Mogiliavo sukilimas (1661)

**Mogiliavo sukilimas** (, ) – 1661 m. vasario 11 d. (vasario 1 d. pagal tuo metu Rusijoje naudotą Julijaus kalendorių) Rusijos carystės be mūšio 1654 m. užimtame Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei priklausiusiame Mogiliavo mieste (dab. Baltarusija) įvykęs vietos gyventojų sukilimas prieš mieste įsitvirtinusį Rusijos kariuomenės dalinį, vienos 1654–1667 m. ATR–Rusijos karo kautynių.

## Priešistorė
1660 m., sudariusi Olyvos taiką su Švedijos imperija, Abiejų Tautų Respublika nukreipė savo pajėgas prieš dabartinės Baltarusijos teritorijoje veikusią Rusijos kariuomenę. Respublikos kariuomenė iškovojo pergales prie Polonkos, Čudnovo ir Toločino, reikšmingai pasistūmėdama į rytus. Tų pačių metų rugpjūčio–rugsėjo mėnesiais Mogiliavas buvo apsiaustas ATR kariuomenės. Po mūšio prie Basios upės Rusijos kariuomenė, vadovaujama Jurijaus Dolgorukovo, užėmė Mogiliovą.

Nors Lenkijos–Lietuvos kariuomenė nutraukė apsiaustį, ji kontroliavo Dniepro baseiną, niokojo aplinkinius kaimus ir neleido į miestą gabenti maisto atsargų: „…Mogiliovo apskrityje miesteliuose, kaimuose ir viensėdžiuose iš Šklovo ir Kopysės važinėja lenkų ir lietuvių žmonės, muša ir kankina valstiečius, o prekybininkams iš jokių pusių nėra pravažiavimo su grūdų atsargomis iš pasienio; o tuos prekybininkus, kurie vyksta į Mogiliavą, pakeliui sulaiko, nuveda į Šklovą ir Kopysę, įkalina vandenyje, kitus plaka.“

Padėties fronte pokyčiai, bado grėsmė ir pasirengimas naujai apsiausčiai lėmė, kad tarp miestiečių augo nepasitenkinimas karo sunkumais ir brendo sąmokslas perduoti miestą Jono II Kazimiero Vazos kariuomenei.

Kadangi po sukilimo į seimą Varšuvoje vyko miesto atstovai – vaitas Petras Kazanovičius, burmistrai Juozapas Ivanovičius Pora ir Bazilis Leoškievičius – tikėtina, jog būtent šie trys asmenys suvaidino pagrindinį vaidmenį sąmoksle, o pagrindine jo varomąja jėga buvo magistratas. Kazanovičius, kaip vaitas ir bajoras, užsiėmė bendru vadovavimu, o kiti veikė pagal jo nurodymus. Už tai jis gavo savo vaito pareigų patvirtinimą bei karaliaus sekretoriaus titulą, kas rodo svarbų jo vaidmenį sukilimo metu ir galimybę išsiderėti tokias privilegijas iš karaliaus.

## Sukilimas
1661 m. sausį Mogiliove dislokuotą Rusijos įgulą sudarė 1000–1300 šaulių, naujosios rikiuotės kareivių ir reitarų, kuriems vadovavo vaivados kunigaikštis Semionas Gorčakovas ir Matvėjus Poluechtovas. Sausio 31 d. iš Mogiliovo Beliničių kryptimi buvo išsiųstas 400 kareivių būrys „į pasiuntimą“, kartu su 60 Mogiliovo raitosios bajorijos atstovų. Taigi, atsižvelgiant į išvykusiuosius, mieste buvo likę apie 600–900 rusų karių.

Vasario 11 d., per šv. Trifono dieną, pagrindiniai sąmokslininkai susirinko rotušės pastate. Netoliese, turguje, specialiai parengti provokatoriai turėjo sukelti triukšmą ir išprovokuoti susidūrimą su rusų įgula. Tai padaryti nebuvo sunku, nes išalkę kareiviai nevengdavo atiminėti maisto iš prekeivių, atsisakiusių jį parduoti už varinius pinigus. Prasidėjus susistumdymui, tarėjas Juozapas Ivanovičius, išsitraukęs po drabužiais paslėptą budelio kalaviją, sušuko „Laikas! Laikas!“ ir kartu su kitais sąmokslininkais iš rotušės pusės puolė rusų karius. Sukilėliai ėmė skambinti večės (miesto susirinkimo) varpais rotušėje ir brolijos varpinėje, taip paskelbdami sukilimo pradžią.

Remiantis Mogiliovo Surta ir Trubnickių kronikos versija, nors rusų kariai buvo užklupti netikėtai, kaip profesionalūs kariškiai jie pasipriešino ir netrukus ėmė įgyti pranašumą prieš maištininkus. Dalis sukilėlių puolė prie kalėjimo, siekdami išlaisvinti įkalintus ATR karius. Išlaisvinti kariai, turėję kovinės patirties, turgaus aikštėje greitai palaužė rusų šaulių pasipriešinimą. Dalis įgulos kartu su vadovybe, tikėtina, mėgino pasislėpti už Brolijos vienuolyno sienų, tačiau eiliniai kariai buvo išvilkti ir nužudyti bažnyčios kapinėse.

Sukilimas apėmė visą miestą. Sąmokslininkai kartu su prisijungusiais miestiečiais ir išlaisvintais ATR kariais pradėjo žudyti visus, laikytus lojaliais Rusijos valdžiai, tiek gatvėse, tiek namuose, nepasigailėdami net rusų kareivių ir šaulių žmonų. Prie sukilėlių prisijungę miestiečiai ginklavosi tuo, ką turėjo – kirviais, kūjais ir kitais įrankiais. Mogiliovo moterys pylė ant rusų šaulių verdantį vandenį. Žudynes lydėjo prorusiškai nusiteikusių gyventojų plėšimai.

## Rezultatai
Per kelias valandas mieste buvusi rusų įgula buvo sunaikinta. Austrų diplomato barono Augustino Mejerbergo teigimu, iš visos įgulos pavyko pabėgti tik apie 150 žmonių. Žuvusiųjų kūnai buvo nurengti ir palaidoti nuogi įvairiose miesto vietose. Vaivados, karininkai ir valdininkai, laikyti vertingais belaisviais, buvo paimti į nelaisvę ir saugomi. Sukilėlių nuostoliai, remiantis Surtos ir Trubnickių kronika, buvo nedideli: „miestiečių šiame mūšyje žuvo nedaug, tik kai kurie buvo sužeisti“.

Tų pačių metų birželį Mogiliavo miesto vadovybė atvyko į Varšuvoje vykusį seimą. Kaip trofėjus jie atsivežė abu Rusijos vaivadas bei kitus karininkus ir pareigūnus. Mogiliovui buvo patvirtinta Magdeburgo teisė ir privilegija, suteikta karaliaus Vladislovo 1631 m. rugpjūčio 31 d., kuria miestas buvo sulygintas teisėmis su sostine Vilniumi. Karalius suteikė Mogiliovui visišką amnestiją už 1654 m. įvykdytą išdavystę. Miestas buvo atleistas nuo visų karinių mokesčių ir rinkliavų. Magistrato nariams buvo suteikta bajorystė ir žemės valdos. Mogiliovui taip pat buvo suteiktas naujas miesto antspaudas teismų ir kitiems aktams tvirtinti, pažymint miestiečių parodytą drąsą sukilimo metu: „mėlyname lauke – trys bokštai; viduriniame bokšte virš vartų – Vytis; apačioje atviruose vartuose stovi ginkluotas riteris su ištrauktu kalaviju“.

Tačiau pačiame Mogiliove gyvenimas po sukilimo nepagerėjo. 1662 m. rudenį Augustinas Mejerbergas pažymėjo, kad miestiečiai nenorėjo pripažinti karaliaus valdžios ir kategoriškai atsisakė įleisti į miestą karališkąją sargybą; miesto gynyba buvo patikėta patiems gyventojams. Dalis mogiliaviečių buvo nepatenkinti sugrįžimu į Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdžią: „Mogiliove tarp miestiečių ir įvairių luomų žmonių kilo nesutarimai ir bruzdėjimas dėl to, kad jie… [carui] išdavė ir … kariškius išžudė.“

Taip pat būta panašaus sukilimo Dysnoje bei Sebeže.

Dalis žuvusių rusų kareivių buvo palaidoti ant Samuisio kalvos, dabartinėje Mogiliavo Ordžonikidzės aikštėje, todėl ši vieta iki XX a. vidurio buvo vadinama „Kaščiarnia“, kita dalis – prie Pokrovo bažnyčios špitolės, o likusieji – ten, kur buvo įmanoma. Ant Samusio kalvos ir prie Pokrovo špitolės buvo pastatyti kryžiai.

2017 m. sukilimas buvo įamžintas specialiai šiam įvykiui skirtoje proginėje monetoje. Ji išleista įgyvendinant istorinį projektą „113 Baltarusijos miestų“. 2018 m. rugsėjį miesto gyventojai pateikė peticiją Mogiliovo miesto vykdomajam komitetui su siūlymu ant miesto rotušės įrengti atminimo lentą, skirtą 1661 m. sukilimui. Pasak iniciatorių, tai „prisidėtų prie mogiliaviečių patriotizmo ir pasididžiavimo stiprinimo, taip pat prie patriotinės naujosios kartos ugdymo“. Miesto vykdomasis komitetas atsakė, kad pasiūlymas yra „istoriškai nepagrįstas“, nes tuometinė rotušė neturi tiesioginio ryšio su dabartine rotuše, išskyrus bendrą istorinį tęstinumą – anuometinė medinė rotušė sudegė 1664 m. ir stovėjo kitoje vietoje (dabartinio Pervomaiskajos gatvės 8 namo vietoje). Egzistuoja nuomonė, kad atsisakymo įamžinti priežastimi tapo Baltarusiją valdančio A. Lukašenkos režimo nenoras neigiamai pateikti Rusiją.

## Išnašos