open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
PAZ-672

**PAZ-672** – tarybinės Pavlovo automobilių gamyklos (PAZ) 1967–1989 m. gamintas autobusų modelis. Naudoti daugiausia priemiesčio, rajoniniuose maršrutuose visoje TSRS, kartais kaip maršrutiniai taksi ar katafalkai. Dabar dar sutinkami Rusijos (ypač Sibiro, šiaurės), Vidurinės Azijos, Kaukazo, Afrikos, Kubos keliuose. Lietuvoje 2014 m. dar keletą važiuojančių PAZ-672 turėjo Biržų autobusų parkas, 2013 m. asociacija „Retromobile“ restauravo tokį automobilį ir jį eksploatuoja.

Standartinis modelis buvo 7,15 m ilgio, 2,44 m pločio, 3,6 m bazinio aukščio. Sveria 4,5 t (pilnai pakrautas – 7,8 t). Kėbulas užapvalintas, turi dvejas pneumatines duris („širmos“ tipo, sudarytos iš 4 dalių) bei rankines duris vairuotojui. Autobusą varo benzininis variklis ZMZ-672: 8 cilindrų, 115 AG, 4250 cm³ darbinio tūrio, 100 km sunaudoja 21 l degalų. Išvysto maksimalų 80 km/h greitį. Įrengtos 23 sėdimos vietos.

Išleistos 24 PAZ-672 modifikacijos, iš viso 288 688 vienetai. PAZ-672VJU buvo skirtas Kubai, ir joje gamintas „Giron“ pavadinimu, PAZ-672JU buvo skirtas tropinėms socialistinėms šalims, PAZ-3742 gaminti kaip automobiliai-šaldytuvai, PAZ-672Ž buvo varomi dujomis, PAZ-672S skirti šiaurės kraštams, buvo su papildomu apšildymu, PAZ-3201 buvo skirtas sunkiai pravažiuojamiems keliams, buvo 4 varomų ratų, neturėjo galinių durų, KT-201 gamintas kaip katafalkas, turėjo galinėje pusėje įrengtas specialias duris. Dalis modifikacijų rinktos kaip turistiniai autobusai, laboratorijos ant ratų.


LPG powered bus, Yerevan.jpg|PAZ-672Ž (Jerevanas)
PAZ-672 2.jpg|PAZ-3201
Bus in Dushanbe, Tajikistan.jpg|PAZ-672Ž (Dušanbė)
Полноприводный автобус ПАЗ-3201 фото2.JPG|PAZ-3201
Submarine (3846216365).jpg|Vaizdas iš galo


## Nuorodos
* PAZ-672 „Test drive“
* PAZ-3201 „Test drive“
* PAZ-672 atkūrimas
* Biržų autobusų parko PAZ-672
Jurijus Borodajus

**Jurijus Mefodjevičius Borodajus** (*Юрий Мефодьевич Бородай*; 1934 m. vasario 22 d. – 2006 m. rugpjūčio 28 d.) – Rusijos filosofas ir publicistas, filosofijos mokslų daktaras.

## Biografija
1957 m. baigė Maskvos valstybinio universiteto Filosofijos fakultetą, o 1958 m. – žurnalistikos fakultetą. 

1961-1967 m. dirbo leidyklos „Vysšaja škola“ (*Высшая школа*) filosofijos redakcijoje.  

Nuo 1967 m. – TSRS MA Filosofijos instituto vyresnysis mokslinis bendradarbis. Nuo XX a. 10-to dešimtmečio pradžios – Rusijos mokslų akademijos Filosofijos instituto vedantysis mokslinis bendradarbis.

## Šeima
Buvo vedęs, turėjo du vaikus:
* Duktė Tatjana Borodaj (*Татьяна Юрьевна Бородай*), filologijos mokslų kandidatas, antikinės ir viduramžių filosofijos specialistė, vertėja, senosios graikų ir lotynų kalbų dėstytoja Maskvos valstybinime universitete. 
* Sūnus Aleksandras Borodajus (*Александр Юрьевич Бородай*; g. 1972 m.), žurnalistas, verslininkas, vadybininkas, viešųjų ryšių konsultantas, politikas. nuo 2014 m. gegužės 16 d. iki rugpjūčio 8 d. – Nepripažintos valstybės Donecko Liaudies Respublikos premjeras.

## Publikacijos
J. Borodajus yra 7 monografijų autorius, pvz.:
* „Теория познания – проблема продуктивного воображения“ („Pažinimo teorija – produktyvios vaizduotės problema“);
* „Воображение и теория познания: (К критике кантовского учения о продуктивной способности воображения)“  – М.: «Высшая школа», 1966. – 150 стр. („Vaizduotė ir pažinimo teorija. Apie Kanto mokymo apie vaizduotės produktyvumą kritika“)
* „От фантазии к реальности. (Происхождение нравственности).“ – М.: ИФ РАН, 1995. – 270 стр. („Nuo fantazijos prie realybės. Dorovės kilmė“)
* „Эротика, смерть, табу: трагедия человеческого сознания“. / монография – М.: «Гнозис», Русское феноменологическое общество, 1996. – 416 стр. – ISBN 5-7333-0411-1 („Erotika, mirtis, tabu: žmogaus sąmonės tragedija“)
* „Теологические истоки Категорического императива Канта“ („Teologinės Kanto kategorinio imperatyvo ištakos“).

Parašė daug straipsnių. Kai kurių straipsnių bendraautoriai Aleksejus Losevas, Levas Gumiliovas, Aleksandras Zinovjevas, kurie buvo jo draugai. 
J. Borodajaus recenzija apie L. Gumiliovo knygą „Этногенез и биосфера Земли“ („Etnogenezė ir Žemės biosfera“), paskelbta žurnale „Природа“ („Priroda“ 'Gamta'), sukėlė agresyvią reakciją TSRS Mokslų Akademijoje, ir dėl „ideologinės klaidos“ šio žurnalo vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas V. Gončiarovas buvo atleistas, o redkolegijos nariai A. Skvorcovas, A. Byzovas ir A. Jablokovas gavo papeikimus..

J. Borodajus yra originalios sąmonės kilmės hipotezės autorius, buvo vadinamojo „trečiojo kelio“ Rusijai teoretikas. 

Parašė vienintelį grožinį kūrinį „Vėlyvojo stalinizmo epochos pastoralė“ („Пастораль эпохи позднего сталинизма“. – М.: Праксис, 2005. – 224 стр. – 2000 экз. – ISBN 5-901574-47-8.).

## Nuorodos
Kvėpavimas į marmurą

**Kvėpavimas į marmurą** – pirmasis rašytojos Lauros Sintijos Černiauskaitės romanas, išleistas 2006 m. Romane vaizduojama izoliuotoje vienkiemio erdvėje gyvenančios šeimos, įsivaikinusios sunkaus charakterio berniuką, drama. Pastangos priimti naują šeimos narį atveria gilią jų pačių santykių krizę.

2009 m. apdovanotas Europos Sąjungos literatūros premija, 2006 m. Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas romaną įtraukė į kūrybiškiausių knygų dvyliktuką. 

Išverstas į italų, slovėnų, bulgarų bei anglų kalbas.

## Nuorodos

* L. S. Černiauskaitei įteikta ES literatūros premija
* Godos Lučiūnienės recenzija, publikuota savaitraštyje „Literatūra ir menas“

## Leidimai kitomis kalbomis


Image:marmurasitalu.jpg|Italų k.
Image:marmurasslovenu.jpg|Slovėnų k.
Vildžiūnų atodanga

**Vildžiūnų atodanga** (*Virintos atodanga*) – Virintos upės atodanga Anykščių rajone, Kurklių seniūnijoje, Kavarsko girininkijos (183 kv., 15, 19 skl.) Pavirinčių miške, Šližių kaime. Sunkiai surandama nuošali vieta miškuose. 

Vildžiūnų atodanga yra kairiajame mišku apaugusiame krante. Jos skardžio (daug kur stataus it siena) aukštis apie 10 m, ilgis palei upės vagos vingį – iki 50 m. Atodangos vardas parinktas pagal gretimo Vildžiūnų kaimo pavadinimą. Tai geologinis gamtos paveldo objektas, valstybės saugomu paskelbtas 2007 m. birželio 21 d.

## Geologija

Vildžiūnų atodanga susiformavo Vakarų Aukštaičių plynaukštės pietinėje dalyje. Atodangą sudaro vėlyvojo devono Šventosios svitos apatinės dalies ir kvartero nuosėdinės uolienos. Devoninę storymę čia suklostė jūros pakrantėje tekėjusios upės – tai aliuvis.

Atodangos vertikalaus pjūvio sudėtinės dalys, einant iš viršaus į apačią (pagal geologo Algimanto Uginčiaus 1983 m. duomenis):
* 0,00 – 2,40 m: smėlingos uolienos.
* 2,40 – 9,90 m: smėlis, balkšvai pilkas, gelsvas, nuo geležies hidroksidų vietomis labai parudavęs; vyrauja smulkiagrūdis, o viršutinėje pjūvio dalyje vietomis ir su molio priemaiša, turi molio tarpsluoksniukų ir molio lęšių, kurių skersmuo siekia iki 10 – 15 cm; apatinėje pjūvio dalyje smėlis kompaktiškesnis ir susicementavęs, savo kietumu artimas smiltainiui; visa smėlio storymė horizontaliai (0,5 – 1,0 m storio pluoštais) ir nežymiai įstrižai sluoksniuota, ją kerta du ruožai su plyšių žymėmis, kurios persistūmusios 1 – 4 cm; susicementavęs smėlis stačia siena su negilia niša nusileidžia tiesiog į upės vagą po vandeniu.

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Vildžiūnų atodanga (''youtube.com'')
Ikarus 263

**Ikarus 263** – Vengrijos gamyklos „Ikarus“ 1985–1998 m. gamintas miesto ir priemiesčio autobusų modelis. Per gaminimo laikotarpį išleistos 4 modifikacijos. Daugiausia naudoti Rytų Europoje (Vengrijoje, VDR), nuo 1989 m. pasiekė TSRS.

Įprastos modifikacijos Ikarus 253 yra 2 arba 3 durų („vartų“ tipo arba „širmos“ tipo), 11,94 m ilgio, 2,5 m pločio, 5,84 m bazinio aukščio, sveria 8,7 t (pilnoje apkrovoje – 18,7 t). Autobusą varo dyzelinis variklis RÁBA-M.A.N. D2156 HM6U, 6 cilindrų, 220–258 AG, 10,35 cm³ darbinio tūrio, 100 km sunaudoja 28,5 l kuro. Standartinė talpa – 20–24 sėdimos vietos. Gali išvystyti maksimalų ~107-122 km/h greitį.

Ikarus 263 yra patobulintas Ikarus 260 variantas – metru ilgesnis, su papildomu langu, variklis perkeltas tarp ašių, sumažintas sėdimų vietų skaičius.


File:Ikarus 263 bus.jpg|Ikarus 263 dviduris (Dėras)
File:RVW Z-VZ-199.jpg|Ikarus 263 dviduris, šydinėmis durimis (Cvikau)
File:Ikarus-263.jpg|Ikarus 263 (Gatčina)
Komatis

**Komatis** (, ) – upė Pietinėje Afrikoje. Prasideda Pietų Afrikos Respublikoje, Mpumalangoje, į vakarus nuo Karolinos, Stenkampsbergo plokščiakalnyje (~1800 m aukštyje). Teka į šiaurės rytus, aukštupyje sudaro Komačio tarpeklį. Kerta Drakensbergo kalnus ir teka Svazilando teritorijos šiaurine dalimi. Ten daro posūkį šiaurėn, teka lygiagrečiai su Lebombo kalnais. Vėliau grįžta į PAR teritoriją, pasuka į rytus ir leisdamasis nuo kalnų sudaro eilę krioklių ir slenksčių. Žemupyje teka lygumomis Mozambiko teritorija, skaidosi protakomis, sudaro meandras. Įteka į Indijos vandenyno Maputu įlanką 24 km į šiaurės rytus nuo Maputu.

Didžiausias intakas – Krokodilų upė (kairysis). Komatis Svazilande ties Pigs Pyku patvenktas, sudaryta Magugos užtvanka. Žemupys laivuojamas.

Upės pavadinimas svazių kalba *inkomati* reiškia „karvių upė“, nes visad duoda vandens, lyg karvė pieno. Portugalai seniau Komačio žemupį vadino „Ryžių upe“ (), o britai – „Karaliaus Jurgio upe“ (*King George River*).
Taavi Rõivas

**Taavi Ryjevas** (; g. 1979 m. rugsėjo 26 d. Taline) – Estijos politikas. 2014–2016 m. – Estijos ministras pirmininkas.

## Biografija
T. Rõivas Tartu universitete studijavo tarptautinę ekonomiką ir rinkodarą. Dar būdamas studentas, įsitraukė į politinę veiklą: 1998 m. prisijungė prie Reformų partijos, o 1999 m. tapo teisingumo ministro Märt Rask patarėju. 2005–2007 m. patarinėjo tuometiniam premjerui Andrus Ansip. Į parlamentą pirmąsyk išrinktas 2007 m.

Prieš tapdamas ministru pirmininku, Rõivas buvo Estijos Socialinių reikalų ministras (2012–2014 m.). 2014 m. kovo 14 d. Estijos prezidento Tomo Henriko Ilveso buvo įvardintas kandidatu tapti Estijos ministru pirmininku ir pradėjo vadovauti naujos vyriausybės suformavimo deryboms tarp Reformų ir socialdemokratų partijų. Koalicijos sutartis buvo pasirašyta 2014 m. kovo 20 d., o 2014 m. kovo 24 d. Estijos parlamentas patvirtino vyriausybės sudėtį. Jo vadovaujamas ministrų kabinetas pradėjo darbą 2014 m. kovo 26 d. Rõivas buvo jauniausias vyriausybės vadovas Europos Sąjungoje.

2015 m. kovą Reformų partijai iškovojus daugiausia vietų parlamente, T. Rõivas užsitikrino antrąją kadenciją premjero poste. 2016 m. lapkričio 9 d. Estijos parlamentas balsavo už tai, kad T. Rõivas būtų nušalintas.

## Išnašos

|-
Mira Awad

**Mira Awad** (, ; g. 1975 m. birželio 11 d. Rameh) – arabų kilmės Izraelio dainininkė, aktorė ir dainų autorė.

## Biografija

Būdama 16-ikos, buvo grupės Samana vokalistė. 1990-aisiais ji mokėsi Rimon džiazo ir šiuolaikinės muzikos mokykloje Tel Avive.

Kartu su Izraelio dainininke Achinoam Nini atstovavo Izraeliui 2009 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „There Must Be Another Way“ (), kuri finale su 53 taškais užėmė 16 vietą. Mira anksčiau bandė atstovauti Izraeliui 2005 m. „Eurovizijoje“ su daina „Zman“ (), tačiau nacionaliniame finale užėmė 14 vietą.

2009 m. gegužės 15 d. Noa ir Awad išleido bendrą albumą „There Must Be Another Way“. Miros debiutinis solinis albumas „Bahalwan“ () buvo išleistas birželį.

Mira dalyvavo televizijos projekte „Rokdim Im Kokhavim“ (liet. *Šokiai su žvaigždėmis*). Su šokių partneriu Dani Yochtman pusfinalyje užėmė 4 vietą.

Dabar Mira Awad gyvena Tel Avive.

## Nuorodos

* Mira Awad svetainėje *[[Internet Movie Database]]*

|-
Mikalojus Pacas

**Mikalojus Pacas** (1570–1624 m. rugsėjo 6 d., Paduja) – LDK valstybės ir Lietuvos katalikų bažnyčios veikėjas, Vilniaus kanauninkas (1596 m.), Vilniaus vyskupas sufraganas (nuo 1602 metų), Žemaičių vyskupas (1610–1618 m.).

## Biografija

Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdava“ savininkas. Vilniaus kašteliono Povilo Paco (apie 1530–1595) ir Rainos Valavičiūtės sūnus. Brolis – Trakų vaivada Petras Pacas (m. 1642 m.).

1602 metais Mikalojus Pacas buvo paskirtas tituluotu vyskupu sufraganu. 1610 m. kovo 28 d. įšventintas į Žemaitijos vyskupus. 1618 m. lapkričio 26 d. dėl sveikatos stovio atsisakė vyskupo pareigų. Vėliau išvažiavo į Italiją, kur 1624 m. mirė Padujoje.

## Šaltiniai

* Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 788 с.: іл. ISBN 985-11-0378-0.
Steponas Mikalojus Pacas

**Steponas Mikalojus Pacas** (1623 m. – 1684 m. gegužės 8 d.) – LDK valstybės ir Romos katalikų veikėjas, karaliaus dvarininkas (1643 m.), Trakų vaivada (1651–1670 m.), Vilniaus kaštelionas (1670–1671 m.), Vilniaus vyskupas (1671–1684 m.). Kričevo, Rokantiškių ir Lavoriškių seniūnas.

## Biografija
Lietuvos magnatų Pacų giminės atstovas, herbo „Gozdava“ savininkas. Lietuvos didžiojo pakanclerio Stepono Paco (1587–1640 m.) ir Anos Marcibelos Rudaminos-Dusiackos (mirusios apie 1643 m.) jaunesnysis sūnus. Vyresnieji broliai – Karaliaus dvariškis Stanislovas (miręs 1643 m.) ir Lietuvos didysis kancleris Kristupas Zigmantas Pacas (apie 1621–1684 m.).

1651 m. gavo Trakų vaivados pareigybę. 1670 m. buvo paskirtas Vilniaus kaštelionu, bet po kelių mėnesių išsiskyrė su savo žmona Teodora Tryznaite, paliko pareigybes ir buvo įšventintas į kunigus. 1671 m. buvo įšventintas į Vilniaus vyskupus. Netrukus pradėjo konfliktuoti su Vilniaus kapitula, kuri stengėsi pasiekti, kad pontifikatas atšauktų Stepono Mikalojaus Paco paskyrimą. Tiktai 1681 m. buvo oficialiai patvirtintas Vilniaus vyskupu.

Buvo vedęs Teodorą Tryznaitę (mirusi po 1694 m.), vaikų neturėjo. Išsiskyrė 1670 m.

## Šaltiniai
* Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 788 с.: іл. ISBN 985-11-0378-0.
* Bishop Mikołaj Stefan Pac

|-
Rafachas

**Rafachas** arba **Rafa** (, , ) – miestas Palestinoje, Gazos ruože, Egipto pasienyje, 30 km į pietus nuo Gazos. Muchafazos centras. Yra sunaikintas Jasiro Arafato tarptautinis oro uostas. Veikia pasienio kontrolės postas su Egiptu. Dėl Gazos ruožo blokados po siena įrengti kontrabandos tuneliai. Greta yra didelė Rafacho pabėgėlių stovykla. Dalis Rafacho miesto atsidūrusi Egipto pusėje.

## Istorija

Miestas žinomas nuo gilios senovės. Minimas 1303 m. pr. m. e. Egipto faraono Sečio I įraše (kaip *Rph*). 925 m. pr. m. e. Levanto žygio metu čia apsistojo faraonas Šešonkas I. 720 m. pr. m. e. ties Rafa Asirijos karalius Sargonas II nugalėjo egiptiečius, o 217 m. pr. m. e. čia vyko didelis Rafos mūšis, kuriame Egipto valdovas Ptolemėjas IV Filopatoras nugalėjo Antiocho III Didžiojo vedamą Seleukidų kariauną. Vėliau Rafachą užkariavo Judėjos karalius Aleksandras Janėjus. Rafachas atstatytas Pompėjaus laikais, miestą mini istorikas Strabonas, jis pažymėtas Madabos žemėlapyje. Bizantijos laikais buvo vyskupystės centras.

635 m. Rafachą užkariavo Amras ibn al Asas. Omejadų dinastijos laikais Rafachas buvo piečiausias Palestinos jundo miestas. Per jį ėjo prekybinis kelias iš Ramlos į Egiptą. IX–XI a. čia gyveno žydų bendruomenė. 1226 m. Jakutas al Hamavis aprašė Rafachą kaip apleistą, nors seniau buvusį svarbiu prekybiniu tašku. Osmanų laikais buvo mažas kaimas. XIX a. ties Rafachu ėjo Sirijos ir Egipto riba, o 1832–1840 m. buvo užimtas egiptiečių. Dar 1881 m. mieste stovėjo romėnų šventyklos liekanos. 1917 m. Rafą užėmė britai ir įkūrė karinę bazę. 1948 m. Rafachas vėl užimtas Egipto, o 1967 m. okupuotas Izraelio. 1971 m. Izraelis sunaikino Rafacho pabėgėlių stovyklas, vėliau Kanados ir Brazilijos pajėgos jiems įrengė namus.

2024 m. vasarį dėl karo Gazos Ruože apie 1,4 mln. žmonių iš Gazos miesto ir Chan Juniso (apie 70 % visų ruožo gyventojų) buvo perkelti į Rafachą. Iki 2025 m. balandžio didžioji dalis miesto buvo sunaikinta Izraelio kariuomenei vykdant sistemingo griovimo operacijas.

## Sportas
* Shabab Rafah sporto klubas.
* Rafacho stadionas.

## Šaltiniai
Tommy Körberg

**Bert Gustav Tommy Körberg** (1948 m. liepos 4 d. Norsjė) – Švedijos dainininkas, aktorius ir muzikantas. 1969 m. pelnė Švedijos „Grammis“ apdovanojimą kaip geriausias debiutas.

Atlikėjas du kartus atstovavo Švedijai tarptautiniame dainų konkurse „Eurovizija“ – 1969 ir 1988 metais.

2007 m. liepą Tommy Körberg vedė Anne-Charlotte Nilsson.

## Diskografija
* 1969 – *Judy min vän*
* 1970 – *Tommy*
* 1971 – *Tommy Körberg*
* 1973 – *Tommy Körberg sjunger Birger Sjöberg*
* 1976 – *Den vackraste visan*
* 1988 – *Spotlight: Tommy Körberg*
* 1988 – *…är…*
* 1989 – *Julen är här*
* 1990 – *Livslevande*
* 1993 – *Tommy Körberg – Julen är här*
* 1994 – *Ravaillac*
* 1999 – *Sånger för ensamma älskare*
* 2000 – *Hits*
* 2000 – *Stilla natt*
* 2003 – *Gränslös – det bästa med Tommy Körberg (1967–2003)*
* 2007 – *Tommy Körberg – Rakt upp och ner* (CD+DVD)
* 2010 – *Songs for drinkers and other thinkers*
* 2011 – *Tommy Körberg X 4*
* 2012 – *Sjung tills du stupar*

## Nuorodos

* Oficiali svetainė

|-
Stanislovas Ernestas Denhofas

**Stanislovas Ernestas Denhofas** (; apie 1673 m.; Berentas (dab. Koscežyna) – 1728 m. rugpjūčio  2 d.; Dancige (dab. Gdanskas) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valstybinis ir karinis veikėjas, Lietuvos lauko etmonas (1709–1728 m.), Polocko vaivada (1722–1728 m.), Novokoržinsko, Kalušo, Koscežynos, Liubečensko, Mozyriaus, Latovicko, Ludzo, Židekansko seniūnas, Abiejų Tautų Respublikos Seimo maršalka 1710, 1712 ir 1713 metais.

## Biografija

Pamario vaivados Vladislavo Denhofo (1639–1683) ir Konstancijos Služkos sūnus. Palaikė Augusto II Stipriojo išrinkimą karaliumi. Nuo 1697 metų - Lietuvos didysis medžioklis. Jam vadovaujant, 1704 m. gegužės 20 d. buvo įkurta prorusiška Sandomiro konfederacija, jis buvo išrinktas konfederacijos maršalka. Nuo 1704 iki 1721 metų – Karūnos didysis ginklininkas.

Jis liko ištikimas Augustui Stipriajam, netgi po to, kai šis atsisakė sosto 1706 metais. Tai privedė prie to, kad po karaliaus grįžimo iš Saksonijos, jis 1709 metais gavo Lietuvos lauko etmono buožę. 

Denhofas Rusijos caro Petro I pusėje dalyvavo Poltavos mūšyje. 1717 metais, nepatenkintas Nebyliojo seimo sprendimais, kurie apribojo etmonų valdžią, perėjo į antikarališką opoziciją. 1721 metais tapo Polocko vaivada.

Apdovanotas Baltojo erelio ordinu. 

Palaidotas Jasna Goros vienuolyne (Čenstakava ,Lenkija).

## Šeima

Stanislovas buvo vedęs dukart. 1709 metais jo pirma žmona tapo Joana (m. po 1716), Malboro vaivados Ernesto Denhofo (1630–1693) ir Sofijos Anos Olesnickos dukra.

1724 metais vedė antrąkart. Žmona - Marija Sofija Seniavskytė (1699–1777), Karūnos didžiojo etmono Adomo Mikalojaus Seniavskio ir Elžbietos Liubomirskos dukrą.

Iš pirmos santuokos dukra Konstancija (1716–1791), nuo 1731 metų kunigaikščio Jonušo Aleksandro Sanguškos (m. 1775), Lietuvos didžiojo ginklininko ir Lietuvos dvaro maršalkos žmona.

## Išnašos

## Nuorodos

|-
Teodoras Denhofas (Dorpato vaivada)

**Teodoras Denhofas** (? – 1654) – ATR valstybinis veikėjas, Dorpato vaivada (1651–1654 m.).

## Biografija
Lenkų magnatų Denhofų giminės atstovas, „Vepris“ herbo savininkas. Pulkininko Oto Denhofo (apie 1554–1609) ir Uršulės fon Berg sūnus. Karūnos kariuomenės pulkininko ir Durbės seniūno Germano Denhofo (m. po 1567 m.), Livonijos Denhofų giminės, dariusios didelę įtaką ATR, pradininko, anūkas.

1651–1654 metais turėjo Dorpato vaivados pareigybę.

## Nuorodos
Mălina Olinescu

**Mălina Olinescu** (g. 1974 m. sausio 29 d. Bukarešte – m. 2011 m. gruodžio 12 d.) – rumunų dainininkė.

## Biografija

Mălina Olinescu gimė 1974 m. sausio 29 d. Bukarešte (Rumunija), aktoriaus Boris Olinescu ir dainininkės Doina Spătaru šeimoje.

Muzikinę karjerą pradėjo 1995 m., kai ji dalyvavo „Aurelian Andreescu“ festivalyje. 1996 m. festivalyje Mamajoje užėmė trečiąją vietą.

1998 m. Rumunijos nacionaliniame finale „Eurovision Selecţia Naţională 1998“ įveikusi 11 varžovų, išrinkta atstovauti Rumunijai 1998 m. „Eurovizijos“ dainų konkurse su daina „Eu cred“ (). Konkurse atlikėja užėmė 22-ą vietą, surinkusi tik 6 taškus (iš Izraelio). Tai pats blogiausias Rumunijos rezultatas šiame konkurse. Tais pačiais metais užėmė trečią vietą „Mamai“ festivalyje su daina „Pot să zbor“. Po metų išleido antrąjį albumą „Pot să zbor“. 2003 m. Mălina su daina „Tăcerea doare“ dalyvavo Rumunijos „Eurovizijos“ atrankoje dar kartą, tačiau į finalą nepateko. Po dalyvavimo baigė savo muzikinę karjerą.

2000–2007 m. buvo ištekėjusi už muzikanto Dana Stesco.

## Nuorodos
* Daina ''Eu cred''

|-
Chan Junisas

**Chan Junisas** () – miestas Palestinoje, Gazos ruože, tarp Gazos ir Rafos, 4 km nuo Viduržemio jūros. Muchafazos centras. Miesto įžymybė – 1388 m. pastatytas karavansarajus. Verčiamasi prekyba, yra beduinų turgus. 2012 m. Chan Junise buvo didžiausias bedarbystės rodiklis visoje Palestinoje.

## Istorija

Iki XIV a. šioje vietoje buvo mažas kaimas, vadintas *Salqah*. 1388 m. Mameliukų emyras Junusas al Nuruzis čia pastatė karavansarajų, aplink kurį išaugo miestas, pavadintas emyro garbei. 1516 m. įvyko Chan Juniso mūšis, kuriame Osmanai nugalėjo Mameliukus. Pro čia Selimas I vedė kariauną Egiptan. Nuo XIX a. Chan Junisas tapo antras pagal dydį miestas krašte (po Gazos). XIX a. britai įkūrė tvirtovę.
Šventieji ąžuolai

**Šventieji ąžuolai** – Anykščių rajono savivaldybėje saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, ąžuolai, stūksantys Anykščių šilelyje, kelio  vingyje netoli Puntuko akmens (už 200 m į pietvakarius), Puntuko kaime. Paminkliniai medžiai aptverti, pastatyta informacinė lenta, supažindinanti su ąžuolų istorija. Vienam iš dviejų Šventųjų ąžuolų nulūžus, 1990 m. pasodintas naujas ąžuoliukas. Medžiai nuo seno garsėja legendomis.

Paskelbti saugomais 2003 m. spalio 30 d.

## Legendos

Kadaise prie Puntuko akmens lapojo šventieji ąžuolai, kilo aukuro dūmai. Dar ir šiandien netoli akmens lapoja šventųjų ąžuolų palikuonys. Apie šiuos ąžuolus sukurta daugybė legendų, čia buvo kūrenami aukurai ir aukojama aukos dievams, meldžiamasi, kabinami kryželiai. Ir dabar žmonės pravažiuodami pro šią vietą nusiima kepures.

Apie Šventuosius ąžuolus, be kitų, rašė anykštėnas Antanas Baranauskas:

:*Nuo Puntuko lig Šlavei ąžuolų daugybę*
:*Laikę žmonės lyg kokią didžią šventenybę*.
:*Gyvendami vienybėj, dievaičiams įtikę*,
:*Kurie daugel paminklų po miškus palikę*,
:*Ir šiuos čėsuos, nors žemė arklais nugaląsta*,
:*Daug Puntuke ąžuolo kelmų tebepūsta*,
:*Ė da dujen prie kelio tebestovi*;
:*Viršūnės dar žaliuoja, nors šakos džiovi*.
:*Šėnavoja juos žmonės, nei ratais netranko*:
:*Tūlas, ligos suspaustas, iš įžodžio lanko*".

Abipus kelio du vienodo augimo ąžuolai, jau gana stori, neapkabintum vienas žmogus. Pagal pasakojimus čia ąžuolų buvo labai daug. Valdžia visus pardavė žydams, išpjovė ir išvežė. Marijonos Skrebūnaitės - Valikonienės mamos tėtė atpirko nuo žydų vieną ąžuolą už rublį, galvodamas įkelti Dievo kančią. Antrą ąžuolą, kuris stovi greta, bet kitapus kelio, nupirko Skapiškio ulyčios žmonės. Už jį jau mokėjo žydui 3 rublius. Mat, žydas, sužinojęs, kokiam tikslui ąžuolai perkami, pakėlė kainą. Taip ligi šios dienos šiedu ąžuolai išliko Anykščių šilelyje.

Tikrai, dar prieš 1863 metus aplinkinių kaimų žmoneliai sekmadieniais, po pamaldų, susirinkdavę po tais ąžuolais pasimelsti - giedodavo litanijas, rožančių, poterius kalbėdavo. Visai pavakary išsiskirstydavo. Taip būdavo ir per Kryžiaus dienas. Vėliau šis paprotys išnyko, pakeisdamas Šeštinių minėjimą Puntuke šokiais ir gegužinėmis. 

Prie šių ąžuolų įvykdavę daug pagyjimų ir tikrų stebuklų. Vyskupo Baranausko brolienė važiavusi į Ukmergę pas vyrą, kuris tais *metežių* metais buvo į kalėjimą padėtas. Iš namų išvažiavusi jautėsi ligota, bet prie Puntuko taip pasidarę bloga, kad jau norėjusi namo grįžti. Tik atsiminusi Šventus ąžuolus. Vos išsiritus iš ratų, vos ne vos apšliaužusi keliais keletą kartų aplink ąžuolus ir prisilietusi lūpomis ąžuolo žievės, pasijuto visai sveika; laimingai nuvykusi į Ukmergę ir namo sugrįžusi. 

## Duomenys

* Medžio rūšis: paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Aukštis: 25,95 m

## Šaltiniai

## Nuorodos
  
* Anykščių rajono saugomi gamtos paveldo objektai 
* Anykščių gamtos vertybės
Pavarių liepa

**Pavarių liepa** – išskirtinė liepa, auganti Anykščių rajone, Pavarių II kaime. Tai rajono savivaldybės saugomas gamtos paveldo objektas. Pasiekiama iš kelio , netoli Pavarių girininkijos, yra viena kelio nuoroda link šio medžio ir netoliese gulinčio Pavarių akmens.

## Duomenys

* Medžio rūšis: mažalapė liepa (*Tilia cordata Mill*.)
* Aukštis: 20 m
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje: 4,70 m

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Anykščių rajone saugomi medžiai
Sant'Ivo alla Sapienza

**Šv. Ivo Sapiensos bažnyčia** () – Romos universiteto (La Sapienza) bažnyčia, kuri pastatyta 1642−1650 m. laikotarpyje pagal Frančesko Borominio projektą. Tai vienas iš garsiausių Borominio ir Europos baroko architektūros kūrinių.

## Istorija

Ten, kur stovi dabartinė Šv. Ivo bažnyčia, nuo XIV a. buvo Romos universiteto koplytėlė. XVI a. antroje pusėje Romos universiteto įstaiga buvo pradėta koncentruoti vienoje vietoje. Popiežiaus Grigaliaus XIII nurodymu architektas Džakomas dela Porta apjuosė universiteto rūmų sparnus dviaukšte kolonada. Kiemas tarp sparnų užsibaigė ties universiteto koplyčia. Visi projektai nebuvo baigti, nes 1602 m. Džakomas dela Porta mirė. 1641 m. popiežius Urbonas VIII užsakė architektui Frančeskui Borominiui vietoj koplytėlės sukurti pilnavertę bažnyčią. Ji buvo dedikuota teisininkų globėjui Šv. Ivui. Statybos vyko 1642−1650 m. laikotarpiu. Dėl to, kad bažnyčia turėjo įsilieti į jau esamą architektūrinį ansamblį, jos fasadas yra išlenktas į vidų, o dviejų aukštų langai harmonizuoja su universiteto rūmų sparnų arkadomis. 

Bažnyčios kupolo spiralinis papuošimas galbūt turi analogijų su popiežiaus tiara pažymint, kad bažnyčios statybos yra popiežiaus užsakymas. Bažnyčios viduje yra 18 pilorių. Kompoziciškai Frančeskas Borominis sukūrė architektūrinę konstrukciją taip, tarsi bažnyčios sienos kiltų iš grindų plano ir pereitų į kupolą (arba tai galima vertintis atvirkščiai − kaip judėjimą nuo kupolo žemyn). Šv. Ivo Sapiensos bažnyčia laikoma vienu iš baroko architektūros šedevrų. Po darbų bažnyčios viduje, ji pašventinta 1660 m. Altorinį bažnyčios paveikslą, kuriame vaizduojamas Šv. Ivas, sukūrė Pietras da Kortona. Šiuo metu Sapiensos rūmuose yra Italijos valstybinis archyvas.

## Bažnyčios vaizdai


Vaizdas:Borromini SantIvo Plan.jpg | Bažnyčios planas
Vaizdas:Sant Ivo alla Sapienza (4231373513).jpg| Interjeras
Vaizdas:Sant'ivo alla sapienza, interno, cupola 03.JPG| Kupolo vidinė pusė
Vaizdas:Sant ivo alla sapienza lanterna 051211-04.JPG| Kupolas, matomas iš Šv. Eustachijo pjacos


## Nuorodos
* www.greatbuildings.com
* sacred-destinations.com
* www.italian-architecture.info
Glitiškių žudynės

**Glitiškių žudynės** – masinės civilių lenkų tautybės gyventojų žudynės, kurias 1944 m. birželio 20 d. Glitiškių kaime įvykdė 258-ojo lietuvių savisaugos policijos bataliono policininkai. Buvo nužudyti mažiausiai 27 civiliai, tarp jų 12 moterų ir 11 vaikų. 

## Istorija

1944 m. birželio 19-20 d. Paberžėje dislokuoto naujai suformuoto 258 lietuvių savisaugos policijos bataliono kuopos vadas Polekauskas sužinojo apie tai, kad Glitiškių dvare yra apsistoję Armijos Krajovos kariai. Žvalgybai jis į Glitiškes nusiuntė 8 policininkus. Susidūrime su pasaloje buvusiais Armijos krajovos 5-osios brigados kariais, kuriems vadovavo leitenantas Wiktor Wiącki, 4 policininkai žuvo, kitiems pavyko pasitraukti. Iš keturių žuvusiųjų 2 buvo sužeisti ir nužudyti vėliau.. Pasak Lietuvos laisvės armijos biuletenio visi keturi žuvę policininkai buvo susirėmimo metu sužeisti ir vėliau nužudyti subadant durtuvais. Lenkijos Nacionalinės Atminties instituto tyrinėtojo nuomone visi lietuvių policininkai žuvo susišaudymo metu.

Netrukus su 50 vyrų į Glitiškes atvyko savisaugos kuopos vadas Polekauskas. Čia jie rado žuvusiuosius. Lenkų partizanų dvare jau nebebuvo. Pasak nacių šaltinių, lenkai buvo pastebėti besimaudantys ir skubiai atsitraukė.

Lietuvių policija įtarė, kad dvaro darbininkai perspėjo Armiją Krajovą apie čia vykstančius policininkus, taip pat nurodė lenkų partizanams, kur slepiasi sužeistieji. Jie surinko visus dvaro darbininkus, juos ištardė ir sušaudė. Władysław Klukowski buvo pasigailėta, nes jis suteikė reikalingos informacijos lietuvių kalba. Tą pačią dieną buvo nužudytas ir nacių paskirtas Glitiškių dvaro administratorius Vladislovas Komaras, žinomas Armijos Krajovos rėmėjas. Jis nužudytas surengus pasalą prie Paberžės, šiam grįžtant iš Glitiškių žudynių vietos. Po kelių dienų per ekshumaciją rasti 39 žmonių palaikai.

Už Vladislovo Komaro, kuris buvo vokiečių žemės valdymo bendrovės „Landbewirtschaftungsgesellschaft Ostland“ atstovas, nužudymą vokiečių valdžia suėmė 11 lietuvių policininkų ir leitenantą Petrą Polekauską. Jie buvo teisiami SS teismo. P. Polekauskas nuteistas mirtimi, keli kiti gavo sunkiųjų darbų kalėjimo bausmes, keli išteisinti. P. Polekauskui mirties bausmė nebuvo įvykdyta, po karo jis atsidūrė JAV, kur mirė 1965 m.

Po įvykių Glitiškėse Armijos Krajovos 5 brigada 1944 m. birželio 23 d. surengė vadinamąją keršto akciją Dubingiuose ir jų apylinkėse, kur Dubingių žudynių metu buvo nužudyti 27 lietuvių tautybės gyventojai.

## Žuvusiųjų skaičius

Tiek vokiečių, tiek lenkų šaltiniuose iškart po įvykių minimi 27 žuvusieji, įskaitant Vladislovą Komarą. Aleksander Krzyżanowski mini, kad buvo nužudyti penki vaikai, jaunesni nei 8 metai ir 12 moterų. Po kelių dienų nužudytieji buvo ekshumuoti ir perlaidoti netoliese kelio į Paberžę. Tuo metu sudarytame Irena Sławińska žuvusiųjų sąraše yra 39 įrašai, tačiau vėlesni tyrinėtojai nustatė, kad vienas asmuo ten buvo įtrauktas du kartus skirtingomis pavardėmis, taigi užfiksuoti 38 asmenys. Vaikų ir moterų skaičius Krzyżanowski ir Sławińska sąrašuose sutapo.

## Šaltiniai
ZIS-127

**ZIS-127** (nuo 1956 m. – ZIL-127) – Tarybų Sąjungos tarpmiestinių autobusų modelis, 1955–1961 m. gamintas Stalino vardo gamykloje (ZIS). Tai buvo pirmasis tarybinis tarpmiestinių autobusų modelis. Jų pagaminta 851 vienetas. Iki 2014 m. buvo išlikę 4 šie autobusai (vienas jų pagamintas kaip ZIS, kiti trys – ZIL).

Autobuso ilgis 10,22 m, plotis 2,68 m, bazinis aukštis 2,6 m, sveria 10 t (pilnoje apkrovoje – 13 t). Įrengtos vienerios keleivinės, rankomis varstomos durys. ZIS-127 varė 6,97 l darbinio tūrio, 6 cilindrų, 180 AG dyzelinis variklis JAZ-M206D. 100 km sunaudodavo 40 l degalų. Didžiausias greitis – 95 km/h. Autobuso apipavidalinimas „amerikietiško“ stiliaus, gofruoto aliuminio bortais, chromuotimis detalėmis. Salone sėdynės lėktuvo tipo, reguliuojamu atlošu, su atskiru apšvietimu, oro tiekimu, po grindimis įrengtos 8 bagažo ertmės.

ZIS-127 pradėtas gaminti, kai po karo TSRS išaugo tolimojo susisiekimo transporto poreikis. Šie autobusai vykdavo tolimaisiais maršrutais (Maskva–Leningradas, Maskva–Simferopolis, Maskva–Ryga, Maskva–Minskas), aptarnaudavo oro uostus. Tiesa, autobuso gamyba ilgai nesitęsė, nes pagal tarptautines konvencijas, prie kurių prisijungė TSRS, autobusų plotis negalėjo viršyti 2,5 m. ZIL gamykla persiorientavo prie sunkvežimių ir prabangių automobilių gamybos, autobusų skyrių perdavę LiAZ. Tuo tarpu tarpmiestinių autobusų paklausą TSRS užpildė Vengrijos bendrovė Ikarus, taip pat LAZ.

1958–1959 m. pagamintos 4 vienetai modifikuoto ZIL-129. Jie buvo pritaikyti miestui, pneumatinėmis durimis, paprastesniu salonu, benzininiu varikliu.

## Nuorodos
* Čekiškas reportažas apie ZIS-127
* Talino ZIS-127 kelyje
Povilas Kopustinskas

**Povilas Kopustinskas** (1902 m. balandžio 14 d. Panemunyje – 1966 m. balandžio 20 d. Kaune) – Lietuvos finansininkas, pedagogas.

## Biografija

1924 m. baigė Panevėžio gimnaziją, 1929 m. – Lietuvos universitetą.

1929–1935 m. dirbo Lietuvos banko skyriuose Rokiškyje, Šiauliuose ir Kaune. 1935–1940 m. Lietuvos banko Kretingos skyriaus direktorius. 1940–1941 m. šio banko valdybos narys ir Kauno skyriaus direktorius. 1941 m. Lietuvos banko valdybos pirmininkas, 1941–1943 m. Statistikos skyriaus vedėjas.

1944–1946 m. dėstė Kauno universitete, Politinės ekonomijos katedros vedėjas. 1952–1956 m. dirbo mokytoju. 1956–1962 m. dėstė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultete.

## Šaltiniai
Medaus mėnuo (romanas)

**Medaus mėnuo** – trečiasis rašytojos Lauros Sintijos Černiauskaitės romanas, išleistas 2011 m. Naratyvo ašis – jauna, disertaciją rašanti moteris, kuriai trūksta kitų saviraiškos galimybių. Supratusi, jog priėjo aklavietę, pagrindinė romano veikėja nusprendžia keistis.

Kaip ir visuose Lauros Sintijos Černiauskaitės kūriniuose, romane subtiliai vaizduojamas žmogaus vidinis pasaulis, ryškus psichologizmas. Autorė savo kūryboje vengia lietuvių literatūrai būdingo maišto, o aktyviai ieško idealo.

2012 m. knyga apdovanota Jurgos Ivanauskaitės vardo premija.

## Nuorodos
* Naujas Lauros S. Černiauskaitės romanas „Medaus mėnuo“
* Ketvirtąja J. Ivanauskaitės premija įvertinta L. S. Černiauskaitė
* Lauros Sintijos Černiauskaitės knygos „Medaus mėnuo" pristatymas
Mykolas Narbutas

**Mikalojus Narbutas** (; 1500 – apie 1555) – LDK valstybinis veikėjas. Krėvos seniūnas (nuo 1538 ar 1539 m.), Mozyriaus (iki 1542 m.), dvaro maršalka 1546–1553 metais, Palenkės vaivada (1551 – apie 1555 m.).

## Biografija
Lietuvos didikų Narbutų giminės atstovas, herbo „Trimitai“ savininkas. Lietuvos dvaro vėliavininko ir karaliaus maršalkos Vaitiekaus Narbuto sūnus. Mstislavlio vaivados tėvas.

Nuo savo valdų Slanimo, Švenčionių ir kitų pavietų išstatė 1200 karių armiją.

## Literatūra
* Пазднякоў В. Нарбуты // Вялікае Княства Літоўскае. Энцыклапедыя у 3 т. – Мн.: Беларуская Энцыклапедыя імя П. Броўкі, 2005. – Т. 2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – С. 347. – 788 с. – ISBN 985-11-0378-0

## Nuorodos
* Mikołaj Narbutt

|-
Gabrielius Vaina

**Gabrielius Vaina** (m. 1615 m. sausio 1 d.) – LDK valstybinis ir karinis veikėjas, Lietuvos didysis referentas ir Lietuvos didysis raštininkas (1585–1589 m.), Lietuvos pakancleris (1589–1615 m.). Merkinės, Krasnoselsko, Pieniansko, Apso seniūnas.

## Biografija

Bajorų Vainų-Gričinų giminės atstovas, herbo „Trimitai“ savininkas, vienas iš Pinsko pakamario Motiejaus Vainos Gričino (apie 1492–1582) penkių sūnų. Broliai – Mstislavlio kaštelionas Semionas, Bresto kaštelionas Grigalius, Bresto kaštelionas Sakalas ir Vilniaus vyskupas Benediktas Vaina.

Stepono Batoro karinių kampanijų prieš Rusijos valstybę dalyvis, 1579 metais pasižymėjo Polocko apgulty. 1585 metais gavo referento ir Lietuvos didžiojo raštininko pareigybes. 1589 metais Tapo Lietuvos pakancleriu.

Dalyvavo Lietuvos-Lenkijos pasiuntinybėje į Maskvą 1590–1591 metais. Buvo renkamas pasiuntiniu į seimą. Buvo karaliaus sekretorius.

## Literatūra

* Вялікае княства Літоўскае: Энцыклапедыя. У 3 т. / рэд. Г. П. Пашкоў і інш. Т. 1: Абаленскі – Кадэнцыя. – Мінск: Беларуская Энцыклапедыя, 2005. – 684 с.: іл. ISBN 985-11-0314-4.

|-
Kristaus Gundymo vienuolynas

**Kristaus Gundymo vienuolynas** (, ) – krikščionių stačiatikių vienuolynas Vakarų Krante (Palestina), šalia Jericho miesto. Įkurtas Gundymo kalno šlaite, stačiame Jordano slėnio skardyje. Yra Palestinos kontroliuojamoje teritorijoje, bet pavaldus Jeruzalės graikų stačiatikių bažnyčiai.

Vienuolynas pastatytas bizantiečių VI a. toje vietoje, kur, kaip tikima, buvo urvas, kuriame Jėzus praleido 40 dienų ir naktų melsdamasis ir pasninkaudamas bei tokiu būdu gindamasis nuo Šėtono gundymo. Šv. Elena 326 m. šią vietą įvardijo kaip vieną iš šventųjų vietų savo piligrimystės kelyje. VII a. kraštą užkariavo musulmonai. 1099 m. Palestiną užėmę kryžininkai pastatė vieną bažnyčią urve, kitą – ant kalno viršūnės. Vėliau vietovė vėl apleista.

Dabartinį vienuolyną graikų stačiatikiai pastatė 1895 m. Jis įrengtas tik aplink urvą, nes ant viršūnės statinių pastatyti nepavyko. Dabar Kristaus Gundymo vienuolynas tarnauja daugiausia kaip turistinis objektas: jame gyvenantys 3 vienuoliai dirba gidais, įrengtas keltuvas, restoranas, kavinė, suvenyrų parduotuvė.


File:Jericho - Quarantal Monastery5.jpg|Žibintas
File:Dir El Qaratal Interiors P1190890.JPG|Ikonostasas
File:Jericho - Quarantal Monastery14.jpg|Vienuolyno viduje
File:Dir El Qaratal Interiors P1190914.JPG|Mozaika
File:JJericho from above1.jpg|Reginys nuo vienuolyno į Jerichą
Raketų dinamika

**Raketų dinamika** – mokslas, nagrinėjantis skraidančiųjų aparatų su reaktyviniais varikliais judėjimą.
Raketų dinamika yra klasikinės mechanikos šaka, nagrinėjanti kūnų judėjimą kintant jų masei.

## Šakos
Yra trys pagrindinės raketų dinamikos šakos:

* Raketų svorio centro judėjimo tyrimas;
* Raketų judėjimo į gravitacinį centrą tyrimas;
* Eksperimentinė raketų dinamika.

## Taip pat skaitykite
* Raketa
* Raketinis variklis
* Reaktyvioji jėga

## Šaltiniai
Uoksinė pušis

**Uoksinė pušis** – drevėta pušis Anykščių šilelyje, Anykščių girininkijos (3 kv., 6 skl.) teritorijoje šalia Šventosios upės gamtinio-rekreacinio tako (miške, apie 250 m nuo pakrantės), pusiaukelėje tarp Anykščių ir Puntuko akmens. Uoksinė pušis paskelbta saugomu Anykščių rajono savivaldybės botaniniu gamtos paveldo objektu 2003 m. spalio 30 d. 

Pušies kamiene matyti virš dvidešimties uoksų. Šalia įrengtame informaciniame stende rašoma apie tokių medžių naudą gyvajai gamtai – juose apsigyvena įvairūs paukščiai, šikšnosparniai, pelės.

## Duomenys

* Medžio rūšis: paprastoji pušis (*Pinus sylvestris L*.)
* Aukštis: 24 m
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje: 2,28 m

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Anykščių rajone saugomi medžiai
Pušis Šventosios gamtiniame-rekreaciniame take

**Pušis Šventosios gamtiniame-rekreaciniame take** – išskirtinė pušis Anykščių šilelyje, pusiaukelėje tarp Anykščių ir Puntuko akmens, prie Šventosios upės kairiajame krante įrengto pažintinio tako.

Anykščių regioniniame parke vyrauja spygliuočių medynai, iš kurių pušynai sudaro 80 proc. Paminklinė pušis paskelbta saugomu Anykščių rajono savivaldybės botaniniu gamtos paveldo objektu 2003 m. spalio 30 d. 

## Duomenys

Pušis prie pagrindo yra dviejų kamienų. Vienas kamienas nešakotas, o antrasis šakojasi į keturis stiebus.
* Medžio rūšis: paprastoji pušis (*Pinus sylvestris L*.)
* Aukštis: 29,50 m
* Kamienų apimtys 1,3 m aukštyje: I kamieno apimtis-3,15, II-2,05 m.

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Anykščių rajone saugomi medžiai
Baltijos garsas

**Baltijos garsas** – muzikos festivalis, 2006–2008 m. vykęs netoli Kernavės esančio Valiūkiškio kaimo privačioje sodyboje.

## Istorija

Pirmajame festivalyje dalyvavo apie 300 žmonių. 2007 m. apie 1500 žmonių. Festivalyje be muzikos vykdavo gatvės teatro pasirodymai, įvairios instaliacijos, paskaitos ir seminarai. Dalyvaudavo sunkųjį roką, liaudies muziką, indie rock, heavy metal, ska, pankroką ir gotikinį roką grojančios grupės.

## Nuorodos

* 2007 metų tarptautinis roko festivalis „Baltijos garsas“
* „Baltijos garsas“ skamba vis garsiau ir kūrybiškiau 

## Šaltiniai
Geisiškių Šv. kankinio Jurgio Nugalėtojo parapija

**Geisiškių Šv. kankinio Jurgio Nugalėtojo parapija** – viena iš Vilniaus apskrities stačiatikių dekanato parapijų, Geisiškių kaime. Parapijai priklauso Geisiškių Šv. kankinio Jurgio Nugalėtojo cerkvė.

## Istorija

Parapija įkurta 1865 metais. Parapijai iš pradžių priklausė apie 30 baltarusių kilmės šeimų, kurie 1839 m. perėjo į stačiatikybę iš unitų tikėjimo. 1945 m. parapijoje buvo 642 tikintieji, TSRS valdžia oficialiai parapiją įregistravo 1947 metais.

## Nuorodos

* Informacija apie parapiją

## Literatūra

* G. Szlewis, Православные храмы Литвы, Свято-Духов Монастыр, Vilnius 2006, ISBN 9986-559-62-6
Rudaminos Šv. Nikolajaus Stebukladario parapija

**Rudaminos Šv. Nikolajaus Stebukladario parapija** – viena iš Vilniaus apkrities stačiatikių dekanato parapijų, Rudaminos kaime. Parapijai priklauso Rudaminos Šv. Nikolajaus Stebukladario koplyčia.

## Istorija

1866-1915 m. parapijos centras buvo Rudaminos Viešpaties Atsivertimo cerkvė. I pasaulinio karo metu cerkvė buvo stipriai apgriauta. Parapijos centras persikėlė į Rudaminos Šv. Nikolajaus Stebukladario koplyčią. TSRS valdžia šią parapiją užregistravo 1947 m. (apie 60 tikinčiųjų).

## Nuorodos

* Informacija apie parapiją

## Literatūra

* G. Szlewis, Православные храмы Литвы, Свято-Духов Монастыр, Vilnius 2006, ISBN 9986-559-62-6
Rudaminos Viešpaties Atsivertimo cerkvė

**Rudaminos Viešpaties Atsimainymo cerkvė** stovi Rudaminoje, Vilniaus rajone.

## Istorija

Pirmoji stačiatikių šventykla Rudaminoje įrengta 1866 metais buvusioje Švč. Mergelės Marijos katalikų bažnyčioje ir pavadinta Viešpaties Atsimainymo cerkve. 1874–1876 m. ji išardyta, jos vietoje pastatyta nauja dabartinė akmeninė cerkvė, o iš senosios šventyklos pastatyta medinė kapinių Rudaminos Šv. Nikolajaus Stebukladario koplyčia.

I pasaulinio karo metu cerkvė išvogta. XX a. tarpukariu ji prirašyta Vilniaus Skaisčiausios Dievo motinos cerkvei. 1944 m. per karą cerkvė apgriauta, vėliau nebebuvo atstatyta. Pastato griuvėsiai išlikę iki šių dienų.


Rudamina, buvusi cerkvė.JPG|2015 m.
Rudamina, cerkvės liekanos.JPG|Nuo gatvės pusės


## Nuorodos

* Orthodoxy.ru
San Carlo alle Quattro Fontane

**Šv. Karolio prie keturių fontanų bažnyčia** () – Romos bažnyčia, kuri pastatyta 1638−1641 m. laikotarpyje pagal Frančesko Borominio projektą. Tai pirmasis Borominio savarankiškas kūrinys, kuris jį išgarsino, ir vienas garsiausių Europos baroko architektūros statinių.

## Istorija

Bažnyčią 1634 m. užsakė Ispanijos trinitorių vienuoliai. Tai buvo pirmasis savarankiškas Frančesko Borominio projektas, kurį jis labai vertino, todėl darbus atliko vienuoliams nemokamai. Bažnyčia yra dedikuota Šv. Karoliui Boromėjui (1538−1584), kuris tuo metu buvo vienas naujausių katalikų bažnyčios šventųjų. Dėl savo mažumo bažnyčia Romoje vadinama mažybine forma *San Carlino*. Statybos daugiausia vyko 1638−1641 m. laikotarpiu. Vėliau bažnyčios statybos buvo pertraukiamos dėl lėšų trūkumo, fasadas baigtas tik 1677 m. 

Dėl labai nepatogios ir ankštos vietos bažnyčia yra labai neįprasto išplanavimo, kuriame galima atpažinti graikišką kryžių su ovalo formomis. Bažnyčios kupolas yra ovalo formos, kurio vidinės pusės dekoras paremtas ankstyvųjų krikščionių bažnyčiose naudotais dekoraciniais elementais. Bažnyčios kompozicinėje struktūroje dominuoja trikampio forma, kas galbūt yra aliuzija į Šv. Trejybę. Bažnyčios pavadinimas yra susijęs su jos pastatymo vieta, kuri yra prie gatvių susikirtimo, kuriame pastatyti keturi fontanai. Prie bažnyčios yra mažas vienuolyno kluatras.

## Bažnyčios vaizdai


Vaizdas:San Carlo alle Quattro Fontane Rome Italy.svg | Bažnyčios planas 
Vaizdas:San Carlo alle Quattro Fontane (Rome) - Dome HDR.jpg| Kupolo vidinė pusė
Vaizdas:SCarloQuattroFontaneRome1.jpg| Interjeras
Vaizdas:RomaSanCarlino4FontaneChiostro4.jpg| Kluatras


## Nuorodos
* www.greatbuildings.com
* britannica.com
* www.italian-architecture.info 
* smarthistory.khanacademy.org
David Alexandre Winter

**David Alexandre Winter** (tikrasis vardas *Leon Kleerekoper*; g. 1943 m. balandžio 4 d. Amsterdame) – olandų pop dainininkas, Liuksemburgo atstovas 1970 m. „Eurovizijos“ konkurse.

## Biografija

1966–1968 m. dainavo Amsterdame/Hagoje įsikūrusioje grupėje „Daddy’s Act“.

Pasivadinęs Johnnie Van Doren, dirbo radijuje „Radio Veronica“ bei įrašė du singlus „Philips Records“ įrašų studijoje. 1970 m. David Alexandre Winter atstovavo Liuksemburgui „Eurovizijos“ konkurse. Jis atliko dainą „Je suis tombé du ciel“ () ir, negavęs nei vieno taško, liko paskutinėje vietoje.

1979 m. David persikėlė į Jungtines Amerikos Valstijas, kur dirbo automobilių pardavėju. Yra kelis kartus vedęs ir išsiskyręs, turi keletą vaikų iš skirtingų santykių. Dukra Ofelija – populiari prancūzų dainininkė ir aktorė.

## Nuorodos

* Diskografija svetainėje *encyclopedisque.fr*

|-
Šv. Jurgio Kozibiečio vienuolynas

**Šv. Jurgio Kozibiečio vienuolynas** – krikščionių stačiatikių vienuolynas Vakarų Krante (Palestina), Vadi Kelto kanjono skardyje netoli Jericho.

Jau IV a. čia apsistojo vienuoliai, šią vietą tapatindami su ta, kurioje Eliją maitino varnai. V a. Jonas Tėbietis, atvykęs iš Egipto, čia įkūrė graikų stačiatikių vienuolyną. Jis pavadintas pagal žymiausią šios vietos vienuolį Šv. Jurgį Kozibietį. 614 m. vienuolyną sugriovė persai ir nužudė čia gyvenusius 14 vienuolių. 1179 m. Šv. Jurgio vienuolyną atkūrė kryžininkai, bet po jų atsitraukimo jis vėl sunyko. Dabartinis vienuolynas pastatytas 1878 m. čia atsikėlusio graikų vienuolio Kaliniko (statybas jis baigė 1901 m.).

Vienuolyno kriptoje saugomi 14 persų nužudytų vienuolių palaikai. Į vienuolyną patenkama pėsčiųjų tiltu per kanjono upę.


File:St-jeorge.jpg|Vienuolynas kanjone
File:Manastermarjaris (11).jpg|Aišktelė, nuo kurios prasideda kelias į vienuolyną
File:Monastère Saint-George avec croix de chemin.jpg|Kryžius kelyje į vienuolyną
File:St. George's Monastery.Monks live in caves in canyon walls.jpg|Įėjimas
LAZ-4202

**LAZ-4202** – vidutinės klasės autobusas, 1978–1993 m. gamintas Lvovo autobusų gamykloje. Naudoti miesto, užmiestiniuose, tarpmiestiniuose maršrutuose visoje TSRS. Tiesa, pradžioje LAZ-4202 gamintas miesto reikmėms, bet ten nepasiteisino, nes KamAZo variklis miesto sąlygoms greitai susidėvėdavo. Nuo 1983 m. pradėta gaminti modifikacija LAZ-42021 (o vėliau LAZ-4207 ir LAZ-42071) buvo pritaikyta užmiesčio maršrutams.

Standartinis LAZ-4202 autobusas yra 9,7 m ilgio, 2,5 m pločio, 4,37 m bazinio aukščio, sveria 8,6 t (pilnoje pakrovoje 13,4 t). Turi dvejas pneumatines, „širmos“ tipo (iš 4 dalių) duris. Įrengtos 25 sėdimos vietos. Autobusą varo dyzelinis 80 AG KamAZ-7401-05 variklis. Didžiausias greitis – 120 km/h.

Tarpmiestinėse modifikacijose pneumatinės durys vienerios, arba abejos rankinės.

Marijampolėje, prie autobusų parko, autobusas LAZ-42021 pastatytas kaip paminklas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Nuotraukos
Šlavės atodanga

**Šlavės atodanga** – kairiojo Šventosios intako Šlavės upelio atodanga Anykščių šilelyje, apie 250 m į rytus nuo dviračių kelio tarp Anykščių ir Puntuko akmens, miško masyve. Objektas pritaikytas lankymui: įrengtos kelio nuorodos, sutvirtintas takas šalia vingiuotos Šlavės (su laiptais, tilteliu), atokvėpio vieta, informacinis stendas.

Šlavės atodanga yra valstybinis geologinis gamtos paveldo objektas, saugomu paskelbtas 2007 m. birželio 21 d., siekiant išsaugoti čia atsiveriančias kvartero ir neogeno periodų uolienas. Šlavės slėnis – tai vienintelė vieta Lietuvoje ir Baltijos bei Skandinavijos šalyse, kur surastos seniausio tarpledynmečio, vadinamo Šlavės vardu, nuosėdos. Atodanga yra 19 m aukščio, jos ilgis 66 m. Šlavės slėnio šlaituose susiformavę net trijų geologinių sistemų – devono, neogeno ir kvartero dariniai. Čia randamos dar priešledynmetinio kvartero nuosėdos, kai Skandinavijos kalnuose pradėjo formuotis ledynas.

## Geologija

Geologinis pjūvis (geologų Augustino Linčiaus, 1998 m., Almos Grigienės, 2007 m., duomenimis):
* 0,0-0,2 m: molis pilkas, aleuritingas
* 2,0-2,55 m: aleuritas tamsiai pilkas, molingas
* 2,55-2,9 m: molis mėlynai pilkas, aleuritingas
* 2,9-5,0 m: aleuritas pilkas
* 5,0-5,1 m: durpės molingos
* 5,1-5,2 m: molis tamsiai rudas, smėlingas, humusingas
* 5,2-5,7 m: kvarcinis smėlis, smulkus
* 5,7-6,05 m: aleuritas pilkas, viršutinėje dalyje smėlingas
* 6,05-9,5 m: smėlis pilkas, vidutinio rupumo, gerai išrūšiuotas, horizontalūs sluoksniai persisluoksniuoja su įkypais sluoksniais
* 9,5-11,3 m: smėlis baltas nuo vidutinio iki smulkaus rupumo, vietomis neryškiai horizontaliai sluoksniuotas
* 11,3-12,1 m: smėlis geltonas, vidutinio rupumo, viršuje pereinantis į įvairų, horizontaliai ir įkypai sluoksniuotas
* 12,1-12,4 m: smėlis šviesiai pilkas, neryškiai horizontaliai sluoksniuotas
* 12,4-14,0 m: smėlis tamsiai rudas, smulkutis, horizontaliai sluoksniuotas, stipriai anglingas
* 14,0-14,1 m: molis žaliai pilkas, riebus
* 14,1-14,6 m: smėlis baltas, kvarcinis, smulkus, įkypai sluoksniuotas

## Nuorodos
* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Šlavės atodanga, 2008 m. nuotrauka (''efoto.lt'')
Mikniškių Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ parapija

**Mikniškių Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ parapija** – viena iš Vilniaus apskrities stačiatikių dekanato parapijų, Mikniškių kaime. Parapijai priklauso Mikniškių Dievo Motinos ikonos „Visų liūdinčiųjų Džiaugsmas“ cerkvė.

## Istorija

Parapija įkurta 1922 metais, Pontijaus Rupyševo iniciatyva. Sovietinė valdžia parapiją įregistravo 1947 m., joje buvo 100–120 tikinčiųjų. 1963 m. LKP CK bandė likviduoti parapiją, tačiau tai nepavyko.

## Nuorodos

* Informacija apie parapiją
Šalčininkų Šv. Tichono parapija

**Šalčininkų Šv. Tichono parapija** – viena iš Vilniaus apskrities stačiatikių dekanato parapijų, Šalčininkuose. Parapijai priklauso Šalčininkų Šv. Tichono maldos namai. Parapija įkurta 1996 m. birželio 10 d., steigimo metais buvo 40 tikinčiųjų.

## Nuorodos

* Informacija apie parapiją