open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Martin Schiller

**Martinas Šileris** (*Martin Schiller*, g. 1982 m. kovo 8 d.) – Austrijos krepšinio treneris.

Martinas Šileris nuo pat vaikystės gyveno Vokietijoje (Hamburgo apylinkėse), rungtyniavo „TSG Bergedorf“ jaunimo krepšinio komandoje. Studijavo Kelno Vokietijos sporto universitete, treniravo Vokietijos ir Austrijos krepšinio komandas (daugiausia kaip asistentas). 2017–2020 m. buvo NBA G lygos Solt Leik Sičio „Stars“ klubo vyr. treneriu. 2020 m. su klubu laimėjo pietvakarių divizioną, išrinktas geriausiu sezono treneriu. 2015–2019 m. – Vokietijos rinktinės trenerio Henriko Rėdlio asistentas. 2020 m. pasirašė 2 metų sutartį su Kauno „Žalgiriu“. 2021 m. spalio 8 d. buvo atleistas iš Kauno Žalgirio vyriausiojo trenerio pareigų dėl prasto sezono starto. Po atleidimo bylinėjosi su „Žalgiriu“ dėl išmokos už nutrauktą sutartį. 2022 m. birželį pakviestas į Ispanijos klubą Saragosos „Casademont“, bet po pirmų ketverių pralaimėtų rungtynių atleistas.

## Trenerio karjera

* 2004–2005 m. – Diuseldorfo „Magics“ (Vokietija) vyr. treneris
* 2005–2007 m. – TSG Bergedorf (Vokietija) vyr. treneris
* 2007–2010 m. – WBC Wels (Vokietija) trenerio asistentas
* 2010–2015 m. – Kvakenbriuko „Artland Dragons“ (Vokietija) trenerio asistentas
* 2015–2017 m. – Liudvigsburgo „Riesen“ (Vokietija) trenerio asistentas
* 2017–2020 m. – Solt Leik Sičio „Stars“ (NBA G lyga) vyr. treneris
* 2020–2021 m. – Kauno „Žalgirio“ (Lietuva) vyr. treneris

## Laimėjimai
* Karaliaus Mindaugo taurė (2021 m.)
* LKL (2020–21 m.)

## Šaltiniai
Ukmergės žydų ligoninė

**Ukmergės žydų ligoninė** – Ukmergėje buvusi žydų bendruomenės gydymo įstaiga. Šiuo metu pastatas Vytauto g. 75A veikia pagal pirminę paskirtį – jame įsikūręs psichiatrijos dienos stacionaras.

## Istorija

1825 m. Ukmergėje sukurta Ligoninės brolija, kurios kūrėjai buvo turtingi vietos žydai. Jie įsteigė ligoninę, o jos išlaikymui ir pirtį, vaistinę, skerdyklą, mėsos prekyvietę, iš kurių buvo gaunama pelno patenkinti gydymo įstaigos poreikiams. 1838 m. žydų ligoninėje dirbo 1 gydytojas ir tarnautojai. 1840 m. joje gydyta 320 vyrų ir 15 moterų, 1855 m. – 205 vyrai, 124 moterys. Ligoninės išlaikymui žydų bendruomenė skyrė 630 sidabrinių rublių metams.

1860-1861 m. Ukmergėje veikė 4 ligoninės (miesto, karo, kalėjimo, žydų), kuriose buvo 145 lovos. 1893–1895 m. žydų ligoninei pastatytas naujas mūrinis pagrindinis ir pagalbiniai pastatai. Darbus finansavo vietos žydų bendruomenė, skyrusi virš 20 000 rublių. 1915 m. žydų ligoninės vedėju buvo gydytojas D. Saspiras, viršininku I. Losis. 

Atsikūrus Lietuvai, 1919 m. vasarą naujoji miesto savivaldybė perėmė ligoninės išlaikymą savo žinion. Tuo metu ligoninei vadovavo gydytojas L. Klingas. 1920 m. Ukmergėje veikė 2 ligoninės – apskrities ir žydų, iš viso turėjusios 75 lovas. 1921 m. ligoninė buvo grąžinta žydų bendruomenei, tačiau joje buvo gydyti visi miesto ir apskrities ligoniai. Už gydymą atsiskaitė miesto ir apskrities valdžia. 

Tarpukaryje ligoninės išlaikymu rūpinosi labdaros organizacija „Ezro“. Prasidėjus sovietinei okupacijai, 1941 m. kovo mėnesį ligoninė buvo nacionalizuota. 1941 m. birželio mėn. kartu su kitais žydų inteligentais buvo nužudytas ligoninės vyr. gydytojas L. Klingas.

Daugpilio gatvėje (dabartinėje Vytauto gatvėje) šiame name 1919-1921 m. buvo komunistų pogrindininkų susitikimo vieta.

## Architektūra

Ligoninės pastatas pripažintas vietinės reikšmės architektūros paminklu, nuo 2011 m. įrašytas į  Kultūros vertybių registrą. Pastato stilistika – istorizmas, „plytų stilius“. Jis stačiakampio plano, vieno aukšto su pastoge ir pusrūsiu, šiaurės rytų pusėje sujungtas su kitu, gretimu pastatu. Stogas dvišlaitis. Iš architektūros tūrinių detalių paminėtinas pagrindinio fasado tariamasis rizalitas su atiku, akcentuotu trikampiu frontonėliu, bei galinių fasadų tariamieji rizalitai užsibaigiantys trikampiais frontonėliais. Po pastatu įrengti tinkuoto plytų mūro cilindriniai pusrūsio skliautai.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Istorinis - pažintinis maršrutas „Žydų kelias“. Žydų ligoninė
Ben Weider

**Bendžaminas „Benas“ Veideris** (; 1923 m. vasario 1 d. Monrealyje – 2008 m. spalio 17 d. ten pat) – Kanados kultūrizmo sporto veikėjas, vienas iš Tarptautinės kultūrizmo federacijos (IFBB) įkūrėjų ir jos vadovas. Istorikas, tyrinėjęs Napoleono Bonaparto gyvenimą.

## Biografija
Gimė žydų išeivių iš Lenkijos šeimoje. Kartu augo dar du broliai ir sesuo Freida. Gimtajame Monrealio mieste emigrantai nebuvo itin mylimi, todėl broliams Weideriams nuo mažens teko dalyvauti gatvės peštynėse. Norėdami susidūrimuose sugebėti pasipriešinti, jie nuolat kilnodavo svarmenis, treniruodavosi su bokso pirštinėmis. 1942 m. Benas buvo pašauktas į Kanados kariuomenę ir trejus metus praleido tarnaudamas karinėje žvalgyboje.

Po demobilizacijos grįžo į gimtąjį miestą ir ėmė padėti savo broliui Džo, tuo metu aktyviai propagavusiam kultūrizmo sportą ir net leidusiam šios sporto šakos žurnalą „Your Physique“. 1946 m. Monrealyje broliai Weideriai įsteigė Tarptautinę kultūrizmo federaciją, Benas iki 2006 m. jai vadovavo. Federacija nuolat augo ir stiprėjo, dabartiniu metu ji jungia apie 190 valstybių narių. Šios organizacijos globojamos varžybos *Mr. America*, *Mr. Universe*, *[[Mr. Olympia]]*, *World Amateur Bodybuilding Championships* yra pelniusios pasaulinį pripažinimą.

Į Lenkijos Radome 1971 m. gegužės 22–23 d. vykusias tarptautines varžybas atvykęs Benas Weideris susitiko su kultūrizmo pionieriais lietuviais Romanu Kalinausku, Juozu Jusevičiumi ir Vytautu Jankausku. Nuo to laiko į Lietuvos TSR buvo siunčiami kultūrizmo žurnalai ir kita metodinė medžiaga, ši parama padėjo kultivuojantiems šią sporto šaką sustiprėti ir išsiveržti į lyderius Tarybų Sąjungoje. 1991 m. Federacijos prezidentas buvo pirmasis tarptautinės sporto organizacijos vadovas, atvykęs į nepriklausomą Lietuvą. Į jo vadovaujamą IFBB Lietuvos kultūrizmo federacija buvo priimta tų pačių metų spalio 27 d. per Katovicuose (Lenkija) vykusį kongresą.

Benas Weideris buvo ir žinomas istorikas: jis tyrinėjo Napoleono Bonaparto gyvenimą, ta tema parašė keletą knygų, su kitais bendraminčiais įkūrė *Tarptautinę Napoleono draugiją* () ir jai vadovavo.

## Bibliografija
* Weider, Ben and Sten Forshufvud. *Assassination At St. Helena: The Poisoning of Napoleon Bonaparte.* Mitchell Press, 1978
* Weider, Ben and David Hapgood. *The Murder of Napoleon.* New York: Congdon & Lattes : Distributed by St. Martin’s Press, 1982
* Weider, Ben and Robert Kennedy. *Superpump!: Hardcore Women’s Bodybuilding.* Sterling Pub Co Inc, 1986
* Weider, Ben and Sten Forshufvud. *Assassination at St. Helena Revisited.* Wiley, 1995
* Weider, Ben. *Louis Cyr: Amazing Canadian.* Ironmind Enterprises, 2000
* Weider. Ben (Author), Joe Weider (Author), Daniel Gastelu (Author). 2002. *The Edge.* Avery Publishing, 2002
* Franceschi, General Michel and Ben Weider. *Wars Against Napoleon: Debunking the Myth of the Napoleonic Wars.* Savas Beatie, 2007

## Įvertinimas
* Kanados ordinas (CM) (1975 m.);
* Nominuotas Nobelio premijai gauti (1984 m.);
* Kanados ordinas (OC) (2006 m.);
* Šv. Jono Jeruzaliečio ordinas ir kt. įvairių valstybių apdovanojimai.

## Šaltiniai
Egzosoma

**Egzosoma** – elementari biologinė nano dydžio (30-150 nm diametro) dalelė, kylanti iš imuninių, kamieninių, vėžinių ar kitų organizmo ląstelių, turinti išorinį apvalkalėlį ir savo viduje talpinanti skirtingas baltymų, lipidų, miRNR, mRNR molekules.

Egzosomos randamos visuose organizmo skysčiuose. Šios dalelės veikia kaip tarpląsteliniai transportiniai vienetai, kurie dėl savo mažumo gali prasiskverbti net pro kapiliarų ar kitų kraujagyslių sieneles. Pastaruoju metu nustatyta, kad specifinės egzosomos gali būti vėžinių susirgimų žymenimis.

## Išnašos

## Nuorodos
* https://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S0304383519306688?dgcid=raven_sd_aip_email
Meskilak

**Meskilak** – deivė, garbinta Dilmune; viena iš dviejų svarbiausių dievybių Dilmuno panteone (greta Inzako). Minima ir įrašuose iš Mesopotamijos, ir iš paties Dilmuno.

Meskilak vardas kildinamas iš Ninsikilos (vienas iš deivės Ninhursagos vardų). Šią dievavardžio kilmės versiją 1952 m. pateikė šumerologas S. N. Kramer. Veikiausiai būtent Meskilak buvo tituluojama *Nin-Dilmun* („Dilmuno viešpatė“). Manoma, kad ši deivė buvo laikoma arba dievo Inzako žmona, arba jo motina (viename babiloniečių himne jo žmona įvardijama deivė *Šuluhītu*).

Minima dviejuose XIV a. pr. m. e. datuojamuose laiškuose, parašytuose Dilmuno valdytojo Ili-ipasros (*Ili-ippasra*) ir adresuotuose Nipūro valdytojui  *Ililiya*. Jų įžangoje kartojasi ta pati standartinė formulė: „Tegu Inzagas ir Meskilak, Dilmuno dievai, sergsti tavo gyvybę“.

## Šaltiniai
2019 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas

**2019 m. Lietuvos lengvosios atletikos čempionatas** – Lietuvos lengvosios atletikos federacijos organizuotas pajėgiausių šalies sportininkų lengvosios atletikos čempionatas. Varžybos vyko liepos 26 - 27 dienomis Palangos centriniame stadione, Palangoje. Šalies čempionate pasirodė sportininkai, įveikę nustatytus LLAF normatyvus. Daugiakovių, ir ėjimo čempionatai vykdyti atskirose varžybose.

Čempionato metu pagerintu du Lietuvos nacionaliniai rekordai.

## Medalių lentelė

## Vyrų rezultatai
### Bėgimai

### Techninės rungtys

## Moterų rezultatai
### Bėgimai

### Techninės rungtys

## Nuorodos
*LLAF oficiali svetainė
Napiriša

**Napiriša** – dievas elamitų mitologijoje, deivės Kiririšos sutuoktinis. Sūnus – Hutranas. Napirišos vardas reiškia „didysis viešpats“. Buvo tapatinamas su Mesopotamijos dievu Ea (požemio vandenų, magijos ir išminties dievybe).

Vokiečių iranologas Walther Hinz teigė, kad elamitų dievo Humbano vardas buvo tabu, todėl karališkuosiuose įrašuose dievavardis buvo pakeistas Napiriša. Visgi šią teoriją paneigė prancūzų archeologas Pierre de Miroschedji. Tiek Humbanas, tiek Napiriša apibūdinami tokiais pat epitetais, tačiau šios dievybės kilusios iš skirtingų Elamo regionų. Napirišos ir Kiririšos kultas susiklostė Anšane (siejamas su dabartiniu Tel-e Maljanu), o Humbano – Avane.

Karalius Humban-numena XIII a. pr. m. e. Lijane, prie Persijos įlankos, pastatydino Napirišos ir Kiririšos šventyklą. II tūkst. pr. m. e., iškilus Anšano dinastijai, Napiriša, Kiririša ir Inšušinakas (Sūzų dievas) tapo svarbiausiomis oficialaus elamitų panteono dievybėmis.

## Šaltiniai
Žaliosios miško holokausto vieta

**Žaliosios miško holokausto vieta** – holokausto vieta Panevėžio rajone,  apie 8 km į šiaurės rytus nuo Karsakiškio, netoli Vilkapjūvių kaimo, Žaliosios miške, 200 m į šiaurės rytus nuo plento . Vieta susijusi su žydų ir kitų tautybių žmonių tragedija, pareikalavusia iš viso 922 aukų. Ji paskelbta nacionalinės reikšmės istorijos ir kultūros paminklu. Vieta pažymėta atminimo akmeniu su dvikalbiais įrašais.

## Istorija

Antrojo pasaulinio karo pradžioje Žaliosios miške buvo šaudomi ir užkasami žydų tautybės gyventojai, lietuvių ir rusų komunistai. Iš viso čia nužudyti ir užkasti 922 žmonės, tarp kurių buvo 901 žydas iš Panevėžio. 1941 m. rugpjūčio 8 d. buvo sušaudyti 422 žmonės (362 žydų vyrai ir 41 moteris, 14 lietuvių ir 5 rusų komunistai), rugpjūčio 11 d. – 498 žmonės (450 žydų vyrų ir 48 moterys, 1 lietuvių ir 1 rusų komunistas). 

Pastatytame antkapiniame paminkle padarytas netikslus įrašas, nurodantis 4500 aukų skaičių (3500 žydų vyrų, moterų ir vaikų), tekusį 1941 m. liepos-rugsėjo mėnesių laikotarpio žudynėms. 

Svarbių duomenų apie tragiškų įvykių raidą pateikiama buvusio Panevėžio kalėjimo prižiūrėtojo M. Bikėno liudijime. 1941 m. rugpjūčio pradžioje į Panevėžio kalėjimą atvyko keli vokiečių karininkai ir grupė savisaugos dalinio kareivių. Jų įsakymu sunkvežimiais į Žaliosios mišką buvo išvežta ne mažiau kaip 200-300 kalinių, daugiausia jaunų žydų vyrų. Vokiečių karininkai ir kareiviai bei lietuvių policijos Panevėžio 10-ojo bataliono kareiviai buvo žudynių dalyviai. Egzekucijos vykdytos pagal vokiečių komandas. 

## Vieta

Žudynių vietos teritorija 1993 m. pertvarkyta Panevėžio žydų draugijos rūpesčiu. Tuomet stovėjo metalo vagių nuniokotas granito luitų paminklas – 1992 m. išplėštas metalinis dekoratyvinis elementas, išardyti granito luitai. Buvo pastatytas naujas memorialinis paminklas su įrašais lietuvių ir hebrajų kalbomis. Atnaujintam paminklui panaudotas buvusio paminklo vienas iš granito luitų.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Panevėžio žydų bendruomenės puslapis
* Panevėžio rajone paminėta Tarptautinė holokausto aukų atminimo diena
Jeanne Barret

**Žana Barė** ( arba *Baret*, *Baré*, rečiau *Barer*; 1740 m. liepos 27 d. Prancūzijoje – 1807 m. rugpjūčio 5 d.) – prancūzų keliautoja, pirmoji moteris, apkeliavusi pasaulį.

## Kelionė
1766 m. persirengusi kaip vyras ir pasivadinusi Žano Barė vardu, pradėjo tarnauti garsiajam prancūzų botanikui Philibertui Commersonui, kuris netrukus turėjo keliauti aplink pasaulį su L. A. Bougainville ekspedicija. Ekspedicijos metu Ž. Barė parodė nepaprastą drąsą, be to, tam tikras botanikos žinias, padėdama P. Commersonui.

Anot vienos versijos, Žana Barė paslaptis liko neatskleista iki atplaukiant į Taičio salą, kur vietiniai gyventojai atpažino ją kaip moterį. Pagal kitą versiją, botanikas P. Commersonas nuo pat pradžių žinojo tiesą apie savo padėjėją ir pasiėmė Barė kaip savo meilužę. Ją, kaip moterį, atpažino laive dirbęs gydytojas.

Ž. Barė buvo išlaipinta Mauricijaus saloje. Į Prancūziją grįžo kitu laivu.

## Įamžinimas
*Baret Montes* kalnai Plutone buvo pavadinti jos garbei 2018 m. balandžio 26 d.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Jeanne Baret (Barret) (1740–1807), Pays de Bergerac : Culture et patrimoine
Šv. Petro kėdė

**Šv. Petro kėdė** (kartais vadinama Šv. Petro sostu) − krikščionių relikvija, esanti Šv. Petro bazilikoje, jai Džianlorenco Berninio XVII a. sukurtame relikvijoriuje (katedroje, ).

Krikščionių tikėjimu, kėdė, vadinama Šv. Petro kėde, buvo medinė kėdė, kuria naudojosi Šv. Petras, pirmasis Romos vyskupas. Iš tiesų ši kėdė buvo Karolio II Plikagalvio karūnacijos kėdė ir 875 m. padovanota popiežiui Jonui VIII. Tarp jos kaulo papuošimų yra Karolio II Plikagalvio portretas. XVII a. valdant popiežiui Urbonui VIII kėdė buvo vienoje iš šoninių Šv. Petro bazilikos koplyčių netoli įėjimo į baziliką. Aleksandras VII nurodė ją parkelti į bazilikos apsidę ir užsakė Dž. L. Berniniui sukurti jai relikvijorių. Iš pradžių Dž. L. Berninis planavo relikviją būsiant nišoje už pagrindinio altoriaus. 1659−1660 m. jis pagamino medinį relikvijoriaus modelį. Į baziliką iškviestas darbo įvertinti Andrėja Sakis, dar nepriėjęs transepto, pareiškė, kad figūros per mažos, ir apsisukęs išėjo. Tuomet Dž. L. Berninis padvigubino katedros matmenis ir ji visiškai uždengė nišą. Bendra kompozicija iš marmuro, stiuko, paauksuotos bronzos ir vitražo Dž. L. Berninio ir jo padėjėjų baigta 1666 m. Katedra buvo sukomponuota, kad derėtų su Šv. Petro baldakimu, taip vizualiai susiejant Šv. Petro kapo vietą su kėde.

Šv. Petro kėdė yra galutinis krikščionių piligrimystės Romoje objektas. Jos katedra susideda iš keturių lygmenų. Žemiausiame lygmenyje yra masyvus marmurinis pjedestalas su popiežiaus Aleksandro VII herbu. Aukštesniame lygmenyje yra keturios bronzinės Bažnyčios daktarų skulptūros: Augustino, Ambraziejaus, Atanazo ir Jono Auksaburnio. Jie pavaizduoti tik pirštų galais laikantys patį relikvijorių su kėde. Tai sudaro įspūdį, tarsi kėdė pati kybotų ore. Iš relikvijoriaus šonų yra dviejų angelų skulptūros ir virš jo − dviejų putų, laikančių Šv. Petro raktus ir popiežiaus tiarą. Relikvijoriuje iškaltos scenos *Pasce Oves Meas* („ganyk mano bandą“) centre ir šoninės „Raktų įteikimo“ ir „Kojų plovimo“. Aukščiau pavaizduota angelų šlovė debesyse, o scenos centre Dž. L. Berninis ovalo formos vitražiniu stiklu uždengė virš nišos esantį langą. Vitraže pavaizdavo balandžio pavidalo Šv. Dvasią. Dar aukščiau, virš lango kylantys bronziniai vamzdžiai pagauna ir atspindi pro langus sklindančią šviesą suteikdami katedrai magiško spindėjimo įspūdį. Šv. Petro kėdės šventė švenčiama kasmet vasario 22 dieną.

## Šaltiniai
* Lilian H. Zirpolo. *Historical Dictionary of Baroque Art and Architecture.* Rowman & Littlefield, 2010, p. 129−130
Filomena Viržonytė

**Filomena Viržonytė (Domeikienė)** (g. 1935 m. birželio 4 d. Kelmėje) – Kauno Valstybinio muzikinio teatro solistė, mecosopranas.

## Biografija
Filomena Viržonytė gimė 1935 m. birželio 4 d. Kelmėje, vargonininko, chorvedžio ir muzikos mokytojo Jono Viržonio ir mokytojos Stasės Viržonienės (Beleckaitės) šeimoje.

1943–1947 m. mokėsi Krakių pradžios mokykloje (dabar Krakių Mikalojaus Katkaus gimnazija), 1948–1950 m. Dotnuvos Akademijos vidurinėje mokykloje, o 1950–1952 m. Kėdainių vidurinėje mokykloje. Būdama 16 metų išvažiavo į Vilnių ir 1952–1955 m. mokėsi groti violončele Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos vidurinėje muzikos mokykloje (dabar Vilniaus Juozo Tallat-Kelpšos konservatorija) pas mokytoją Leviną. 1955 m. ištekėjo už Aloyzo Domeikos, kuris buvo pakviestas darbui į Kauno valstybinį muzikinį teatrą, ir kartu su juo persikėlusi į Kauną pradėjo dirbti teatro chore. Tuo pačiu metu (1956–1964 m.) studijavo Kauno Juozo Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dabar Kauno Juozo Gruodžio konservatorija) vokalo klasėje, pradžioje pas Apseliomą Barniškį, o vėliau pas pedagogę A. Andriuškevičienę. Nuo 1968 m. galutinai pervesta į solistes.

## Vaidmenys
Pirmasis solinis vaidmuo Dmitrijaus Kabalevskio operetėje „Pavasaris dainuoja“ buvo sėkmingas, todėl vėliau gaudavo vaidmenį beveik kiekviename pastatyme. Toliau sekė „Džiovanos“ vaidmuo Gornio Kramerio operetėje „Sekmadienis Romoje“ (rež. Borisas Brunšteinas). Kviestinė estų trupė (rež. Paulis Miagis) patikėjo Pepės vaidmenį Johano Štrauso operetėje „Vienos kraujas“ ir Hanos Glavari vaidmenį operetėje „Linksmoji našlė“. Tuometinė teatro režisierė Aldona Ragauskaitė skyrė Filomenai Viržonytei visą eilę charakterinių vaidmenų, tokių kaip Bjanka – Kolio Porterio miuzikle „Bučiuok mane, Keit“, Galia – Aleksandro Doluchaniano operetėje „Grožio konkursas“, Dolly – Džerio Hermano miuzikle „Hello, Dolly“, Kabato – Gijos Kančelio muzikinėje komedijoje „Piršlės išdaigos“. Iš viso per darbo teatre laikotarpį sukurta virš 60 pagrindinių vaidmenų.

Filomena Viržonytė įdainavo nemaža dainų radijuje, dalyvavo teatro estradiniame ansamblyje „Myliu-nemyliu“.

## Nuorodos
*Filomenos Viržonytės (Domeikienės) sukurtų vaidmenų sąrašas

## Šaltiniai
Stračnių šv. Povilo koplyčia

**Stračnių šv. Povilo koplyčia** – katalikų koplyčia, esanti Kupiškio rajone, Subačiaus seniūnijoje, Stračnių kaimo (Subačiaus) kapinėse, netoli Radviliškio–Daugpilio geležinkelio pervažos. Kapinės įsikūrusios 1,5 km į vakarus nuo Subačiaus geležinkelio stoties, 0,7 km į šiaurės vakarus nuo kelio . Kapinės veikiančios, užima 0,92 ha plotą. 

Stračnių koplyčia priklauso Subačiaus šv. Pranciškaus Asyžiečio parapijai.

## Istorija

Stračnių kapinėse laidojama nuo XIX a. Medinė koplyčia pastatyta vietinių gyventojų 1821 m. Turėjo liturginius rūbus ir bažnytinį inventorių. Ją retkarčiais aptarnavo kunigai, buvo švenčiami metiniai atlaidai, šarvojami numirėliai.

1909 m. laikraščiuose „Kurjer litewski“ ir „Viltis“ Stračniai buvo išreklamuoti  kaip labai tinkama vieta vasarojimui, sveikatos taisymui, nes čia gera gamta, yra stotis, paštas, gyventojai turi paruošę vasarotojams kambarių, be to, tinka poilsiauti ir kunigams, nes yra koplyčia.

Tarpukaryje plečiantis geležinkelio stoties gyvenvietei, šios gyventojai jau maždaug nuo 1930 m. Panevėžio vyskupui ėmė kelti klausimą dėl bažnyčios naujajame Subačiuje steigimo. Tuomet prie geležinkelio augančioje gyvenvietėje gyveno apie 700 žmonių, kuriems buvo nepatogu keliauti į pamaldas senajame Subačiuje. 1934 m. pradžioje buvo apsispręsta dėl naujos bažnyčios statybų. Netrukus, balandžio 12 d., Stračnių koplyčios šventoriuje sušauktas vienas iš Subačiaus tikinčiųjų susirinkimų, kuriame  dalyvavo 96 žmonės, buvo išrinktas bažnyčios statymo komitetas. Kol buvo statoma bažnyčia, pamaldos buvo laikomos Stračnių koplyčioje arba stoties mokykloje.

## Galerija

Iš galo. Stračnių koplyčia.JPG|Tradicinės architektūros pastatas
Stračnių koplyčia, langelis.JPG|Ornamentika virš įėjimo durų
Stračnių koplyčia, kryžius.JPG|Varpinės bokštelio kryžius


## Šaltiniai
Kerčės sąsiauris

**Kerčės sąsiauris** (, , ) – sąsiauris, priklausantis Azovo jūros vandens zonai ir jungiantis jį su Juodąja jūra. Vakarinė sąsiaurio pakrantė yra Krymo Kerčės pusiasalis, rytinė – Tamano pusiasalis. Sąsiaurio ilgis 41 km, plotis nuo 4–45 km. Didžiausias gylis – 18 metrų. Krantai vakaruose žemi, smėlėti, limaniniai, rytuose uolėti, statūs (klifai); rytiniame krante yra Tamanės įlanka. Sąsiauris laivuojamas, plaukioja jūrų laivai iki 50 000 t talpos, žiemą vandenyse plaukioja ledai. Svarbiausias uostas – Kerčės miestas.

XVIII–XX amžiais sąsiauris taip pat buvo vadinamas Tauridės, Jenikalskio, Kerčės-Jenikalskio vardais. Senovės graikai vadino Kimerų Bosforu ().

Kerčės sąsiauris yra daugelio rūšių žuvų žvejybos rajonas. Pagrindinis žvejybos sezonas prasideda vėlyvą rudenį ir trunka keletą mėnesių.

2018 m. nutiestas 19 km ilgio tiltas per Kerčės sąsiaurį, jungiantis Rusiją su jos okupuotu Krymu.

## Taip pat skaitykite
* 2018 m. Kerčės sąsiaurio incidentas

## Šaltiniai
Povilnio rezervatas

**Povilnio gamtinis rezervatas** – ypač saugoma gamtos teritorija Varėnos rajone, Marcinkonių seniūnijoje, Dzūkijos nacionaliniame parke, 2 km į pietryčius nuo Zervynų. Apima Povilnio upelio (Ūlos intakas) slėnį ir baseiną nuo ištakų iki vidurupio bei Pavilnio ežerėlį.

Įsteigtas siekiant apsaugoti raiškiu dubakloniu tekantį Povilnio upelį, būdingas slėnio miško ir pelkių ekosistemas, saugomų augalų, grybų, gyvūnų rūšių buveines.

Beveik visą rezervato plotą dengia Dainavos giria: kopų viršūnėse vyrauja kerpšiliai, žemiau – saliaviniai pušynai, upelio slėnio šlaituose – eglynai, plačialapių medžių bendrijų sklypai, šlapi juodalksnynai. Palei upelį yra viksvynų, aukštapelkių fragmentų. Iš viso rezervate yra 11 augalų bendrijų.

1999 m. Povilnio gamtiniame rezervate užregistruota 80 samanų rūšių (dauguma – šlapiuose eglynuose ir juodalksnynuose), tarp jų reta – pūkuotoji apuokė. Taip pat auga 305 aukštesniųjų augalų rūšys iš 73 šeimų, tarp jų – retos rūšys: virgininis varpenis, svogūninė dantažolė, kalninė arnika, plačialapė klumpaitė, statusis atgiris, širdinė dviguonė, vienalapis gedutis, miškinė monažolė, retažiedė miglė; apyretės rūšys – pietinė stumbražolė, siauralapė drėgmenė, šakotasis šiaudenis. Čia auga Dzūkijoje retos triskiautės žibuoklės, pavasariniai pelėžirniai, kvapiosios krunės.


Povilnio rerervatas, šalcinis.JPG|Šaltinis, kuriuo prasideda Povilnio upelis
Povilnio rezervatas, eglynas.JPG|Rezervato eglynas
Povilnio rezervatas, ženklas.JPG|Rezervato ženklas šalia kelio Stėgaliai–Kašėtos
Povilnio rezervatas, ežeras.JPG|Povilnio ežeras


## Šaltiniai
Jarichas

**Jarichas** (*Yarikh*, taip pat *Yareah*) – Mėnulio dievas vakarų semitų mitologijoje. Ugarite jo sutuoktine laikyta Mėnulio deivė Nikalė – iš Mesopotamijos kilusi dievybė, atitinkanti šumerų Ningalę ( – „karalienė“).

Manoma, kad buvo laikomas Jericho miesto globėju. Be to, Jarichas tikriausiai buvo tapatus kanaaniečių-amoritų dievui Amu (*Ammu*), o šis savo ruožtu susijęs su jemeniečių dievybe tokiu pat vardu (*Ammu*).

Jarichas minimas įvairaus pobūdžio ugaritų įrašuose: legendose, užkalbėjimuose, ritualiniuose tekstuose (jam aukojama), dievų sąrašuose. Dievavardis sutinkamas ir kaip asmenvardžių dėmuo (pvz., *'bdyrh* – „Mėnulio dievo tarnas“).

## Mituose
Išlikusi ugaritų poema, pasakojanti apie Jaricho ir Nikalės vestuves. Anot jos, Jarichas Harhabio („vasaros vaisių viešpaties“) paprašęs dukters Nikalės rankos. Už dukterį jis pažadėjęs atsilyginti gausiomis dovanomis. Visgi Harhabis nenorėjęs sutikti ir pasiūlęs Jarichui verčiau vesti vieną iš Balu (Alijanu-Balu) dukterų – Padarai. Dar pasiūlęs vesti Jabardamai (galbūt Astaro duktė). Galiausiai, Jarichui primygtinai reikalaujant, Harhabis turėjęs nusileisti. Už nuotaką Jarichas turėjęs sumokėti didžiulę išpirką. Ją sudarę tūkstantis šekelių sidabro, miriadas šekelių aukso, brangakmeniai, taip pat laukai, sodai ir vynuogynai. Tuomet Jarichas vedęs Nikalę. Ją palaiminusios Kotarat (šios dievybės padedančios gimstant vaikui), Nikalė turėjusi pagimdyti sūnų.

Teigiama, jog, ugaritų supratimu, šių šventųjų vedybų (hierogamija) tikslas buvo užtikrinti kosmoso harmoniją, vaisingumą, mėnesių kaitą, kai Mėnulis kaskart atgimsta (jaunatis).

Neretai manoma, kad ši poema išversta iš huritų kalbos. Huritiškos kilmės gali būti ir poemoje minimo Harhabio vardas.

## Šaltiniai
Didysis mokslas

**Didysis mokslas** () – didelio masto moksliniai tyrimai, kurie yra finansuojami kelių valstybių vyriausybių. Viena žymiausių ir didžiausių didžiojo mokslo įstaigų yra Europos branduolinių mokslinių tyrimų organizacija, kurios veiklą finansuoja 32 valstybių vyriausybės. ITER organizacija, statanti to paties pavadinimo branduolinės sąlajos reaktorių ITER, yra finansuojama 7 valstybių vyriausybių (Europos Sąjunga yra viena valstybė šiame kontekste).

Didysis mokslas pasižymi ne tik dideliu finansavimu, bet ir gausiu darbuotojų skaičiumi, įspūdingais infrastruktūros ir laboratorijų dydžiais. 

## Įstaigos

Didžiojo mokslo įstaigos, atliekančios įvairius didelio masto mokslinius tyrimus, yra:
* Europos branduolinių mokslinių tyrimų organizacija (CERN);
* ITER;
* Europos neutronų šaltinis (ESS);
* Europos kosmoso agentūra (ESA);
* Europos pietinė observatorija (ESO).

## Šaltiniai ir išnašos
Lipčiaus medus

**Lipčiaus medus** (, , ) – medaus rūšis. Medus yra saldžiai aštrus su juntamu medžio poskoniu; kvapas atsiduoda sakais. Medus yra tamsios gintaro spalvos. Lipčiaus medus, sumaišytas su jogurtu ir tepamas ant duonos, yra dažnai valgomas pusryčių metu Turkijoje.

Lipčiaus medus yra neįprastas tuo, kad jį renka ne naminės bitės, o bitės, lipčių surenkančios iš Viduržemio jūros regione gyvenančių skydamarinių vabzdžių, aptinkamų pušies sakuose. Šie vabzdžiai gyvena uolinėse, alepinėse, juodosiose, paprastosiose ir italinėse pušyse. 

Lipčiaus medus yra gaminamas rytų Viduržemio jūros regione, miškuose, kuriuose gausu uolinių pušų. Turkija pagamina 92 % pasaulio lipčiaus medaus. Turkijos Muhlos provincijoje pagaminama 80 % Turkijos lipčiaus medaus produkcijos.

## Šaltiniai
Apaštalų tikėjimo išpažinimas

**Apaštalų tikėjimo išpažinimas** (arba ***Apaštalų simbolis***; ) — seniausias krikščionių tikėjimo išpažinimo tekstas. Kilęs iš Senojo Romos Apaštalų tikėjimo išpažinimo. 325 m. papildytas Nikėjos I susirinkime (vadinamas Nikėjos simboliu) skelbia amžiną Sūnaus, Jėzaus Kristaus, dievystę. 381 m. Konstantinopolio I susirinkime Apaštalų tikėjimo išpažinimas dar papildytas formulėmis, pabrėžiančiomis Šventosios Dvasios dievystę (vadinamas Nikėjos-Konstantinopolio tikėjimo išpažinimu), yra bendras visoms Rytų ir Vakarų bažnyčioms per Eucharistijos šventimą, krikštą. Neabejotina, kad Apaštalų tikėjimo išpažinimo tekstas daug senesnis, nes jis nuo pirmųjų krikščionybės amžių buvo naudojamas Romos bažnyčios krikšto apeigose. Katalikai vartoja Apaštalų tikėjimo išpažinimą, galutinai suformuluotą Tridento susirinkime (1545–1563). Šis tekstas vadinamas apaštalų, nes yra vienas seniausių tikėjimo simbolių, jame yra elementų, siekiančių apaštalų pamokslų laikus.

Apaštalų tikėjimo išpažinimo tekstas plačiai vartojamas Vakarų Bažnyčioje, katalikų pamaldose, taip pat anglikonų ir kai kurių kitų protestantų, Vakarų apeigų stačiatikių bažnyčiose. Be to, šis tekstas įeina į rožinio maldas.
## Tekstas
### Graikiškas tekstas
Πιστεύω εἰς θεòν πατέρα παντοκράτορα, ποιητὴν οὐρανοῦ καὶ γῆς.

Καὶ εἰς Ἰησοῦν Χριστòν, υἱὸν αὐτοῦ τòν μονογενῆ, τòν κύριον ἡμῶν, τòν συλληφθέντα ἐκ πνεύματος ἁγίου, γεννηθέντα ἐκ Μαρίας τῆς παρθένου, παθόντα ὑπὸ Ποντίου Πιλάτου, σταυρωθέντα, θανόντα, καὶ ταφέντα, κατελθόντα εἰς τὰ κατώτατα, τῇ τρίτῃ ἡμέρᾳ ἀναστάντα ἀπò τῶν νεκρῶν, ἀνελθόντα εἰς τοὺς οὐρανούς, καθεζόμενον ἐν δεξιᾷ θεοῦ πατρὸς παντοδυνάμου, ἐκεῖθεν ἐρχόμενον κρῖναι ζῶντας καὶ νεκρούς.

Πιστεύω εἰς τò πνεῦμα τò ἅγιον, ἁγίαν καθολικὴν ἐκκλησίαν, ἁγίων κοινωνίαν, ἄφεσιν ἁμαρτιῶν, σαρκὸς ἀνάστασιν, ζωὴν αἰώνιον. Αμήν.
### Lotyniškas tekstas
Credo in Deum Patrem omnipotentem, creatorem caeli et terrae.

Et in Iesum Christum, Filium eius unicum, Dominum nostrum, qui conceptus est de Spíritu Sancto, natus ex María Vírgine, passus sub Pontio Pilato, crucifíxus, mortuus, et sepultus, descendit ad inferos, tertia die resurrexit a mortuis, ascendit ad caelos, sedet ad dexteram Dei Patris omnipotentis, inde venturus est judicare vivos et mortuos.

Credo in Spíritum Sanctum, sanctam Ecclesiam catholicam, sanctorum communionem, remissionem peccatorum, carnis resurrectionem, vitam aeternam. Amen.

### Lietuviškas tekstas

Yra dvi lietuviškos katalikų tikėjimo išpažinimo versijos. Pirmoji buvo vartojama iki XXI a. pradžios, antroji (Nikėjos-Konstantinopolio) – maždaug nuo 2010 m.

***Apaštalų tikėjimo išpažinimas***:

***Nikėjos-Konstantinopolio tikėjimo išpažinimas***:

## Išnašos
Kalevi Olin

**Kalevis Andersas Vilhelmas Olinas**,  (g. 1945 m. spalio 5 d. 
Ūsima regiono Piuhejervės Ul () vietovėje, Suomijoje) – suomių politikas ir sporto mokslininkas, darbininkų sporto veikėjas.

## Biografija
Po gimnazijos ir tarnybos puskarininkiu šalies kariuomenėje jis studijavo Juveskiulės universitete, kur įgijo sporto mokytojo diplomą. Vėliau tęsė studijas Ilinojaus universitete Urbanoje-Šampeinėje (JAV), šioje aukštojoje mokykloje 1972 m. apgynė daktaro disertaciją sporto sociologijos srityje (mokslinio darbo tema: ). Grįžęs savo gimtajame universitete įsidarbino Sporto fakulteto Sociologijos skyriuje asistentu. Po ilgų pedagoginio darbo metų suteiktas profesoriaus vardas, o 2005 m. Kalevis Olinas tapo emeritu.

1980–2011 m. renkamas Suomijos socialdemokrtatų partijos atstovu Juveskiulės miesto taryboje, 1998–2011 m. buvo Vidurio Suomijos regioninio parlamento nariu, 1995–2007 m. – socialdemokratų frakcijos nariu Suomijos parlamente ir šalies atstovu Eurpos Taryboje Strasbūre (2003–2007 m.). Nesėkmingai kandidatavo į Europos Parlamentą.

Nuo 1983 m. vadovavo *Suomijos darbininkų sporto sąjungos* regioniniam skyriui, 1995 m. išrinktas šios organizacijos vadovu ir pirmininkavo dvyliką metų. 1996–2008 m. buvo ir Tarptautinės darbininkų sporto konfederacijos () prezidentu, po sėkmingo darbo metų išrinktas šios organizacijos garbės prezidentu. Siekė, kad darbininkų sportas taptų masiniu ir nebūtų pamirštas profsąjungose ir darbo partijose. Čia jam padėjo sociologo patirtis: tiek savo šalies organizacijose, tiek ir tarptautiniu mastų praktikavo apklausas, tuo numatomiems pokyčiams norėdamas suteikti tvirtesnį pagrindą.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Confédération Sportive Internationale Travailliste et Amateur (en))
* Finnish sport federation TUL (en)
Taautas

**Taautas** (*Taautos*) – išminties dievas vakarų semitų mitologijoje; apie jį žinoma iš vėlyvosios finikiečių tradicijos. Laikytas rašto kūrėju. 

Teigiama, kad Taauto vaizdinys susiklostė veikiamas mitų apie egiptiečių dievą Totą. Tikėta, kad Taautas parašęs knygą apie pasaulio sukūrimą. Ši knyga, matyt, saugota Berite, dievo Jevo šventykloje; veikiausiai buvo užrašyta Biblo pseudohieroglifais. 

Pasak Filono iš Biblo, Taauto tėvas buvęs dievas Misoras (vardas siejamas su  – „teisingumas“). Filonas iš Biblo taip pat mini, kad Sanchuniatonas, rašydamas savo veikalą apie visatos kilmę, rėmėsi šventaisiais „amunėjų rašmenimis“. Gali būti, kad jie atitinka minėtą knygą apie pasaulio sukūrimą.

## Šaltiniai
Vilktupio šaltinis

**Vilktupio šaltinis** – valstybinis gamtos paveldo objektas, esantis Panevėžio rajone, Karsakiškio seniūnijoje, dešiniajame Lėvens krante. Priešingame krante išsidėstęs Naujikų kaimo sodų kvartalas. Šaltinis trykšta Panevėžio miškų urėdijos Gegužinės girininkijos (238 kv., 22 skl.) teritorijoje, Žaliojoje girioje. Šaltinis patogiai pasiekiamas iš Paliūniškio, kur ties Paliūniškio tiltu pastatyta lankytino objekto rodyklė (5 km).  Kelias iš čia pažymėtas Vilktupio gatve. Netoli šaltinio suka šoninis kelias į Vilktupio poilsiavietę.

Šaltinis paskelbtas saugomu Lietuvos TSR Valstybinio gamtos apsaugos komiteto 1985 m.

Šalia šaltinio lankytojų patogumui įrengtos automobilių stovėjimo vietos, pavėsinės, suolai. Šaltinis trykšta stačiame šaltiniuotame, mišku apaugusiame Lėvens krante. Požeminis ištekantis vanduo nukreiptas per horizontalų vamzdį. Srovės kritimo vietose sudėliota akmenų.

## Duomenys

* Debitas, l/s: 0,19
* Mineralizacija, mg/l: 235,92
* Plotas, ha: 0,002
* Sudėtis: gėlas hidrokarbonato magninis kalcio vanduo


Vilktupio šaltinis, nuo viršaus.JPG|Šaltinis iš viršaus
Vilktupio šaltinis. Ženklas.JPG|Saugomo objekto ženklas
Rodyklė į Vilktupį.JPG|Rodyklė miške, už 0,7 km 


## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras 
* Lietuvos geologijos tarnyba. Geotopai (išrašas)
Charles de La Fosse

**Šarlis Delafosas** (, 1636 m. birželio 15 d. – 1716 m. gruodžio 13 d.) – XVII a. prancūzų baroko tapytojas. 

## Biografija
Šarlis Delafosas gimė 1636 m. birželio 15 d. Paryžiuje. Jis buvo auksakalio sūnus ir tapybos mokėsi pas Šarlį Le Breną, kuris faktiškai diktavo to meto Prancūzijos tapybos stilių. 1668−1673 m. jis tobulinosi Italijoje, Venecijoje ir Romoje. Buvo paveiktas F. Primatičo, Ticiano, P. Veronezės tapybos, kopijavo Rafaelio darbus ir studijavo P. da Kortonos sieninę ir lubų tapybą. Grįžęs į Prancūziją 1673 m. Š. Delafosas tapo Karališkosios akademijos nariu, gaudavo karališkųjų užsakymų. Jis užsirekomendavo ir tapo vienu iš paklausiausių monumentaliojo dekoro tapybos meistrų to meto Paryžiuje. Devynerius metus praleido dekoruodamas Versalio rūmus, sukūrė mitologinių ir biblijinių temų paveikslų Luvro ir Tiuilri rūmams. 1689−1692 m. dirbo Londone, dekoravo hercogo Montekiu namus. Po to grįžęs į Paryžių dirbo Invalidų rūmuose, kur svarbiausiu jo indėliu buvo 1705 m. užbaigtas rūmų bažnyčios kupolo dekoras. Šarlis Delafosas mirė 1716 m. gruodžio 13 d. Paryžiuje. Jis buvo A. Vato draugu ir padėjo jam įsilieti į Paryžiaus meno aplinką. Š. Delafoso ryškių spalvų tapybos paletė prisidėjo prie rokoko stiliaus išsivystymo. 

## Darbų galerija


Vaizdas:Charles de La Fosse - Alexandre le Grand à la chasse aux lions - Google Art Project.jpg| „Aleksandras Didysis liūtų medžioklėje“ (apie 1679 m., Versalio rūmai)
Vaizdas:Charles de La Fosse - Le sacrifice d'Iphigénie - Google Art Project.jpg| „Ifigenijos paaukojimas“ (1680 m., Versalio rūmai)
Vaizdas:Cúpula Invalides 02.JPG| Invalidų rūmų bažnyčios kupolo dekoras
Vaizdas:Charles de La Fosse (1636-1716) - The Rape of Europa - 266411 - National Trust.jpg| „Europos pagrobimas“ (D. Britanijos nacionalinis fondas)


## Šaltiniai

* Encyclopaedia Britannica
* J. P. Getty muziejaus informacija
Narundi

**Narundi** arba **Narunte** – deivė elamitų ir Mesopotamijos mitologijoje.

Žinios apie Narundi kultą siekia Maništušu valdymo laikus (XXIII a. pr. m. e.). Sūzų valdytojas Ešpumas (Maništušu pavaldinys) šiai deivei dedikavo statulą. Narundi – viena iš dievybių, minimų sutartyje tarp Naram-Sino ir Sūzų (paminėta prieš dievą Inšušinaką). Vėlesniu laikotarpiu Narundi minima Puzur-Inšušinako užkeikimuose. Valdovas *Atta-hušu* jai pastatydino šventyklą. Vėliau elamitų įrašuose nebeminima, tačiau apie ją liudija įrašai iš Mesopotamijos. Čia ji laikyta septyneto dievų (Sebitu) seserimi, įvardijama Narūdu. Ar ši dievybė kilusi iš Mesopotamijos, ar iš Elamo, nėra aišku.

Luvro muziejuje saugoma Narundi statula, dedikuota Elamo valdovo Puzur-Inšušinako. Narundi sėdi ant dviejų akmeninių liūtų, rankose laiko taurę ir palmės šakelę. Narundi vaizduojama panašiai kaip šumerų deivė Inana, Mesopotamijos meną primena ir pats skulptūros stilius. Įrašas ant statulos dvikalbis – elamitų ir senąja akadų kalbomis.

Ant valdytojo Ešpumo Narundi dedikuotos statulos (taip pat saugoma Luvro muziejuje) esama tokio įrašo:  „Maništušu, Kišo karaliui, Ešpumas, jo tarnas, paskyrė šią Narundi statulą“ ( = *ma-an-isz-tu-su / lugal / kish / esh18-pum / ARAD2-su / a-na / {d}na-ru-ti / a mu-na-ru*).

## Šaltiniai
Armorika

**Armorika** (**Aremorika**, , *Aremorica*) – istorinė sritis dabartinėje šiaurės vakarų Prancūzijoje. Dažnai šiuo vardu vadinama Bretanė. Armorika egzistavo antikos laikais ir buvo laikoma Galijos dalimi, išsidėsčiusia jos pakrantėje prie Atlanto vandenyno, tarp Senos ir Luaros, kartais – ir Garonos upių.

## Etimologija

Vietovardis „Armorika“ kilęs iš galų kalbos žodžių junginio *are mori* 'prie jūros' ir priesagos *-ika*, vartojamos geografiniams pavadinimams, plg.:  'Armoras' (Bretanės pakrančių teritorijos), *ar mor* 'jūra';  'jūros pakrantėje';  'pajūrys'.

## Istorija

Pradžioje terminas buvo suprantamas žymiai plačiau negu dabar: juo buvo vadinama dabartinė Normandija ir netgi visa šiuolaikinės Prancūzijos pakrantė prie Atlanto.

Plinijus Vyresnysis tvirtino, kad Armorika – tai ankstesnysis Akvitanijos Galijos pavadinimas ir kad jos pietinė riba eina Pirėnais. Jis taip pat vardija Armorikoje gyvenusias keltų gentis. Dvi iš jų, edujai ir karnutenai, jo „Natūraliosios istorijos“ sudarymo metu sudarė sąjungos sutartį su Roma, kiti buvo palyginti nepriklausomi. 497 m. Armorika pripažino frankų karaliaus Chlodvigo I valdžią. „Bendruomenes, gyvenančias prie Vandenyno pakrančių, apibendrintai vadinamų Armorika“ vardija ir Gajus Julijus Cezaris.

Diodoras Sicilietis pasakoja, kad Armorika palaikė glaudžius prekybinius santykius su Romos Britanija. Anot Strabono, keturi „perkėlos punktai, kuriais paprastai naudojamasi vykstant iš žemyno į Didžiosios Britanijos salą“, – tai Reino ( ir Pa de Kalė), Senos, Luaros ir Garonos žiotys. 
 
Armorikos garbei pavadintas asteroidas (774) Armoras, kurį 1913 m. atrado prancūzų astronomas Šarlis le Morvanas, kilęs iš šio regiono.

## Šaltiniai
Juan de Valdés Leal

**Chuanas de Valdesas Lealis** (isp. *Juan de Valdés Leal*, 1622 m. gegužės 4 d. – 1690 m. spalio 15 d.) – XVII a. ispanų baroko tapytojas. 

## Biografija
Chuanas de Valdesas Lealis gimė 1622 m. gegužės 4 d. Sevilijoje. Apie jo jaunystę beveik nieko nežinoma. Būdamas apie 20 metų amžiaus jis mokėsi pas tapytoją Antonijų del Kastilją Kordoboje. Buvo paveiktas Ticiano ir Tintoreto tapybos bei savo laikmečio tapytojų iš Sevilijos ir Madrido, tarp jų F. Hereros. 1647 m. jis vedė ir susilaukė penkių vaikų, iš kurių keli tapo menininkais. Ch. de Valdesas Lealis pagarsėjo egzotiškų spalvų, dramatiškų šviesos efektų ir energingų potėpių tapyba, kuri atliepė to meto Ispanijoje dominavusias religinės egzaltacijos nuotaikas. Jis tapė altorinius paveikslus, *[[vanitas]]* temos kūrinius, freskas. Jo stilius buvo beveik priešingas B. E. Muriljo stiliui, tačiau tapytojai susidraugavo ir kartais dirbdavo kartu ties bendrais paveikslais. 1656 m. grįžęs į Seviliją Ch. de Valdesas Lealis 1660 m. padėjo B. E. Muriljui įsteigti vietos dailės akademiją. 1663−1666 m. buvo jos prezidentu. Jis taip pat kūrė skulptūras, grafiką, paauksavimus. Po 1680 m. labiau tapė freskas, buvo apsirgęs ir šiame darbe jam padėjo sūnus Lukas. Chuanas de Valdesas Lealis mirė 1690 m. spalio 15 d. Sevilijoje. 

## Darbų galerija


Vaizdas:Juan de Valdés Leal , St Jerome 01.jpg| „Šv. Jeronimas“ (Prado muziejus)
Vaizdas:Asunción de la Virgen (Juan de Valdés Leal).jpg| „Mergelės Marijos paėmimas į Dangų“ (Sevilijos dailės akademija)
Vaizdas:Finis gloriae mundi from Juan Valdez Leal.png| *„Finis Gloriae Mundi“* (Sevilijos *Santa Caridad* ligoninė)
Vaizdas:Valdes leal-cristo con la cruz a cuestas-prado.jpg| „Kristus su kryžiumi“ (Prado muziejus)


## Šaltiniai

* Encyclopaedia Britannica
* J. P. Getty muziejaus informacija
Suzanne Lenglen

**Suzanne Rachelle Flora Lenglen** (; 1899 m. gegužės 24 d. Kompjenė – 1938 m. liepos 4 d. Paryžiuje) – Prancūzijos tenisininkė, 1920 m. dukart Olimpinė čempionė, daugiau nei trisdešimt kartų nugalėjusi Didžiojo kirčio turnyruose pavieniuose, moterų dvejetų ir mišrių dvejetų turnyruose. Tarptautinės teniso šlovės muziejaus narė.

## Literatūra
* Allison Danzig. Suzanne Lenglen // Bud Collins' Tennis Encyclopedia / Bud Collins, Zander Hollander (Eds.). — Detroit, MI: Visible Ink Press, 1997. — P. 97—99. — .

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Suzanne Lenglen profilis Tarptautinės teniso šlovės muziejaus tinklapyje
Oanas

**Oanas** (*Oannes*) – pirmažmogis, kultūrinis herojus Mesopotamijos mitologijoje. Buvęs pusiau žuvies, pusiau žmogaus pavidalo. Šią būtybę aprašė babiloniečių istorikas Berosas, gyvenęs IV–III a. pr. m. e.

Būtybės vardo forma helenizuota, koks galėjo būti jos vardas šumerų ar akadų kalbomis, nėra žinoma. Teigiama, kad būtybės vardas gali būti kilęs iš akadų k. *ummanu*, reiškiančio „žinovas“ (išminties dievo Enkio / Ea epitetas). Istorikės Gwendolyn Leick teigimu, Oanas atitinka Adapą.

Anot Beroso, žmonės iš pradžių gyvenę kaip gyvūnai. Tuomet iš jūros pasirodęs pusiau žmogus, pusiau žuvis, vardu Oanas. Jis išmokęs Babilonijos gyventojus rašto, mokslų, statyti miestus bei šventyklas, dirbti žemę ir kitų dalykų.

Mitas, kuriuo paremtas Beroso pasakojimas, nėra aptiktas, tačiau, kaip teigiama, pati tradicija, kildinanti Mesopotamijos civilizaciją iš jūros, yra labai sena. Ji atsispindi mite, pasakojančiame, kaip Inana iš Enkio pagrobusi *[[Me (mitologija)|me]]* (dieviškąsias galias). Enkio palydovas buvęs Kululu (pusiau žuvis, pusiau žmogus), Apsu gyvenę išminčiai apkalu. Pastarieji laikyti kultūros nešėjais (plačiąja prasme), daugelio Mespotamijos miestų įkūrėjais. Jie buvę pavaldūs Enkiui. Beroso pasakojimas apie Oaną taip pat bandomas sieti su mitu „Enkis ir pasaulio tvarka“.

## Šaltiniai
Sokrato mirtis

**Sokrato mirtis** () – prancūzų klasicizmo dailininko Ž. L. Davido (1748−1825) paveikslas, eksponuojamas Metropolitano meno muziejuje Niujorke.

## Apie paveikslą
Paveikslą „Sokrato mirtis“ Ž. L. Davidas nutapė 1787 m. Paryžiaus Salono parodai. Paveikslo tema atliepė to meto paryžiečių nuotaikas apie pilietinių pareigų svarbą. Priešrevoliuciniame Paryžiuje senovės Romos ir Graikijos herojų pasiaukojimo istorijos buvo matomos kaip priešingas pavyzdys Prancūzijos „Senajam režimui“ (taip vadinta Burbonų monarchija). Tapydamas paveikslą Ž. L. Davidas naudojosi Platono aprašyta Sokrato mirties istorija dialoge „Faidonas“. Taip pat jis kreipėsi į žinovus konsultacijų norėdamas suteikti autentiškumo įspūdį vaizduojamai scenai. Sokratas (gyveno 469−399 m. pr. m. e.) buvo senovės graikų filosofas, kuris buvo Atėnų valdžios apkaltintas bedieviškumu ir jaunimo vedimu iš doros kelio. Jam buvo pasiūlyta atsisakyti savo mokymo arba būti nubaustu mirties bausme. Sokratas pasirinko savanorišką mirtį išgerdamas nuodų taurę.

Ž. L. Davido paveikslo centre pavaizduota stojiška Sokrato figūra ant lovos. Viena ranka Sokratas tiesia paimti nuodų taurės, o kitos rankos judesys rodo, kad ir prieš pat mirtį jis moko apie žmogaus sielos nemirtingumą. Jo mokiniai pavaizduoti apimti nerimo, liūdesio, pasimetimo. Paveiksle yra istorinių netikslumų. Pavyzdžiui, kairėje prie arkos sienos atsirėmęs pavaizduotas mokinys Apolodoras, kurį, pasak istorijos, Sokratas išsiuntė dėl parodyto pernelyg didelio liūdesio, o nėra daugelio kitų, Platono paminėtų, veikėjų. Platonas, sėdintis už Sokrato lovos kojūgalio, pavaizduotas senu žmogumi, nors tuo metu turėjo būti jaunas. Ž. L. Davidas taip pat suteikė idealizuojančių bruožų Sokrato veidui ir jis nepanašus į išlikusius filosofo biustus. 1787 m. Salone pademonstruotas paveikslas sulaukė didelės sėkmės. 1931 m. paveikslą įsigijo Metropolitano meno muziejus Niujorke.

## Šaltiniai
* *Delphi Complete Works of Jacques-Louis David*, Delphi Classics, 2017.
* Metropolitano muziejaus informacija
Walter Jakobsson

**Walter Jakobsson** (1893 m. birželio 7 d. – 1938 m. balandžio 14 d.) – Suomijos dailiojo čiuožimo sportininkas ir teisėjas, olimpinis ir daugkartinis pasaulio čempionas. Varžėsi porų čiuožimo kategorijoje kartu su žmona Ludowika Jakobsson.

## Biografija
1910 m. Jakobsson tapo Suomijos vienetų čempionu. 1910 m. debiutavo pasaulio čempionate, kuriame su Ludowika Jakobsson pelnė sidabro medalius. 1911 m. Suomijos porinio čiuožimo nacionaliniai čempionai. Tais pačiais metais vykusio pasaulio čempionato aukso medalininkai.

Antverpene vykusiose septintose moderniose 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse suomiai dalyvavo dailiojo čiuožimo varžybose. Porų varžybose Jakobsson duetas aplenkė visus varžovus ir tapo olimpiniais dailiojo čiuožimo čempionais.

1923 m. pelnė trečiąjį pasaulio čempiono titulą. 1924 m. žiemos olimpinių žaidinių vicečempionas. 1928 m. žiemos olimpiadoje užimta 5-a vieta.

Nuo 1920 m. iki 1936 m. teisėjavo visose olimpinėse žaidynėse.

## Nuorodos
* Olympedia svetainėje
Ludowika Jakobsson

**Ludowika Jakobsson** (1884 m. liepos 25 d. – 1884 m. lapkričio 1 d.) – Vokietijos-Suomijos dailiojo čiuožimo sportininkė ir teisėja, olimpinė ir daugkartinė pasaulio čempionė. Varžėsi porų čiuožimo kategorijoje kartu su vyru Walter Jakobsson.

## Biografija
1910 m. debiutavo pasaulio čempionate, kuriame su Walter Jakobsson pelnė sidabro medalius. 1911 m. Suomijos porinio čiuožimo nacionaliniai čempionai. Tais pačiais metais vykusio pasaulio čempionato aukso medalininkai ir moterų vienetų bronzos medalininkė.

Antverpene vykusiose septintose moderniose 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse suomiai dalyvavo dailiojo čiuožimo varžybose. Porų varžybose Jakobsson duetas aplenkė visus varžovus ir tapo olimpiniais dailiojo čiuožimo čempionais.

1923 m. pelnė trečiąjį pasaulio čempionės titulą. 1924 m. žiemos olimpinių žaidinių vicečempionė. 1928 m. žiemos olimpiadoje užimta 5-a vieta.

1936 m. teisėjavo olimpinėse žaidynėse.

## Nuorodos
* Olympedia svetainėje
Ledo ritulys 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

**[[Ledo ritulys]] 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse** vyko pirmą kartą olimpinių žaidynių istorijoje. Iki 1924 m. žiemos sporto šakos vykdytos vasaros olimpiadoje.

## Medalininkai

## Galutinė rikiuota

## Medalių lentelė

## Šaltiniai
* 

## Nuorodos
* TOK svetainė
Čekoslovakijos vyrų ledo ritulio rinktinė

**Čekoslovakijos vyrų ledo ritulio rinktinė** – nacionalinė komanda, atstovavusi Čekoslovakijai tarptautinėse ledo ritulio varžybose.

## Dalyvavimas čempionatuose
### Olimpinės žaidynės

## Šaltiniai
Belgijos vyrų ledo ritulio rinktinė

**Belgijos vyrų ledo ritulio rinktinė** – nacionalinė komanda, atstovaujanti Belgijai tarptautinėse ledo ritulio varžybose. 

## Dalyvavimas čempionatuose
### Olimpinės žaidynės

## Nuorodos
*Oficiali svetainė
Edgaras Valgama

**Edgaras Valgama** (, , , 1912 m. rugsėjo 14 d. Košragas, dab. Latvija – 2003 m. gruodžio 20 d. Suomija) – lyvių liuteronų kunigas, vertėjas, kultūros darbuotojas, literatas.

## Biografija
E. Valgama gimė Košrage, šiaurės Kurše, dabartinėje Lyvių pakrantėje. E. Valgamos tėvas – lyvių visuomenininkas Didrikis Volganskis. Kaip dauguma kitų lyvių, jo tėvai vertėsi žvejyba. Vis dėlto E. Valgama nenorėjo būti žveju ir 1934 m. išvyko į Helsinkio universitetą studijuoti teologijos. Universitetą baigė 1939 m., bet dėl Antrojo pasaulinio karo negalėjo grįžti, liko Suomijoje ir išėjo savanoriu į Tolesnįjį karą. Po karo keliose skirtingose bažnyčiose dirbo liuteronų kunigu, drauge į suomių kalbą išvertė latvių epą „Lačplėsis“, kuris 1988 m. buvo išleistas Helsinkyje; į lyvių kalbą vertė Bibliją. Suomiškai parašė knygą „Valkoisen hiekan kansa“ („Baltojo smėlio žmonės“), tai yra viena didžiausių knygų apie lyvių istoriją ir kultūrą. E. Valgama mirė 2003 m., o jo šeima tebegyvena Suomijoje.

## Nuorodos
* Apie Edgarą Valgamą (latviškai)
* Apie Edgarą Valgamą (suomiškai)
Magda Julin

**Magda Julin** (1894 m. liepos 24 d. – 1990 m. gruodžio 21 d.) – Švedijos dailiojo čiuožimo sportininkė, olimpinė čempionė.

## Biografija
1911 m. Julin tapo Švedijos čempione. 1913 m. debiutavo pasaulio čempionate, kuriame užėmė 6-ą vietą. 1919 m. laimėjo Šiaurės šalių čempionatą.

Antverpene vykusiose septintose moderniose 1920 m. vasaros olimpinėse žaidynėse švedė dalyvavo dailiojo čiuožimo varžybose. Moterų vienetų varžybose Julin aplenkė visas varžoves ir tapo olimpine dailiojo čiuožimo čempione. 

## Nuorodos
* Olympedia svetainėje