ir stačiatikių vyskupijų centrai. Pažymėta daug hidrografinių objektų (Nemunas, Neris, Dauguva su intakais ir jų intakais; jų iki tol nebuvo nė viename kartografiniame leidinyje). Mažiau pažymėta miškingų teritorijų, tai galėjo būti daroma specialiai: M. K. Radvila Našlaitėlis siekė užsieniečiams pristatyti LDK pirmiausia kaip urbanizuotą šalį.

## Versijos

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Tomo Makovskio Lietuvos aprašymas kitoje žemėlapio pusėje
Algirdas Antanas Gliožaitis

**Algirdas Antanas Gliožaitis** (g. 1938 m. vasario 24 d. Klaipėdoje) – Lietuvos inžinierius geodezininkas ir istorikas, Mažosios Lietuvos tyrinėtojas.

## Biografija
1962 m. baigė Kauno politechnikos instituto Hidrotechnikos fakultetą. 1962–1978 m. dirbo TSRS projektavimo ir mokslinių tyrimų institute „Hidroprojektas“, 1978–1982 m. – Vilniaus statybos treste, 1982–1990 m. – Specializuotoje komunalinių objektų statybos valdyboje prie LTSR Statybos ministerijos. 1990 m. tapo Lietuvos geodezijos tarnybos vyriausiuoju inžinieriumi; 1991–1995 m. ėjo Valstybinės geodezijos tarnybos prie Žemės ūkio ministerijos Topografijos skyriaus viršininko pareigas.

Įsitraukė į Sąjūdžio veiklą. 1994–1997 m. Lietuvos Respublikos derybų su Baltarusija geodezinės, topografinės ir kartografinės medžiagos grąžinimo klausimais komisijos pirmininkas (1997 m. atvežta į Lietuvą).

## Bibliografija
Parašė mokslinių straipsnių Lietuvos valstybės sienų, kartografijos, geodezijos klausimais. Leidiniai:
* 2008 m. monografija „Lietuvos administracinis suskirstymas žemėlapiuose: nuo seniausių laikų iki XXI amžiaus pradžios“ (121 žemėlapis).
* 2013 m. monografija „Mažosios Lietuvos žemė XVIII–XX amžių dokumentuose ir žemėlapiuose“ (197 žemėlapiai, 38 kitos iliustracijos).
* 2017 m. knyga „Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemėlapis ir jo variantai: sudarytas ir 1613 m. išleistas kunigaikščio M. K. Radvilos Našlaitėlio“.

## Šaltiniai
Ryškiapilvė skėtė

**Ryškiapilvė skėtė** (*Crocothemis erythraea*) – raštuotųjų skėčių (*Libellulidae*) šeimos vabzdys.

Kūno ilgis siekia 40 mm, išskleisti sparnai – 70 mm ilgio. Šios rūšies patinų pilvelis yra skaisčiai raudonas, o patelių – rudas, ant šonų esama šviesesnių, gelsvai rusvų dėmių.

Ryškiapilvė skėtė daugiau paplitusi Vidurio Europoje; Lietuvoje kol kas nerasta (2016 m. duomenimis). Be to, tai įprasta rūšis pietinėje Europoje ir Afrikoje, sutinkama vakarinėje Azijoje iki pat Junano (pietinė Kinija).

## Išnašos
Vilniaus Valstybinė Joachimo Lelevelio gimnazija

**Vilniaus Valstybinė Joachimo Lelevelio gimnazija** – buvusi lenkų matematikos ir gamtos mokslų profilio berniukų gimnazija, veikusi Vilniuje 1915–1938 m. Gimnazija buvo įsikūrusi pastate šalia Lukiškių, kur dabar veikia Lietuvos muzikos ir teatro akademija.

## Istorija

Gimnazija įkurta 1915 m., pirmasiais metais ją lankė 42 berniukai. Įstaigos steigimo iniciatorius buvo Sankt Peterburgo universiteto absolventas Kazimieras Masijevskis. 1918 m. balandį mokykla atiteko Lenkijos mokytojų draugijai. Pasibaigus I pasauliniam karui, mokyklai vadovavo Zygmunt Fedorowicz (vėliau Vidurio Lietuvos švietimo viceministras ir Vilniaus mokyklų apygardos kuratorius). Gimnazija nacionalizuota 1920 m. sausio 1 d.

1925 m. gegužės 6 d. gimnazijoje vykstant egzaminui, du moksleiviai pradėjo šaudyti ir panaudojo granatas. Žuvo 5 žmonės, dar keliolika buvo sužeista. 1938 m. birželio 21 d. raštu Religinių konfesijų ir visuomenės švietimo ministerija įsakė gimnaziją uždaryti nuo birželio 30 d.

## Žymūs mokiniai
* Vitoldas Pileckis, Lenkijos karininkas
* Igoris Smialovskis, aktorius
* Igoris Andrejevas, teisininkas

## Išnašos
Agluonos ąžuolas

**Agluonos ąžuolas** – išskirtinis ąžuolas, augantis Tauragės rajono savivaldybėje, Mažonų seniūnijoje, Vėžalaukio kaime, 1,5 km į pietryčius nuo Lomių. Link jo veda rodyklės, pastatytos kelio  kryžkelėje į Uosvietį, toliau – pravažiavus tiltą per Agluoną. Ąžuolas auga pamiškėje, pasiekiamas nuo žvyrkelio praėjus ganyklomis. Aukštas medis iškyla stačiame Agluonos slėnio šlaite. Aptvertas, pažymėtas informacine lentele.

Valstybės saugomu paskelbtas 1960 m. Medis patenka į Tauragės miškų urėdijos Batakių girininkijos (631 kv., 45 skl.) teritoriją. 

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 7,30 m
* Aukštis – 33,5 m

## Taip pat skaitykite

* Vėžalaukio ąžuolas

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Akademijos arboristai. Agluonos ąžuolas *facebook.com*
Žvirblaukio ąžuolas

**Žvirblaukio ąžuolas** – išskirtinis ąžuolas, botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Jurbarko rajono savivaldybėje, Šimkaičių seniūnijoje, Žvirblaukio kaime, Raseinių miškų urėdijos Vadžgirio girininkijai priklausančioje teritorijoje (584 kv., 23 skl.).


Žvirblaukys, ąžuolas 2.JPG|Ąžuolo kamienas nuo pašlaitės pusės
Žvirblaukio ąžuolas, nuo Bebirvos.JPG|Žvelgiant nuo Bebirvos kranto


Paminklinis medis auga 1,3 km į šiaurės vakarus nuo Lapgirių dvaro, 200 m į šiaurės rytus nuo artimiausios sodybos, tarp dviejų upių – Šaltuonos ir Bebirvos santakoje. Nuošalioje vietovėje nėra tiltų per vandens kliūtis. Žvirblaukio ąžuolo prieigas gožia santakos brūzgynai. Prie pat šio ąžuolo įsikūrusi barsukų kolonija. Medis gali būti pasiekiamas perbrendant mažesnį upelį Bebirvą. Iš Plekių priešingame Šaltuonos krante matomą ąžuolą galima pasiekti nebent vasarą, perbrendant nusekusią Šaltuoną.

Žvirblaukio ąžuolas valstybės saugomas nuo 1999 m. 

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 5,40 m
* Aukštis – 21,5 m

## Šaltiniai
Aleksandras Doluchanianas

**Aleksandras Doluchanianas (Doluchanovas)** (; 1910 m. gegužės 19 d. (birželio 1 d.) Tiflisyje (dab. Tbilisyje), Rusijos imperijoje – 1968 m. sausio 15 d. Maskvoje, TSRS)  – armėnų kilmės kompozitorius, nusipelnęs Armėnijos TSR meno darbuotojas (1958 m.).

## Biografija
Aleksandras Doluchanianas gimė advokato Pavelo Markovičiaus Doluchanovo ir pianistės Jevgenijos Isakovnos Doluchanovos šeimoje. Pirmąją kompoziciją „Ugnis“ jis sukūrė būdamas 5 metų. 1928 m. Aleksandras baigė Tifliso konservatoriją T.I. Ter-Stepanovos fortepijono klasę. Tuo pat metu studijavo kompoziciją pas S.V.Barkhudaryaną.

1932 m. baigė Leningrado konservatorijos S. I. Savšinskio fortepijono klasę, ir 1932–1935 m. studijavo į aspirantūroje. 1937–1939 m. dirbo fortepijono mokytoju ir Jerevano konservatorijos kamerinio ansamblio vadovu, bei Filharmonijos solistu. Dalyvavo daugelyje folkloro ekspedicijų Armėnijoje, įrašė per du šimtus liaudies dainų.

1940 m. persikėlęs į Maskvą, Aleksandras Doluchanianas studijavo Maskvos konservatorijoje, vadovaujamas Nikolajaus Miaskovskio. Antrojo pasaulinio karo metu jis nuolat dalyvavo fronto koncertų brigadose.

1968 m. sausio 15 d. Aleksandras Doluchanianas vairuodamas automobilį žuvo autoavarijoje kartu su kompozitoriaus E.S.Kolmanovskio žmona Tamara Naumovna Maisel. Palaidotas Novodevičės kapinėse.

## Kūrybinė veikla
Po karo prasidėjo Aleksandro Doluchaniano, kaip kompozitoriaus ir pianisto, veikla. Geriausiai žinomi jo koncertai fortepijonui ir orkestrui bei operetė „Grožio konkursas“. Nepaisant to, pagrindinę vietą Doluchaniano kūryboje užima dainos, įskaitant patriotines ir karines. Kompozitoriaus dainos, skirtos karinei temai, pasižymėjo melodingumu, giliu turiniu ir dideliu patriotiškumu, buvo atliekamos tiek profesionalių ansamblių, tiek mėgėjų pasirodymuose. Jis taip pat kūrė romansus, muziką dramos spektakliams ir radijo laidoms. Kiti jo darbai apima armėnų, vengrų, bulgarų, čekų, korėjiečių ir vietnamiečių liaudies dainų įrašymą ir apdorojimą glaudžiai bendradarbiaujant su dainininke Irma Yaunzem.

Aleksandras Doluchanianas labai padėjo jauniems dainininkams ir autoriams. Jis suvaidino svarbų vaidmenį savo žmonos Zaros Aleksandrovnos Doluchanovos kūrybinėje raidoje. Pasak jos prisiminimų, Aleksandras buvo „labai išmanantis vokalo ir technologijų klausimus, mokėjęs ir mėgęs dirbti su dainininkais, be to, eruditas, didelio masto muzikantas, visada įsitikinęs, kad yra teisus.”

## Kiti interesai
Aleksandras Doluchanovas 1930-aisiais paskelbė šachmatų etiudus ir dalyvavo šachmatų turnyruose. Du kartus, t. y. 1938 m. ir 1939 m. tapo Armėnijos TSR šachmatų čempionu.

## Apdovanojimai
1958 m. suteiktas nusipelniusio Armėnijos TSR meno darbuotojo vardas.

1967 m. šimtojo Maskvos operetės teatre įvykusio spektaklio proga operetė „Grožio konkursas“ buvo apdovanotas pirmuoju prizu sąjunginėje muzikinių spektaklių peržiūroje, skirtoje sovietų valdžios 50-mečiui.

## Šaltiniai
Mažoji skėtė

**Mažoji skėtė** (*Leucorrhinia dubia*) – raštuotųjų skėčių (*Libellulidae*) šeimos vabzdys.

Kūno ilgis siekia 35 mm, išskleisti sparnai – 60 mm ilgio. Abiejų lyčių individų pilveliai margi. Patinų pilveliai yra skaisčiai raudoni su juodomis skersinėmis juostelėmis, o patelių – žalsvai gelsvi su juodomis juostelėmis.

Mažosios skėtės arealas apima Palearkties regioną: šiaurės vakarinius ir rytinius Europos kraštus, įskaitant Lietuvą, šiaurinę Azijos dalį.

## Išnašos
Islamofobija

**Islamofobija** – išankstinis neigiamas nusistatymas prieš islamą. Taip pat pasibjaurėjimas įvairiomis musulmonų religinėmis, kultūrinėmis praktikomis, kurį paprastai lydi baimė, neapykanta, priešiškumas bei panieka musulmonų atžvilgiu; pareiškimų ir praktikų visuma, kuriomis islamas siejamas su terorizmu, ekstremizmu ir grėsmėmis visuomenei.

Islamofobija kaip reiškinys Vakarų šalyse pasirodė po islamo valstybės iškilimo, kitų ekstremistinių grupuočių, veikiančių Europoje ir JAV, teroristinių išpuolių. Ypač po Rugsėjo 11 d. atakos. ISIS tikslas buvo sustiprinti islamofobiją ir įtikinti Europoje gyvenančius musulmonus palikti kontinentą. Nuo 2014–2015 m. į Europos (ypač, Europos Sąjungos) teritoriją prasidėjusi masinė „nereguliarioji“ imigracija iš Artimųjų Rytų, Afrikos ir Azijos šalių – daugiausia Sirijos, Irako, Afganistano gerokai prisidėjo prie išaugusio islamofobijos masto. Islamo valstybės vykdomi žiaurumai pastarosiose valstybėse ir sukėlė migrantų krizę. Dėl to išvešėjo populizmas ir nacionalizmas Vakarų šalyse.

Socialinių mokslų tyrėjai teigia, jog agitatoriai įžvelgia grėsmę Vakarų civilizacijai. Kai kurių aktyvistų teigimu, neapykanta tarp krikščionių ir musulmonų siekia Omejadų kalifato įsiveržimo į dabartines Ispanijos ir Prancūzijos teritorijas laikus VIII a., Osmanų imperijos Konstantinopolio užkariavimą 1453 m., Vienos apgultį 1683 m.

## Išnašos
Juosvoji skėtė

**Juosvoji skėtė** (*Sympetrum danae*) – raštuotųjų skėčių (*Libellulidae*) šeimos žirgelis.

Kūno ilgis siekia 35 mm, o išskleisti sparnai – 60 mm ilgio. Abiejų lyčių individų išvaizda kiek skiriasi: patinų pilveliai yra juodos, o patelių – rusvos spalvos.

Juosvosios skėtės arealas apima Europą (taip pat Lietuvą) ir Aziją.

## Išnašos
Matavimas

**Matavimas** – objekto vertės nustatymas pasirinktu metodu naudojant specialiąsias technines priemones.
Matavimo pritaikymas ir apimtis priklauso nuo konteksto ir disciplinos. Gamtos moksluose ir inžinerijoje naudojama vieno lygio matavimų skalė. Tuo tarpu statistikoje, socialiniuose ir elgesio moksluose skalės gali būti įvairių lygių – nominaliosios, ranginės, intervalinės ir santykinės.

Matavimai itin svarbūs prekyboje, moksle, technologijose ir daugelio disciplinų kiekybiniuose tyrimuose. Matavimų sistemos (matavimo vienetai) egzistavo daugelyje sričių įvairiais žmonijos gyvavimo tarpsniais, siekiant šiose srityse veiksmingiau palyginti objektus ar įvykius. Nuo XVIII a. šie matai sėkmingai sistemizuojami, vieningus mato vienetus apibrėžus SI sistemai. Ši sistema visus fizikinius mato vienetus sutraukia į septynis pagrindinius vienetus. Mokslą apie matavimus tiria metrologija.

## Vienetai ir sistemos

### Metrinė sistema

Metrinė sistema remiasi dešimtine skaičiavimo sistema, kurios pagrindiniai mato vienetai yra metras atstumui ir kilogramas svoriui. Iki XX a. septintojo dešimtmečio šiek tiek skyrėsi šių mato vienetų apibrėžimai. Nuo 1960 metų sistema standartizuota ir naudojama daugumoje pasaulio valstybių. Septynių pagrindinių mato vienetų atskaitos taškai (konstantos) yra šie:

### Britiškoji imperinė sistema
Prieš SI sistemos vienetų įvedimą britiškieji mato vienetai (pėdos, coliai, myliai atstumui ir kt.) buvo paplitę Didžiojoje Britanijoje, Tautų Sandraugoje ir JAV. Ši sistema iki šiol paplitusi kaip oficialioji JAV ir kai kuriose Karibų valstybėse.

### Senoji lietuviška sistema
Lietuvoje iki Pirmojo pasaulinio karo buvo naudojami senieji matavimo vienetai – varstai, sieksniai, aršinai, verškos ir pėdos atstumui matuoti, pūras ar kartis biralams, pūdai svoriui ir kiti.

### Kitos sistemos
Prieš atsirandant sustandartintai (metrinei) matavimų sistemai, pasaulyje egzistavo daug įvairių vietinių matavimų sistemų. Jos nebūtinai būdavo paremtos dešimtine skaičiavimo sistema. Kai kurios sistemos be britiškosios imperinės matų sistemos vis dar ribotai naudojamos (kiniška, japoniška).

## Taip pat skaitykite
* Nuotolinis matavimas
* Matavimo paklaida

## Šaltiniai
Jalekčiai

**Jalekčiai** – buvęs kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Bardauskų.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Bernard Wapowski

**Bernardas Vapovskis** (; 1475 m. – 1535 m. lapkričio 21 d. Krokuvoje) – vienas pirmųjų Lenkijos kartografas.

## Biografija

Gimė 1475 m. Vapovcės kaime prie Peremislyje (pagal kaimą ir pavardė), nors kai kurie šaltiniai nurodo Radochonices. 1526 m. tapo Lenkijos karaliaus sekretoriumi. Mokėsi Krokuvos universitete. Studijavo, bendradarbiavo ir buvo draugas su M. Koperniku.

## Žemėlapiai

Žemėlapius braižė nuo XVI a. pradžios. 1507 m. kartu su M. Beneventanu išleido Lenkijos ir Rusios žemių žemėlapį (), kuriame pažymėta ir dabartinė Lietuva, nors ir labai neišsamiai.

Žymiausias iš darbų – „Lenkijos Karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemėlapis“ (). Tai 1526 m. Krokuvoje išleistas Lenkijos ir LDK žemėlapis masteliu 1 : 1 260 000, vienas tiksliausių to laikmečio žemėlapių šiame regione. B. Vapovskio žemėlapyje pirmą kartą dauguma geografinių objektų vadinami beveik lietuviškais vardais. Žemėlapyje matoma nemažai ir Žemaitijos gyvenviečių.

Lyginant su ankstesnių autorių kartografiniais darbais, B. Vapovskio LDK žemėlapyje daug tankesnis upių tinklas, tiksliau pavaizduota Baltijos jūros kranto linija, panaši į dabartinę Kuršių nerijos formą, lengvai atpažįstamos Kuršių marios. Gana detalus ir tikroviškas Nemuno deltos vaizdas su Rusnės ir Gilijos šakomis. Pavaizduotos didesniosios Žemaitijos upės – Minija, Jūra, Akmena, Šventoji, Varduva, Dubysa ir dar dvi neįvardytos upės – Nemuno intakai. Pažymėta nemažai gyvenviečių – Klaipėda, Ventė, Telšiai, Plateliai, Švėkšna, Viekšniai, Luokė, Alsėdžiai, Varniai, Kražiai, Kaltinėnai, Batakiai, Viduklė, Raseiniai, Lioliai, Rusnė, Pajūris, Tauragė. Platelių ežero saloje pažymėta dar XV a. pradžioje stovėjusi pilis.

## Šaltiniai
Tai Webster

**Tajus Džekas Vebsteris** (*Tai Jack Webster*, g. 1995 m. gegužės 29 d.) – Naujosios Zelandijos krepšininkas, įžaidėjas.

Pradėjo rungtyniauti už gimtojo Oklando „Vestleiko“ berniukų mokyklos komandą, su ja laimėjo šalies vidurinių mokyklų lygą, tapo geriausiu finalinio turnyro žaidėju. 2012 m. debiutavo kaip profesionalas Oklando „Pirates“ komandoje. Vėliau kaip jaunasis žaidėjas be kontrakto žaidė už Oklando „New Zealand Breakers“. 2013–2017 m. išvyko į JAV, studijuodamas Nebraskos–Linkolno universitete žaidė už „Cornhuskers“ komandą. Vėliau grįžo į Naująją Zelandiją, vėliau rungtyniavo Vokietijos, Turkijos klubuose, paskui – vėl Zelandijoje. 2021 m. atleistas iš „Breakers“, nes atsisakė skiepytis COVID-19 vakcina. 2021 m. lapkritį sudarė kontraktą su Kauno „Žalgiriu“. Vėliau pusę sezono rungtyniavo Turkijoje, o metų pabaigoje grįžo į Australiją.

Atstovaudamas Naujosios Zelandijos rinktinę dalyvavo 2014 m. pasaulio čempionate, poroje olimpinių atrankų turnyrų.

Tajaus brolis Koris Vebsteris – taip pat profesionalus krepšininkas.

## Laimėjimai
* Nacionalinė krepšinio lyga (Australija/N. Zelandija): 2013 m.
* Naujosios Zelandijos čempionų varžybos: 2012 m.
* Naujosios Zelandijos metų naujokas: 2013 m.
* Karaliaus Mindaugo taurė: 2022 m.

## Šaltiniai
Panikos sutrikimas

**Panikos sutrikimas** – nerimo sutrikimas, pasireiškiantis panikos priepuoliais. Tai ūmus intensyvios baimės pojūtis, nesant jokios realios grėsmės.

Panikos priepuolio ištiktam žmogui gali atrodyti, kad jis praranda kontrolę, apima mirties baimė, taip pat pasireiškia įvairūs fiziniai simptomai, kaip antai padažnėjęs širdies plakimas, krūtinės ar pilvo skausmai, darosi sunku kvėpuoti, jaučiamas silpnumas, apima kvaitulys, išpila prakaitas, nutirpsta galūnės, pasireiškia šaltkrėtis ar karščio pylimas. Paprastai panikos priepuolis trunka 5–10 minučių, tačiau pasitaiko, kad užtrunka ir keletą valandų.

Kaip teigiama, panikos priepuoliai gali ištikti bet kada ir bet kur, o prasideda ūmai. Asmenys, kuriuos kamuoja panikos priepuoliai, gali vengti vietų, kur juos anksčiau buvo ištikęs panikos priepuolis, juos gali varginti pasikartosiančio panikos priepuolio baimė. Pasitaiko, kad žmonės nebegali palikti savo namų.

Panikos sutrikimas paprastai prasideda jaunystėje, moterys juo serga dažniau nei vyrai. JAV 1 iš 10 žmonių kasmet patiria panikos priepuolį, apytikriai trečdalis panikos priepuolį patiria kartą gyvenime, tačiau tik ~3 % suaugusiųjų serga panikos sutrikimu. Šį sutrikimą gali išprovokuoti patiriamas didelis stresas, taip pat įtakos gali turėti paveldimumas, nuolat patiriamos neigiamos emocijos ar negebėjimas su jomis susidoroti. Manoma, kad panikos priepuolius gali paskatinti ir įvairių psichoaktyviųjų medžiagų, kaip antai kofeino, nikotino, alkoholio, amfetaminų, kokaino, vartojimas. Esama ir teorijos, kad panikos sutrikimą sukelia pernelyg didelis jautrumas anglies dioksidui.

Gydant panikos sutrikimą, gali būti taikoma terapija arba medikamentinis gydymas.

## Išnašos
Maciej Strubicz

**Motiejus Strubičius** (; apie 1530 m. – apie 1604 m.) – Lenkijos kartografas, geografas.

## Biografija

Kilęs iš Silezijos, priklausė Strubicų dvarininkų giminei. Žygimanto Augusto sekretorius, 1563 m. gavo bajoro titulą. XVI a. pabaigoje tapo ATR karaliaus S. Batoro pagrindiniu geografu, buvo jo vertėjas.

## Žemėlapiai

Daugelio žemėlapių autorius. Vienintelis išlikęs žemėlapis yra „Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Livonijos ir Maskvos kunigaikštystės žemėlapis“ (). Tai buvo 32×39,5 cm formato, 1 : 1 170 000 mastelio žemėlapis, kurį 1589 m. Kelne išspausdino Martinus Cromerus knygoje „Polonia: sive de origine et rebus gestis Polonorum“. Žemėlapyje Lietuvos plote pavaizduota gerokai daugiau upių ir gyvenviečių negu kitų kartografų darbuose. Jame pažymėta 18 upių – Nemunas, Neris, Vilnia, Žeimena, Šventoji, Laukesa, Merkys, Seira, Šešupė, Venta, Akmena (Danė), Jūra, Mituva (suplakta su Šešuva), Dubysa (suplakta su Nevėžiu), Lankesa, Nemunėlis. Čia yra pažymėtos 25 gyvenvietės – Alanta, Anykščiai, Aukštadvaris, Biržai, Jurbarkas, Kaunas, Klaipėda, Krekenava, Kupiškis, Lazdijai, Leipalingis, Linkuva, Merkinė, Ramygala, Rokiškis, Saločiai, Senasis Daugėliškis, Seredžius, Šventoji, Trakai, Valkininkai, Varniai, Vilnius, Virbalis, Žeimiai. Pavaizduoti didieji Lietuvos miškai – Jurbarko, Viešvilės, Rietavo, Šimonių, Rūdninkų, Dainavos. 1595 m. M. Strubičiaus žemėlapį panaudojo Gerardas Merkatorius panaudojo sudarydamas pasaulio žemėlapį.

XVII a. pradžioje prisidėjo išleidžiant Radvilos Našlaitėlio žemėlapį.

## Šaltiniai
Belahruda

**Belahruda** (, ) – kaimas šiaurės vakarų Baltarusijoje, 17 km į pietvakarius nuo Lydos.

## Istorija

Minimas nuo XVI a., buvo Zavišų valda. 1609 m. įkurta katalikų parapija.

XX a. buvo Belahrudos valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Belahrudos valsčius

**Belahrudos valsčius** () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje. Centras – Belahruda.

## Istorija

Įkurtas 1931 m. gruodžio 11 d. vietoje buvusio Tarnavos valsčiaus.

## Šaltiniai
Tarnava (Lyda)

**Tarnava** (, ) – agromiestelis šiaurės vakarų Baltarusijoje, 18 km į pietvakarius nuo Lydos.

## Istorija

XVII a. buvo Zavišų valda. XIX–XX a. buvo Tarnavos valsčiaus centras. 1974 m. tapo apylinkės centru.

## Šaltiniai
Gurniotai

**Gurniõtai**  (, ) – kaimas šiaurės vakarų Baltarusijoje, 13 km į pietvakarius nuo Lydos.

## Istorija

XIX a. buvo Tarnavos valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Volnos valsčius

**Volnos valsčius** () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinėje vakarų Baltarusijos teritorijoje.

## Istorija

Valsčius įkurtas 1926 m. sausio 22 d. iš buvusių Černichavos valsčiaus ir Palanečkos valsčiaus. 1929 m. gegužės 31 d. dalis valsčiaus perduota Žukavičių valsčiui.

## Šaltiniai