open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Viktoras Kutorga

**Viktoras Kutorga** (1920 m. sausio 4 d. Petrogradas – 1991 m. birželio 22 d. Vilnius, palaidotas Zapyškyje) – Lietuvos gydytojas onkologas, visuomenės veikėjas, švietėjas, eksperimentinės onkologijos pradininkas Lietuvoje.

## Biografija
Motina Elena Kutorgienė, sūnus Ernestas Kutorga. 1941 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1962 m. medicinos mokslų kandidatas.

Iki 1944 m. dirbo gydytoju Kaune, Minske, Zapyškyje. Antrojo pasaulinio karo metais Kaune ir Minske dalyvavo antifašistiniame judėjime, padėjo karo belaisviams, persekiojamiesiems žydams, kitų tautybių žmonėms. Nacių suimtas ir kankintas. 1945–1947 m. LTSR sveikatos apsaugos liaudies komisariato (nuo 1946 m. ministerija) medicinos mokslo įstaigų ir kadrų valdybos viršininkas, dėstė Vilniaus akušerių ir medicinos seserų mokykloje. 1947–1956 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Eksperimentinės medicinos institute ir Respublikiniame onkologijos dispanseryje. 1957–1990 m. Onkologijos mokslinio tyrimo instituto Eksperimentinės laboratorijos vedėjas. Parašė mokslinių straipsnių navikų chemoterapijos ir medicinos istorijos klausimais.

Demokratinės ir kultūrinės krypties nelegalaus būrelio – A. Strazdelio humaniškosios minties universiteto, veikusio 1976–1982 m. – steigėjas ir vadovas. Su kitais 1990 m. atkūrė Lietuvos valstiečių (liaudininkų) sąjungą ir laikraštį „Lietuvos žinios“.

Knygose „Penkios valandos aukštai“ ir „Humanizmo ieškojimai“, kurių rankraščius saugo Lietuvos literatūros ir meno archyvas, kūrė savitaigos teoriją.

## Įvertinimas
* 1990 m. Pasaulio teisuolio vardas ir medalis

## Šaltiniai
Zigmas Kuzmickis

**Zigmas Kuzmickis** (1898 m. kovo 10 d. Rembove, Plocko gubernijoje – 1976 m. liepos 30 d. Kaune) – Lietuvos literatūros ir kalbos tyrinėtojas, pedagogas, filologijos mokslų kandidatas (1966 m.).

## Biografija

1905 m. tėvams grįžus į Lietuvą, vaikystę praleido Kunigiškių kaime (dab. Anykščių rajone), lankė Kunigiškių pradžios mokyklą. 

1912–1915 m. mokėsi Šiaulių gimnazijoje. Prasidėjus karui, kartu su gimnazija evakavosi į Voronežą (Rusija) ir ten 1917 m. ją baigė.

Grįžęs į Lietuvą, 1919 m. lapkritį baigė buhalterijos ir kooperacijos kursus.

1919–1922 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, buvo karo valdininkas. 1922 m. rugsėjo–gruodžio mėn. buvo „Kario“ redaktorius. 1920–1921 m. kartu mokėsi Jono Jablonskio lietuvių kalbos kursuose, ruošdamasis studijoms. 1922 m. pabaigoje paleistas iš kariuomenės.

1926 m. baigė Lietuvos universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą. 1926–1928 m. redagavo dienraščio „Lietuva“ priedus „Sekmoji diena“, „Iliustruotoji Lietuva“, 1927 m. išleido literatūrinį almanachą „Gubos“. 1933–1937 m. Švietimo ministerijos inspektorius. 1937–1939 m. dėstė Kauno „Aušros“ mergaičių gimnazijoje, Klaipėdos, Panevėžio, Vilniaus pedagogikos institutuose. 1939–1941 m. Vilniaus V gimnazijos direktorius. 1941–1953 m. mokytojavo Kauno gimnazijose, 1951–1971 m. Kauno politechnikos instituto dėstytojas, nuo 1968 m. docentas.

Paskelbė straipsnių apie mokyklą, pedagogiką, kalbos, literatūros ir jų dėstymo klausimais, nagrinėjo dorovines kultūros ir auklėjimo problemas. Jo vadovėliai gerai metodiškai parengti, pateikta klausimų ir kitų didaktinių užduočių. Parašė atsiminimų apie Vaižgantą, B. Sruogą, Vydūną, J. Jablonskį ir kitus. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

## Įamžinimas
* Z. Kuzmickio gatvė Kaune, Žemuosiuose Šančiuose.
* Atminimo lenta su bareljefu Kaune, V. Putvinskio g. 41.
* Memorialinis muziejus Kaune, Raseinių g. 26.
* Kauno Vinco Kudirkos bibliotekos  Z. Kuzmickio padalinys.

## Bibliografija
* Lietuvių kalbos sintaksė, vadovėlis, 1930 m.
* Lietuvių kalbos gramatika, vadovėlis, 1933 m., 4 leid. 1938 m.
* Lietuvių skaitymai, chrestomatija moksleiviams, 1932 m., 2 leid. 1934 m.
* Mokyklos skaitymai, chrestomatija moksleiviams, 1937 m.
* Lietuvių literatūra, vadovėlis, 5 d. 1931–1934 m. – pirmoji išsamesnė, prie gimnazijos programų priderinta lietuvių literatūros istorija.

## Literatūra
* Teresė Bukauskienė, Ramutis Karmalavičius. Zigmas Kuzmickis. Kaunas, 1991 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Z. Kuzmickio biografija (''anykstenai.lt'')
Švelniakūniai likodonai

**Švelniakūniai likodonai** (*Bothrocara*) - netikrųjų vėgėlių (*Zoarcidae*) šeimos žuvų gentis.

## Rūšys
* Dvidryžis likodonas *[[Bothrocara brunneum]]*
* *[[Bothrocara elongatum]]*
* *[[Bothrocara hollandi]]*
* *[[Bothrocara molle]]*
* *[[Bothrocara pusillum]]*
* *[[Bothrocara soldatovi]]*
Plazmolizė

**Plazmolizė** – procesas, kurio metu ląstelė praranda vandenį, o dėl to citoplazma bei joje esančios organelės traukiasi nuo sienelių ir ląstelė subliūkšta. Priešingas procesas, citolizė, gali įvykti ląstelei esant hipotoniniam tirpale, sąlygojančiame didelį osmosinį slėgį ir vandens veržimąsi į ląstelę, kuris galiausiai susprogdina ląstelę. Stebint plazmolizę ir citolizę galima nustatyti terpės, kurioje yra ląstelė, toniškumą bei kokiu tempu tirpinio molekulės praeina ląstelės membraną.
Laisvamanybė

**Laisvamanybė** – filosofija, teigianti, kad mąstymą, socialines ir politines nuostatas bei mokslinį pažinimą reikia atsieti nuo dogmų, tradicijų ir religinių autoritetų. Susijusi su ateizmu ir sekuliarizmu. Visuomenėje keičia socialines politines pažiūras, galiausiai ir kultūrines normas.

Laisvamanybės bruožų yra antikos filosofijoje. Viduramžiais laisvamanybė reiškėsi dvejopos tiesos forma. Laisvamanybės forma – deizmas – paplito Šviečiamajame amžiuje tarp prancūzų enciklopedininkų ir anglų filosofų. Gamtotyros, pozityvizmo ir materializmo vyravimas lėmė laisvamanybės suklestėjimą – ji tapo organizuotu tarptautiniu judėjimu. 1880 m. Briuselyje įsteigta Pasaulinė laisvamanių sąjunga. 1952 m. Amsterdame įkurta Tarptautinė humanistinė ir etinė sąjunga, vienijanti apie 20 laisvamanių organizacijų.

## Laisvamanybė Lietuvoje
Pirmas lietuviškas laisvamanių organizacijas kūrė dr. Jonas Šliūpas. 1895 m. įkūrė „Spindulio“ laisvamanių organizaciją, 1900 m. Lietuvių laisvamanių susivienijimą Amerikoje, 1910 m. Lietuvių laisvamanių sąjungą, o vėliau, 1918 m. Lietuvių laisvamanių federaciją bei 1935 m. Laisvamanių etinės kultūros draugiją. Lietuvoje judėjimas tapo organizuotu tik atkūrus nepriklausomybę.

Nuo 1933 m. pradėtas leisti dvisavaitinis laikraštis „Laisvamanis“, kurį netrukus pakeitė „Laisvoji mintis“. 1939 m. laikraščio „Laisvoji mintis“ tiražas siekė 5000 egzempliorių. Buvo leidžiamos įvairios religiją ir jos etiką kritikuojančios knygos.

Ginkūnuose įkūrė savo kapines, vėliau jas įkūrė dar 13-oje vietų (Kupiškio laisvamanių kapinės ir kt.). Telkė įvairius meninio pobūdžio kolektyvus, orkestrus, chorus ir panašiai. Išlaikė 16 viešųjų bibliotekų. Didelį dėmesį skyrė paskaitoms, susirinkimams, vakaronėms.

Tarpukaryje Lietuvos laisvamanių judėjimas siekė įvesti civilinę metrikaciją, nuo tikybos pamokų atleisti netikinčiųjų vaikus. Reikalavo valstybinių švenčių pilietinio pobūdžio įvedimo, kėlė mintį apie reikalingumą sukurti Lietuvos tautinę bažnyčią.

Sovietmečiu laisvamanybė, tuomet vadinta *[[Ateizmas|ateizmu]]*, turėjo oficialios ideologijos statusą. Materialistinės pasaulėžiūros ugdymas tapo mokyklų, kultūros įstaigų, laikraščių bei žurnalų, partinių bei komjaunimo organizacijų auklėjamosios veiklos dalimi. Pertvarkos metais ir nepriklausomos Lietuvos laikais tai buvo atšaukta. Laisvamanybės propagavimas sunyko. Visgi 1992 m. žurnalisto Jono Sakalausko iniciatyva buvo atgaivinta Lietuvos pasaulietinės kultūros draugija (LPKD), kurios aktyvistai laikas nuo laiko pasireiškia žiniasklaidoje, internete, reguliariai leidžia savo puslapį „Laisvoji mintis“ laikraštyje OPOZICIJA. 2002 m. įvykusiame III LPKD suvažiavime jos pirmininku išrinktas žinomas visuomenės ir politikos veikėjas Algirdas Kunčinas. 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* http://mkp.emokykla.lt/gimtoji/docs/10k02t15k.rtf 
* http://www.fsspx.lt/index.php?option=com_content&task=view&id=45&Itemid=68
* http://www.xxiamzius.lt/numeriai/2005/01/05/istving_01.html
Olga Kuzmina-Dauguvietienė

**Olga Kuzmina-Dauguvietienė** (1884 m. balandžio 13 d. Kijevas – 1967 m. gegužės 14 d. Vilnius) – Lietuvos teatro aktorė, Pasaulio tautų teisuolė (1985 m.).

## Biografija
Vyras – režisierius Borisas Dauguvietis, su kuriuo susilaukė penkių dukterų, tarp kurių Ksenija Dauguvietytė-Šniukštienė ir Elena Dauguvietytė-Kudabienė. 

1909 m. baigė Aleksandros teatro studiją Sankt Peterburge. 1909–1910 m. literatūros ir meno draugijos, 1910–1913 m. Liaudies namų Sankt Peterburge, 1913–1920 m. Petrozavodsko, Gardino, Balstogės teatrų aktorė. Nuo 1920 m. gyveno Lietuvoje, iki 1946 m. vaidino mėgėjų ir pusiau profesionalių trupių spektakliuose Panevėžyje, Šiauliuose, Kaune. 1930–1940 m. Rusų kultūros draugijos teatro aktorė. 1946–1958 m. Vilniaus rusų dramos teatro aktorė.

## Vaidmenys
* Anfisa – Aleksandras Ostrovskis. Vilkai ir avys, 1950 m.
* Goricvet – Aleksandras Korneičiukas. Sparnai, 1955 m.
* Tadrachova – Gabriela Zapolska. Ponios Dulskos moralė, 1956 m.
* Mara – Branislavas Nušičius. Filosofijos daktaras, 1956 m.
* Marfa – Bajorų gūžta, pagal I. Turgenevą, 1956 m.

## Šaltiniai
Ilgauodegiai likodonai

**Ilgauodegiai likodonai** (*Lycenchelys*) - netikrųjų vėgėlių (*Zoarcidae*) šeimos žuvų gentis.

## Rūšys
**[[Lycenchelys alba]]*    
**[[Lycenchelys albeola]]*    
**[[Lycenchelys albomaculata]]*    
**[[Lycenchelys alta]]*    
**[[Lycenchelys antarctica]]*    
**[[Lycenchelys aratrirostris]]*    
**[[Lycenchelys argentina]]*    
**[[Lycenchelys aurantiaca]]*    
**[[Lycenchelys bachmanni]]*    
**[[Lycenchelys bellingshauseni]]*    
**[[Lycenchelys bullisi]]*    
**[[Lycenchelys callista]]*    
**[[Lycenchelys camchatica]]*    
**[[Lycenchelys chauliodus]]*    
**[[Lycenchelys cicatrifer]]*    
**[[Lycenchelys crotalinus]]*   
**[[Lycenchelys fedorovi]]*    
**[[Lycenchelys folletti]]*    
**[[Lycenchelys hadrogeneia]]*    
**[[Lycenchelys hippopotamus]]*   
**[[Lycenchelys hureaui]]*    
**[[Lycenchelys incisa]]*    
**[[Lycenchelys jordani]]*    
*Dėmėtasis ilgauodegis likodonas *[[Lycenchelys kolthoffi]]*    
**[[Lycenchelys lonchoura]]*    
**[[Lycenchelys maculata]]*    
**[[Lycenchelys makushok]]*    
**[[Lycenchelys maoriensis]]*    
**[[Lycenchelys melanostomias]]*    
**[[Lycenchelys micropora]]*   
**[[Lycenchelys monstrosa]]*    
**[[Lycenchelys muraena]]*    
**[[Lycenchelys nanospinata]]*    
**[[Lycenchelys nigripalatum]]*    
**[[Lycenchelys parini]]*    
**[[Lycenchelys paxillus]]*   
**[[Lycenchelys pearcyi]]*    
**[[Lycenchelys pentactina]]*    
**[[Lycenchelys pequenoi]]*    
**[[Lycenchelys peruana]]*    
**[[Lycenchelys platyrhina]]*    
**[[Lycenchelys plicifera]]*   
**[[Lycenchelys porifer]]*    
**[[Lycenchelys rassi]]*    
**[[Lycenchelys ratmanovi]]*    
**[[Lycenchelys remissaria]]*    
**[[Lycenchelys rosea]]*    
*Beringos jūros likodonas *[[Lycenchelys sarsii]]*   
**[[Lycenchelys scaurus]]*    
**[[Lycenchelys squamosa]]*    
**[[Lycenchelys tohokuensis]]*   
**[[Lycenchelys tristichodon]]*    
**[[Lycenchelys uschakovi]]*    
*Vilkinis likodonas *[[Lycenchelys verrillii]]*   
**[[Lycenchelys vitiazi]]*    
**[[Lycenchelys volki]]*    
**[[Lycenchelys wilkesi]]*    
**[[Lycenchelys xanthoptera]]*
Vincas Kuzmickas

**Vincas Kuzmickas** (1936 m. gruodžio 10 d. Šaukava, Ukmergės valsčius – 1982 m. spalio 19 d. Vilnius, palaidotas Pašilėje, Ukmergės rajonas) – Lietuvos literatūros istorikas, spaudos tyrinėtojas.

## Biografija
1967 m. baigė lietuvių kalbą ir literatūrą Vilniaus universitete. 1966–1972 m. Vilniaus universiteto leidybinės redakcinės grupės redaktorius. 1972–1976 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute, 1976–1981 m. žurnalo „Pergalė“ redakcijoje. 

## Mokslinė veikla
Daugiausia tyrinėjo XIX a. lietuvių autorių kūrybą atsižvelgdamas į rašytojo asmenį, istorinę aplinką, biografinius kūrybos aspektus. Tyrinėjimams būdinga polemiškumas, hipotetinės idėjos, vaizdus, beletristikai – laisvas pasakojimas. Parašė straipsnių apie A. Venclovą, A. Vištelį, S. Nėries ir A. Achmatovos kūrybos ryšius. Periodinėje spaudoje paskelbė kritikos straipsnių ir recenzijų.

## Bibliografija
* Juozas Gurauskis, 1979 m.
* Antanas Vilkutaitis-Keturakis, 1981 m.
* Kristijonas Donelaitis, 1983 m.
* Kazys Binkis, biografinė apybraiža, 1977 m.
**Parengė:**
* Vincas Pietaris. Rinktiniai raštai, 1973 m.
* Keturakis. Rinktiniai raštai, 1976 m.
* Juozas Gurauskis. Rudens vėjas, 1975 m.
* Julijus Anusavičius. Viena pavasario diena, 1980 m.
* Stasys Zajančkauskas. Tikrovės šypsenos, 1981 m.
* Jurgis Zaueiveinas, bibliografija, su A. Šešelgiu, 1975 m.

## Šaltiniai
Kazimieras Kuzminskas (1906)

**Kazimieras Kuzminskas** (1906 m. spalio 26 d. Panevėžys – 1999 m. spalio 29 d. Vilnius, palaidotas Naujamiestyje, Panevėžio raj.) – lietuvių kunigas, JAV lietuvių katalikų veikėjas.

## Biografija
1932 m. baigė Kauno kunigų seminariją ir teologijos studijas Vytauto Didžiojo universitete, įšventintas kunigu. Buvo Leliūnų, Krinčino, Panevėžio Šv. apaštalų Petro ir Povilo parapijų vikaras, Surdegio parapijos klebonas. Veikė su pavasarininkais. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Iš Bambergo 1945 m. išvyko į Austriją. Insbruko universitete iki 1953 m. studijavo filosofiją. Kurį laiką rūpinosi Vokietijos, Didžiosios Britanijos, Kanados lietuvių sielovada. 1960 m. persikėlė į JAV. Nuo 1965 m. gyveno Čikagoje. 1972 m. įsteigė lietuvių katalikų rėmėjų organizaciją, vėliau pavadinta „Lietuvos kronikos sąjunga“. JAV, Didžiosios Britanijos ir Australijos lietuvių kolonijose suorganizavo 70 jos skyrių, kurie rinko lėšas, skirtas „Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronikai“ leisti, versti į kitas kalbas ir platinti. Jo rūpesčiu 1974–1992 m. Čikagoje buvo išleisti visi LKBK sąsiuviniai (81 sąs., 10 t.). Pasirūpino, kad kai kurie tomai 1979–1989 m. būtų išleisti ispanų kalba (t. 1,2,6) ir anglų kalba (t. 1,6). Paskatino kunigą K. Gulbiną LKBK versti vokiečių, prelatą V. Mincevičių – italų, kunigą P. Gavėną – portugalų kalba. Organizavo LKBK siuntimą radijo ir televizijos stotims, naujienų agentūroms, politikams, diplomatams, universitetų bibliotekoms (iš viso į apie 100 valstybių). 1993 m. grįžo į Lietuvą. 1996 m. Baluškiuose (Pasvalio raj.) įsteigė Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronikos muziejų.

## Įvertinimas
1999 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžius

## Šaltiniai
Lady Sovereign

**Louise Amanda Harman** (žinoma kaip **Lady Sovereign**, g. 1985 m. gruodžio 19 d.) – Jungtinės Karalystės reperė. Išgarsėjo kaip vienintelė baltaodė moteris Jungtinės Karalystės *GRIME* stiliaus atlikėjų tarpe.

## Albumai

## EP

## Singlai

## Nuorodos
* Sov Nation - Lady Sovereign oficialus fanų puslapis
* 
*
Kainė

**Kainė** () – upė pietų Bolivijoje, Potosi ir Kočabambos departamentuose; Grandės ištaka (Amazonės baseinas). Prasideda prie Kapiotos gyvenvietės, 2350 m aukštyje, susiliejus Ročios ir Arkės upėms. Susilieja su San Pedro upe ir sudaro Grandę. Drėgnuoju laikuotarpiu (lapkričio-balandžio mėn.) patvinsta.

## Šaltiniai
Stasė Lygutaitė-Bucevičienė

**Stasė Lygutaitė-Bucevičienė** (1936 m. birželio 15 d. Lenkimuose, Skuodo valsčiuje – 2023 m. birželio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos poetė.

## Biografija
1955 m. baigė Mosėdžio vidurinę mokyklą. 1956–1961 m. mokytojavo, 1961–1979 m. dirbo Skuodo rajono laikraštyje „Mūsų žodis“. 1963 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė lituanistikos studijas. Nuo 1979 m. dirbo biuletenio „Buitis“ redakcijoje.

## Kūryba
Pirmuosius eilėraščius išspausdino 1967 m. Nuo 1976 m. buvo Lietuvos rašytojų sąjungos narė.

Lygutaitės-Bucevičienės poezija nutolusi nuo kasdieninio gyvenimo realijų, pasaulis joje pasakiškas, paslaptingas, kartais panašus į primityvistų tapybą.

## Bibliografija
* Žalios žolės žaidimai: eilėraščiai. – Vilnius, 1971. – 53 p.
* Žiburys tamsoj žibėjo: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1975. – 75 p.
* Lengva saulė migloj: eilėraščiai . – Vilnius: Vaga, 1979. – 105 p.
* Medis raudonom uogom: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1983. – 77 p.
* Danguje kaštonas žydi: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1985. – 246 p.
* Amžinoji žolynų šviesa: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1988. – 173 p.
* Rožė viduržiemio naktį: eil. – Vilnius: Vaga, 1991. – 213 p.
* Vakaro nendrė: eilėraščiai. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjunga, 1996. – 139 p.
* Iš buvusio dangaus: rinktinė. – Vilnius: Gelspa, 2003. – 295 p.: iliustr. – ISBN 9955-539-08-9
* Amžinas esi, kol gyveni: eilėraščiai (dail. Rimantas Tumasonis). – Vilnius: Homo liber, 2006. – 94 p.: iliustr. – ISBN 9955-716-07-X
* Seniai, bet dabar: poezijos rinktinė (fot. Vilius Gužauskas). – Vilnius: Homo liber, 2010. – 238 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-716-93-8
* Debesys žiemos danguj: eilėraščiai. – Vilnius: Homo liber, 2012. – 62 p. 
* Tykiai praskrido: eilėraščiai. – Vilnius: Homo liber, 2014. – 112 p.
* Laikas nekaltas yra: eilėraščiai. – Vilnius: Homo liber, 2018. – 304 p.
* Dulkė saulės spinduly: eilėraščiai. – Vilnius: Homo liber, 2022. – 144 p.

## Įvertinimas
* 1986 m. S. Nėries premija už eilėraščių rinkinį „Danguje kaštonas žydi“
* 2011 m. Jono Aisčio premija už poezijos knygą „Seniai, bet dabar“
* 2023 m. nominuota tapti „Poezijos pavasario“ laureate už eilėraščių rinkinį „Dulkė saulės spinduly“

## Šaltiniai
San Pedras (upė)

**San Pedras** () – upė pietinėje Bolivijoje; Grandės upės (Amazonės baseinas) ištaka. Prasideda Potosi departamente, 2546 m aukštyje, ties San Pedro de Buena Vista kaimu, susiliejus Sakanio ir Molinoso upėms. Teka į pietryčius, šiaurės rytus, vėliau vėl į pietryčius, pietus. Žemupyje sudaro ribą tarp Potosi ir Čukisakos departamentų. Susilieja su Kaine ir sudaro Grandę.

Didžiausi intakai – Mikanis ir Čajanta.
Diagoras Ateistas

**Diagoras Ateistas** (, *Diagoras iš Miloso*) – V a. pr. m. e. graikų poetas ir sofistas, vienas pirmųjų rašytiniuose šaltiniuose minimų ateistų. Pasisakė prieš to meto ortodoksines religijas ir Eleusinos misterijas. Atėniečiai apkaltino jį nepagarba dievams ir Diagorui teko bėgti iš miesto.

Apie jo gyvenimą šiuo metu yra žinoma ypač nedaug. Gimė Miloso saloje, pasak Sudos (X a. Bizantijos enciklopedija) mokėsi pas Demokritą, tačiau ankstesni šaltiniai to nemini. Žinoma, kad Diagoras Atėnuose jau buvo ryški asmenybė ne vėliau kaip 423 m. pr. m. e., kadangi jis minimas Aristofano spektaklyje „Debesys“, kuris tokiu metu jau buvo vaidinamas. Iš Atėnų pabėgo, pasak Diodoro, 415 m. pr. m. e.

Pasak Sudos, Diagoras vėliau apsigyveno Korinte, kur ir mirė.

Apie jo filosofiją yra žinoma taip pat labai nedaug. Nėra aiški jo ateizmo natūra, konkretūs teiginiai. Kelis jo pasišaipymus iš tikėjimo aprašo Ciceronas (I a. pr. m. e.). Pavyzdžiui, istoriją apie tai, kaip laivas su Diagoru pakliuvo į audrą. Jūreiviai pradėjo burbėti, kad audra tikriausiai kilo dėl to, kad jų laive yra tas bedievis Diagoras. Diagoras tuomet paklausė, ar ir kituose šiuo metu audron patekusiuose laivuose yra po Diagorą.

Manoma, kad savo idėjas Diagoras gynė aršiai ir galbūt per daug atvirai, tuo užsitraukdamas kitų pyktį. Jo filosofijai neabejotinai didelę įtaką padarė ikisokratikai, stengęsi paaiškinti gamtą natūraliomis jėgomis be dievų įsikišimo.

## Nuorodos
* Suda online įrašas apie Diagorą
Pomerapė

**Pomerapė** (, ) – ugnikalnis Anduose, Bolivijos (Oruro departamentas) ir Čilės (Arikos ir Parinakotos regionas) pasienyje. Įeina į Pajačatos ugnikalnių grupę. Aukštis 6282 m. Susidarė pleistoceno epochoje.

Į kalną įkopta pirmą kartą 1946 m. Ugnikalnio pavadinimas aimarų kalba reiškia „Pumos kalnas“.

## Šaltiniai
Koipasos ežeras

**Koipasos ežeras** (, ) – druskos ežeras vakarų Bolivijoje, Oruro departamente, 3657 m aukštyje virš jūros lygio. Yra tektoninėje įduboje, apsuptas Koipasos druskos lygumos. Vakarinėje pusėje iškilęs Vilja Pukaranio ugnikalnio kūgis (aukštis 4910 m). Vandens lygis kinta priklausomai nuo kritulių kiekio. Į ežerą iš Čilės atiteka Laukos upė.
Koipasos druskožemis

**Koipasos druskožemis** () – druskožemis vakarų Bolivijoje, Oruro departamente, pats vakarinis pakraštys siekia Čilės teritoriją. Driekiasi Altiplane, 3680 m aukštyje virš jūros lygio, ilgis apie 70 km, plotis apie 50 km. Plotas 2218 km². Tai antras pagal dydį druskožemis šalyje, nusileidžiantis tik piečiau esančiam Ujūnio druskožemiui. Šiaurinėje lygumos dalyje telkšo Koipasos ežeras, maitinamas Laukos ir Lakachauiros upių.

Koipasos druskožemis yra senovinio Baljiviano ežero liekana.

## Šaltiniai
Uru Uru

**Uru Uru** (, ) – ežeras vakarų Bolivijoje, Oruro departamente, į pietus nuo Oruro miesto. Susidarė Desagvadero upei, įtekančiai į piečiau esantį Poopo ežerą, 1962 m. pakeitus tėkmę. Ežero ilgis 21 km, plotis 16 km, telkšo 3686 m aukštyje virš jūros lygio.

Žvejyba. Ežere lankosi flamingų būriai.
Lauka

**Lauka** (, ) – upė Altiplane, Čilėje ir Bolivijoje. Pasideda Čilės Arikos ir Parinakotos regione, Kotakotanio lagūnoje, Laukos nacionaliniame parke. Prateka Parinakotos pelkynes, kerta Andų kalnus ir teka Bolivijos Oruro departamentu į pietryčius. Įteka į Koipasos ežerą.

Pagrindiniai intakai – Sachama ir Koipasa.
Lakachauira

**Lakachauira** () – upė vakarų Bolivijoje, Oruro departamente, Altiplane. Išteka iš Poopo ežero pietinės dalies ir teka vakarų, pietvakarių kryptimi. Įteka į Koipasos druskos lygumą.
Glorioza

**Glorioza** (*Gloriosa*) - lelijinių augalų (*Liliaceae*) šeimos gentis. 

Gloriozos genčiai priklauso augalai, paplitę tropinėje Azijos ir Afrikos dalyje. Tai aukštos vijoklinės arba žemos stačiastiebės žolės. Visi augalai turi šakniagumbius, o vijoklių lapai - ir kibius ūselius. Žiedai išsidėsto stiebo viršuje. Jie stambūs su ilgais žiedkočiais. Namuose dažniausiai auginamos puošniosios ir hibridinės gloriozos.
 
Visos augalo dalys yra nuodingos.

## Laikymas
Geriausiai auga gloriozos, laikomos šiltoje, šviesioje vietoje. Vasarą rekomenduojama gėlę laikyti atvirame ore. Gloriozos bijo skersvėjų, tačiau mėgsta gryną orą. 

## Rūšys

*Geltonoji glorioza (*Gloriosa lutea*). Gimtinė – Afrika.
*Rotšildo glorioza (*Gloriosa rothschildiana*). Gimtinė – Uganda, tropinės Afrikos centras.
*Rotšildo glorioza (citrininė) (*Gloriosa rothschildiana var. citrina*)
*Paprastoji glorioza (*Gloriosa simplex*). Gimtinė – Afrika. 
*Puošnioji glorioza (*Gloriosa superba*). Kilusi iš tropinės Afrikos.
ir kt.

## Nuorodos
*Kambarinės gėlės, glorioza
*Большая энциклопедия цветов
Kaljavajai

**Kaljavajai** (*Kallawaya*) – klajojantys gydytojai žolelėmis, šamanai, gyvenantys Andų kalnuose, Bolivijoje. Gyvena keliuose kaimeliuose Bautista Saavedros provincijoje, La Paso departamente. Jie priklauso XI–XVI a. gyvavusiai Moljo kultūrai ir yra Tihuanako kultūros palikuonys. Kaljavajai greičiausiai yra išlikę dar iš priešinkinio periodo.

Kaljavajų gydytojai žolelėmis gydydavo Inkų valdovus. Jie naudoja apie 300 skirtingų rūšių augalų, išmano apie mineralus, gyvūnus. Jie keliauja Andų kalnų regionais, dažnai inkų keliais rinkdami reikalingas vaistažoles. Po gydymo, prieš palikdami sergančiojo namus kaljavajai sušoka specialų šokį. Gydimo metų ji taip pat bendrauja su dvasiomis, atlieka specialius ritualus.

Kaljavajai paprastai bendrauja kečujų kalba, tačiau gydymo apeigoms naudoja sakralinę kaljavajų kalbą.

2003 m. UNESCO kaljavajų ritualus įtraukė į pasaulio nematerialaus paveldo sąrašą.

## Šaltiniai
Teodoras Ateistas

**Teodoras Ateistas** (iš Kirėnės, , 340 – 250 m. pr. m. e.) – senovės graikų filosofas, kirėniečių mokyklos atstovas, gyvenęs maždaug 300 m. pr. m. e. Manė, kad gyvenimo tikslas yra patirti kiek galima daugiau malonumų ir vengti blogų emocijų. Vienas pirmųjų rašytiniuose šaltiniuose minimų ateistų.

## Biografija
Teodoras buvo Aristipo Jaunesniojo mokinys. Taip pat mokėsi pas daug kitų garsių to meto filosofų.

Yra žinoma, kad buvo ištremtas iš Kirėnės, tačiau priežastis neaiški. Apie jo tolimesnį gyvenimą išlikę tik antikinių rašytojų pasakotos anekdotų pobūdžio istorijos, iš kurių galima spręsti, kad gyveno Atėnuose, kur dėl kažkokių priežasčių beveik teko stoti prieš Areopago teismą. Vėliau Teodoras buvo išvytas ir iš Atėnų, gyveno Aleksandrijoje, dirbo Ptolemėjui. Ptolemėjo pasiųstas kaip ambasadorius į Lisimacho valdomą Makedoniją, įžeidė pastarąjį per daug atvirom pastabom. Pagrasintas nukryžiavimu, atsakė, kad „tokius grasinimus naudok tik savo pavaldiniams, nes Teodorui nesvarbu, ar jis pūva ore ar ant žemės“. Šį jo atsakymą labai vertino ir citavo vėlesni rašytojai (Ciceronas, Seneka). Vėliau panašu kad jis vėl grįžo pas Ptolemėjų.

Taip pat rašoma, kad jis su mokiniais keliavo į Korintą, bet nėra tvirtai žinoma, kuriuo periodu tai vyko. Gali būti, kad dar tais laikais, kai gyveno Atėnuose.

Galiausiai Teodoras grįžo į Kirėnę, kur tikriausiai ir mirė.

## Filosofija

Teodoras buvo *teodoriečių* (Θεοδώρειοι) filosofinės mokyklos pradininkas. Jo filosofija išsivystė iš kirėniečių mokyklos. Pastaroji jau pati buvo gana ekstremali hedonizmo atšaka, o Teodoras ėjo dar toliau. Jis mokė, kad nėra nieko savaime blogo vagystėse, svetimavime ar šventvagystėse, kad visuomenės nuomonės susiformavimas apie šiuos dalykus kaip apie blogus atsirado tik riboti kvailiams. Buvo aršus ateistas, nors yra abejonių, ar Teodoras tikrai neigė bet kokius dievus apskritai, ar tik būtent tuometinių religijų dievus. Ateistu jį vadino Ciceronas, Diogenas Lercijus, Plutarchas, kai kurie krikščionių rašytojai. Kiti, pvz., Klemensas Aleksandrietis, rašė tik kad Teodoras atmetė tuometinę religiją ir jos dievus.

Yra žinoma, kad Teodoras parašė knygą „*Apie dievus*“ (Περὶ Θεῶν), kuri, pasak Lercijaus, buvo šaltinis daugeliui Epikūro argumentų prieš dievų egzistavimą. Pati knyga iki mūsų dienų išlikusi nėra. Pasak Sudos, filosofas yra parašęs ir daugiau darbų apie savo filosofiją bei kitus dalykus.

## Nuorodos
* Diogeno Lercijaus „Žymių filosofų gyvenimai ir nuomonės“ (ang.) .
Sam Harris

**Sam Harris** (g. 1967 m.) – JAV filosofas ir rašytojas, išgarsėjęs savo religijas kritikuojančia knyga „Tikėjimo pabaiga“ (*The End of Faith*, 2004 m.), laimėjusia PEN/Martha Albrand Award apdovanojimą, taip pat trumpute, vos 31 puslapio laiško formos knygele „Laiškas krikščionių tautai“ (*A Letter to a Christian Nation*, 2006 m.) bei „Moraliniu reljefu“, (*The Moral Landscape*, 2010 m.).

## Biografija

Susilaukęs intensyvios savo knygų kritikos iš tikinčiųjų žmonių ir religinių organizacijų, Sam Harris savo gyvenimo detales atskleidžia labai atsargiai. Paties teigimu, rašytojas augo kvakerio tėvo ir žydės motinos šeimoje. Vaikystėje atsisakė dalyvauti Bar micva apeigose. Stanfordo universitete studijavo anglų kalbą, tačiau studijas metė pradėjęs vartoti Ecstasy. Tuo metu labai domėjosi religijomis, ypač budizmu, bei meditacija. Paties teigimu, perskaitė šimtus religinių knygų.

Po 11 metų petraukos vėl grįžo į Stanfordo universitetą, kur baigė filosofijos bakalauro studijas. Šiuo metu studijuoja neuromokslų doktorantūrą Kalifornijos universitete. Taip pat rašo straipsnius į Washington Post, Los Angeles Times, Boston Globe ir The Times. Dalyvauja įvairiose televizijos laidose.

Susituokęs su Annaka Harris. Su ja susilaukė dukrelės.

## Pažiūros

Sam Harris aktyviai pasisako ne tik prieš jo nuomone žalingą religijų įtaką bei religinį fundamentalizmą, bet ir prieš toleranciją šiems dalykams. Jo nuomone, daugelyje kultūrų egzistuojantis *tabu* su religija susijusių dalykų kvestionavimui daro didelę žalą civilizacijai. Religiją Harris mato kaip trukdį siekti progresyvesnės moralės, pasaulėžiūros ir dvasingumo.

Pats rašytojas yra sekuliarusis humanistas.

Taip pat, Sam Harris žavisi žmogaus dvasingumo siekiu ir meditacija, tiki, kad meditacija padeda pasiekti tam tikrą dvasingesnę būseną. Tačiau tą būseną laiko materialia smegenų būsena, o ne kažkuo mistišku, bei mano, kad ją galima ir reikėtų tirti moksliškai.

## Kontroversija

Sam Harris yra neretai kaltinamas netolerancija tikėjimui, „fanatišku sekuliarizmu“, kuris, kaltintojų nuomone, yra toks pats žalingas, kaip ir religinis fundamentalizmas. Taip pat didelės kontroversijos susilaukia rašytojo pritarimas kankinimų naudojimui tardymuose karo metu. Iš kai kurių laisvamanių Sam Harris susilaukia kritikos dėl žavėjimosi rytietišku dvasingumu, pavyzdžiui, Meera Nanda savo straipsnyje „Spirited Away“ New Humanist Magazine žurnale teigia, jog jam nepavyksta pritaikyti tų pačių kriterijų rytų religijoms, kokius jis taiko krikščionybei ir islamui.

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
* Sam Harris straipsniai 

### Išnašos
Petras (Kastilija)

**Petras** (; 1334 m. rugpjūčio 30 d. – 1369 m. kovo 23 d.) – Kastilijos ir Leono karalius, valdė nuo 1350 m. kovo 27 d. iki mirties.

## Palikuonys

* Nesantuokiniai vaikai nuo Marijos Padiljos:
** Beatris (1354–1369)
** Konstancija Kastilietė (1354–1394) 1-mo Lankasterio hercopgo Džono Gonto žmona
** Izabelė Kastilietė (1355–1393) 1-mo Jorko hercogo Edmundo Lengli žmona
** Alfonsas (1359–1362)

* Nesantuokiniai vaikai nuo Chuanos de Kastro
** Chuanas (1355–1405)
Šiaurės Vokietija

**Šiaurės Vokietija** () – geografiškai tiksliai neapibrėžta sritis Vokietijoje, apimanti regionus į šiaurę nuo *[[Uerdinger Linie]]* (Iurdingo linijos), kur buvo kalbama šiaurės vokiečių dialektais. Apima šiaurines Vokietijos federalines žemes bei regionus Vokietijos šiaurėje. Šiaurės vokiečių bendrumo jausmas šiaurės vokiečių kalbose (*Plattdeutsch*), šiaurės vokiečius sieja bendra istorija (pvz., Hanzos sąjunga) ir istoriškai susiklostęs mentalitetas. Pati Šiaurės Vokietija dar yra skiriama į du paregionius – Šiaurės Vakarų Vokietija () ir Šiaurės Rytų Vokietija ().

## Literatūra
* Christoph Weinert  u. Ingo Helm: *Die Geschichte Norddeutschlands.* Hoffmann & Campe, Hamburg 2005, 352 S. m. zahlr. Abb.; ISBN 3-455-09520-8.
Žievinė šalmabudė

**Žievinė šalmabudė** () – šalmabudinių (*Mycenaceae*) šeimos, šalmabudžių (*Mycena*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**
Ant gyvų lapuočių medžių žievės, ypač ant liepų.
* **Augimo laikas**
Ruduo, pavasaris.
* **Pagrindiniai požymiai**
Kepurėlė šalmo pavidalo, kotas lenktas, trumpas.

Vaisiakūniai mažyčiai. Kepurėlė 0,3–1 cm skersmens, išgaubta, bukai paplokščia, matinė, nešvariai rausvai ruda, pakraščiai šviesesni, vagoti. Lakšteliai resvi, siauri, balsvi, rožinio atspalvio, priaugtiniai. Kotas 0,5–1,5 cm ilgio ir 0,2–0,5 cm storio, tamsiai rausvai rudas. Trama plona, kepurėlės spalvos. Sporos 7–11 (13) μm, apvalios, didelės.

**Būdingi požymiai:** tamsiai rausvai rudi vaisiakūniai, sporos apvalios.

Auga tik ant gyvų lapuočių medžių, ypač liepų, kaštonų, klevų žievės. Dažna, ypač dažnai pastebima miestuose (skveruose, parkuose). **Nevalgoma**.

## Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 183 psl.
Rytų Bavarija

**Rytų Bavarija**,  - abi Bavarijos vyriausybinės apskritys (Niederbayern (būstinė - Landshut) ir Oberpfalz (būstinė - Regensburgas), besiribojančios su Čekija ir Austrija. Didžiausios upės - Dunojus, Regenas, Nabas, Ilcas, Inas ir Izaras.

## Miestai
Svarbiausi, didžiausi miestai - Ambergas, Cham, Landshutas, Degendorfas, Landshutas, Aukštutinio Pfalco Noimarktas, Pasau, Regensburgas, Švandorfas, Štraubingas ir Veidenas.

## Nuorodos

* www.oberpfalz.de
* www.niederbayern.de
Šiaurės Rytų Vokietija

**Šiaurės Rytų Vokietija** () – Šiaurės Vokietijos dalis. Apima federalines žemes kaip Meklenburgas-Pomeranija, Brandenburgas, Berlynas, taip pat dalį Saksonijos-Anhalto – ypač *Altmark* ir kt. Šiaurės Rytų Vokietija – regionas, kuriame pradėjo kurtis vokiečiai šiaurinėje dalyje, formavosi vokiečių rytų žemaičių kalbos (). Iki II Pasaulinio karo Šiaurės Rytų Vokietija buvo laikoma Rytų Prūsija, Grenzmark Poznanė-Vakarų Prūsija, Pomeranija ir Brandenburgo marka.
Kupranugariai

**Kupranugariai** (*Camelus*) – kupranugarinių šeimos (*Camelidae*) gentis. Dar vadinama tikraisiais kupranugariais, atskiriant nuo Pietų Amerikos nešulinių gyvūnų (žr. lama, alpaka, guanakas ir vikunija).

Gentį sudaro dvi rūšys:
* vienkupris kupranugaris (*Camelus dromedarius*), gyvenantis Artimųjų Rytų ir Afrikos dykumose
* dvikupris kupranugaris (*Camelus bactrianus*), gyvenantis Centrinėje Azijoje

Taip pat žinomos keturios išnykusios, šiai genčiai priskiriamos rūšys:
* *Camelus gigas*
* *Camelus hesternus*
* *Camelus sivalensis*
* *Camelus moreli*
Ričardas Pakalniškis

**Ričardas Pakalniškis** (1935 m. rugsėjo 3 d. Rukuose, Skuodo rajonas – 1994 m. gegužės 12 d. Vilniuje) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, kritikas.

## Biografija
Mokėsi Rukų mokykloje, 1954 m. baigė Mosėdžio vidurinę mokyklą. 1954–1959 m. Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą ir literatūrą. 1959–1961 m. mokytojavo Skuodo rajone. Nuo 1964 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute, čia išdirbo iki amžiaus pabaigos. 1965 m. filologijos mokslų kandidatas, 1987 m. habilituotas daktaras.

Tyrinėjo Justino Marcinkevičiaus kūrybą, lietuviškos poemos raidą, išeivijos rašytojų nusistatymus, žemaičių rašytojo Stasio Anglickio kūrybą ir gyvenimą. Mirė ir palaidotas Vilniuje.

## Bibliografija
* Lenino paveikslas grožinėje lietuvių literatūroje: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1969. – 28 p.
* Poezija, asmenybė, laikas: Justino Marcinkevičiaus kūryba. – Vilnius: Vaga, 1969. – 331 p.
* Šiuolaikinės lietuvių literatūros bruožai / Algimantas Bučys, Vytautas Kubilius, Antanas Masionis, Kęstutis Nastopka, Ričardas Pakalniškis, Algimantas Radzevičius, Algis Samulionis, Albertas Zalatorius. – Vilnius: Vaga, 1969. – 514 p.
* Salomėja Nėris: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1974. – 20 p.
* Tarybinės poezijos idėjinis akiratis: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1975. – 19 p.
* Tarybinių tautų poezijos idėjinis vieningumas ir meninis savitumas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1976. – 14 p.
* Vilniaus miesto liaudies universiteto Literatūros fakultetas ir jo veiklos formos. – Vilnius: Žinija, 1978. – 20 p.
* Antanas Venclova – rašytojas ir kultūros veikėjas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1980. – 26 p.
* Lietuvių poema: pagrindinės žanrinės formos. – Vilnius: Vaga, 1981. – 398 p.
* Tarybinė lietuvių literatūra / Elena Baliutytė, Vytautas Galinis, Justinas Kačiulis, Vytautas Kubilius, Jonas Lankutis, Kęstutis Nastopka, Ričardas Pakalniškis, Algimantas Radzevičius, Algis Samulionis, Janina Žėkaitė. – 1982. – 579 p.: iliustr.
* Žmogaus koncepcija dabartinėje lietuvių poemoje: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1982. – 25 p.
* Justinas Marcinkevičius. – Kaunas: Šviesa, 1984. – 188 p.: iliustr.
* Šiuolaikinės lietuvių tarybinės poezijos dramatizmas: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1985. – 24 p.
* Lietuvių literatūra šiuolaikinėmis socializmo sąlygomis: straipsnių rinkinys / Silvestras Gaižiūnas, Vytautas Galinis, Algis Kalėda, Aleksandras Krasnovas, Vytautas Kubilius, Jonas Lankutis, Juozas Laurušas, Ričardas Pakalniškis, Algis Samulionis, Saulius Žukas. – Vilnius: Vaga, 1986. – 436 p.
* Lietuvių poema: pagrindinės žanro formos. – 2-asis patais. ir papild. leidimas. – Vilnius: Vaga, 1990. – 492 p. – ISBN 5-41500481-5
* Poezijos kryžkelės: dialogai apie dvi poezijos šakas Lietuvoje ir išeivijoje. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1994. – 459 p.: iliustr. – ISBN 9986-413-33-8

## Įvertinimas
* 1982 m. LSSR valstybinė premija
* 1985 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

## Šaltiniai
Šiaurės Vakarų Vokietija

**Šiaurės Vakarų Vokietija**, () - Vokietijos regionas, apimantis didžiają dalį Šiaurės Vokietijos pereinant į Vakarų Vokietiją (*Westdeutschland*). Priklauso Brėmeno žemė, Žemutinė Saksonija (bent jau į vakarus nuo Vėzerio esanti dalis) ir Vestfalija (Šiaurės Reino-Vestfalijos žemės dalis), t. y. Miunsterlandas ir *[[Ostwestfalen-Lippe]]*, taigi, Šiaurės Vestfalija.

## Literatūra
*Westfalen in Niedersachsen. Kulturelle Verflechtungen: Münster - Osnabrück - Emsland - Oldenburger Münsterland*. Begleitband zu den Ausstellungen im Stadtmuseum Münster (6.7. - 26.9.1993) und im Schloss Iburg (30.7. - 21.8.1994). Cloppenburg. 1993. ISBN 3-922469-84-1.
Mindaugas Milinis

**Mindaugas Milinis** (g. 1970 m. Šilutėje) – Lietuvos žurnalistas, knygų autorius, leidėjas. Kūryba įvertinta literatūrine Ievos Simonaitytės premija. Lietuvos rašytojų sąjungos narys (nuo 2025 m.).

## Biografija
1993 m. baigė Klaipėdos universitetą. 1995–1997 m. regioninės televizijos „Balticum TV“ informacinės laidos redaktorius, publicistinės laidos „Tavo problemos“ ir sportinės laidos „Riteriai“ kūrėjas. 1997–2000 m. dienraščio „Vakarų ekspresas“ reporteris. 2000–2001 m. krovos kompanijos „Bega“ atstovas spaudai. 2001–2003 m. dienraščio „Vakarų ekspresas“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 2003–2004 m. žurnalo „Ekstra laikas“ redaktorius ir leidėjas. 2004–2006 m. Neringos savivaldybės atstovas spaudai. 2006–2012 m. dienraščio „Lietuvos žinios“ korespondentas. Nuo 2012 m. dienraščio „Vakarų ekspresas“ ekonomikos ir politikos aktualijų redaktorius. 2015 m. laikraščio „Naujas rytas“ redaktorius.

## Kūryba
Išleido fotoalbumą „Neringai 45“ (2006 m.), knygą „Paskutinieji Kuršių nerijos betonuotojai“ (2008 m.), parašė publicistines knygas „Afganistano kariai“ (2010 m.), „Afganistano kariai. Antra knyga“ (2012 m.), istorinį romaną „Partizanas“ (2015 m.).

2022 m. išleista kartu su bendraautoriumi Antanu Verkeliu parašyta knyga "Mėmelio šturmo blefas" 2025 m. įvertinta 39-ąja literatūrine I. Simonaitytės premija.

## Bibliografija
* Neringa: fotoalbumas. – Klaipėda: S. Jokužio leidykla-spaustuvė, 2006. – 120 p.: iliustr. – ISBN 9986-31-186-1
* Paskutinieji Kuršių nerijos betonuotojai; Žmogus reptilija: apysakos / Ansas Plonis. – Klaipėda: M. Milinis, 2008. – 191 p. – ISBN 978-9955-800-55-2
* Afganistano kariai: atsiminimai po trisdešimties metų, 1979–1989. – Vilnius: Knygius, 2010. – 359 p.: iliustr. – ISBN 978–609-95140-1-7
* Afganistano kariai II: prisiminimų rinkinys. – Vilnius: Knygius, 2012. – 232 p. – ISBN 9786094270680
* Partizanas. – Vilnius: Briedis, 2015. – 424 p. – ISBN 9789955265269
*Afganistano mėsmalė, 1979–1989 m., Vilnius : Briedis, 2019. – 376 p.: iliustr.. –ISBN 978-9955-26-682-2
*Partizanas II. - Vilnius. Briedis, 2019. - 520 p. ISBN 9789955267119
*Mėmelio šturmo blefas. - Vilnius. Briedis. 2022. 256 p.: iliustr. ISBN: 9789955269472
*Smogiko išpažintis. - Vilnius. Alma Littera. 2023. - 328 p. ISBN: 9786090157466

## Nuorodos
* M. Milinis, „Turėjome už savo laikraštį pakovoti“, 2005-09-03
* M. Milinis, „Mūsų pokario istorija verta nuotykių romano“, 2015-12-02
* Literatūrinė Ievos Simonaitytės premija bus įteikta knygos „Mėmelio šturmo blefas“ autoriams
* I.Simonaitytės premija – už knygą „Mėmelio šturmo blefas"
Stasys Kuzminskas

**Stasys Kuzminskas** (1901 m. sausio 21 d. Šaukotas – 1989 m. gruodžio 19 d. Notingemas) – Lietuvos ekonomistas, Didžiosios Britanijos lietuvių bendruomenės veikėjas, ekonomikos daktaras (1942 m.).

## Biografija
Nuo 1923 m. valstiečių liaudininkų partijos narys. 1923 m. baigęs Berlyno aukštąją prekybos mokyklą dirbo Kooperacijos banke, 1923–1931 m. Finansų ir Žemės ūkio ministerijose bei Kauno Aušros gimnazijoje. 1927–1936 m. Kooperacijos banko ir bendrovės „Lietūkis“ valdybų narys. 1930 m. dalyvavo steigiant Ekonominių studijų draugiją. 1931–1936 m. užsienio reikalų ministerijos Ekonomikos departamento direktorius. 1934–1936 m. Lietuvos atgimimo draugijos pirmininkas. 1936–1940 m. Lietuvos pasiuntinybės Berlyne prekybos patarėjas. 1940–1941 m. Berlyno lietuvių draugijos pirmininkas. 1941–1945 m. Vokietijos koncerno „IG Farbenindustrie“ ūkinis patarėjas. 1946–1947 m. lietuvių pabėgėlių atstovas Flensburge. 1947–1952 m. Didžiosios Britanijos darbo ministerijos vertėjas ir socialinės globos tarnautojas Notingemo apygardoje. 1949–1970 m., su pertraukomis, Didžiosios Britanijos lietuvių sąjungos tarybos pirmininkas. 1952–1970 m. Karališkosios karo aviacijos (*Royal Air Force*) koledžo (Kranvelis, Linkolnšyro grafystė) vyr. instruktorius ir vokiečių bei rusų kalbų dėstytojas. 1979 m. Tautinės paramos fondo, kuris rėmė Lietuvos disidentų šeimas, vienas steigėjų.

1930 m. žurnalo „Tautos ūkis“ steigėjas ir kurį laiką redaktorius. Dalyvavo steigiant žurnalą „Santarvė“, laikraščius „Sekmadienis“, „Tėvų žemė“. Laikraščiuose „Lietuvos žinios“, „Lietuvos ūkininkas“, „Talka“, „Britanijos lietuvis“, „Lietuvos aidas“ ir kituose rašė apie Lietuvos užsienio prekybą, kooperaciją Lietuvoje, ūkio plėtros tendencijas, Lietuvos laisvės bylą, rezistenciją ir kita.

Už nuopelnus valstybėi apdovanotas:

1934 metais - DLK Gedimino 3-ojo laipsnio ordinu;

1939 metais - Darbo žvaigždės 1-ojo laipsnio ordinu (Aukso žvaigžde);

1933 metais - Estijos Erelio kryžiaus 2-ojo laipsnio ordinu;

1934 metais - Švedijos Vazos ordino Komandoro kryžiumi;

1936 metais - Danijos Danebrogo ordino Komandoro kryžiumi;

1937 metais - Italijos Karūnos ordino Komandoro kryžiumi;

1937 metais - Nyderlandų Oranje-Nasau ordino Komandoro kryžiumi.

## Bibliografija
* Lietuvių banko emisijos politika Europos monetarinių santykių plėtotės šviesoje, 1928 m.
* Įvadas į buhalteriją, vadovėlis gimnazijoms, 1929 m.
* Atsiminimai ir svarstymai, išleista 1992 m.

## Šaltiniai
Jonas Kuzminskis

**Jonas Kuzminskis** (1906 m. gruodžio 14 d. Betygala – 1985 m. rugpjūčio 19 d. Vilnius) – Lietuvos grafikas.

## Biografija
1927–1933 m. mokėsi Kauno meno mokykloje. 1933–1941 m. dirbo žurnale „Žiburėlis“, bendrovėje „Spaudos fondas“, spaustuvėje „Spindulys“. Nuo 1941 m. Vilniaus dailės mokyklos, 1941–1944 m. Vilniaus dailės akademijos, 1944–1951 m. Vilniaus dailės instituto, nuo 1951 m. Lietuvos dailės instituto dėstytojas, 1948–1968 m. Grafikos katedros vedėjas, nuo 1957 m. profesorius.

1958–1982 m. LTSR dailininkų sąjungos valdybos pirmininkas. Nuo 1975 m. TSRS dailės akademijos narys.

## Kūryba
Kūrė daugiausia medžio raižinio ir linoraižinio technika. Sukūrė estampų, piešinių, ekslibrisų. Iliustravo knygų (Kazys Boruta. Baltaragio malūnas 1945 m., Salomėja Nėris. Eglė žalčių karalienė 1946 m., Antanas Baranauskas. Anykščių šilelis 1952 m., Teofilis Tilvytis. Usnyne 1962 m., Vincas Krėvė. Raganius 1982 m.).

Sukūrė daug architektūrinių Vilniaus peizažų („Vilnius. Bernardinų bažnyčia“ 1944 m., „Vilnius. Pilies skersgatvis“ 1947 m., ciklas „Vilniuje“ 1981–1984 m.), kūrinių liaudies buities, darbo tematika („Artojas“, „Javų kirtėjas“, abu 1933 m.), portretų (Antanas Venclova, 1965 m.), ciklų lietuvių liaudies dainų motyvais („Oi lekia, lekia gulbių pulkelis“ 1963 m., „Ei pūtė, pūtė“ 1965 m., „Bijūnėlis žalias“ 1968 m.). Kūriniams būdingos savitai interpretuotos liaudies grafikos tradicijos, meistriška ir preciziška raižysena, dekoratyvumas, lyrizmas.

Nuo 1935 m. dalyvavo parodose. Individualios parodos:
* Vilnius – 1956 m., 1966 m., 1976 m., 1982 m.
* Maskva – 1967 m., 1977 m.
* Miuhlhausenas (Vokietijos Demokratinė Respublika) – 1967 m.
* Sobotka (Čekija) – 1975 m.

Dalis J. Kuzminskio kūrybinio palikimo pristatoma Betygalos muziejuje.

## Įvertinimas
* 1967 m. LTSR valstybinė premija

## Literatūra
* Ingrida Korsakaitė. Jonas Kuzminskis, Vilnius, 1966 m.
* Aleksandra Aleksandravičiūtė. Jonas Kuzminskis, monografija, 1989 m.

## Šaltiniai
Vilniaus vaivadija (1926–1939)

**Vilniaus vaivadija** () – viena iš 16 Antrosios Lenkijos Respublikos vaivadijų. Sukurta 1926 m. buvusiosios Vidurinės Lietuvos ir teritorijos tarp Lietuvos ir Sovietų Sąjungos. Vaivadijos plotas 28,9 tūkst. km², gyventojų 1275,2 tūkst. (1931 m.). Administracinis centras — Vilnius. Didžiausi miestai: Vilnius, Ašmena, Dysna, Vileika. Nustojo egzistuoti 1939 m.

## Istorija

Į vaivadijos sudėtį įėjo šiaurės rytinės Baltarusijos teritorijos, kurios pagal 1921 m. Rygos taikos sutartį buvo perduotos Lenkijai, taip pat Lietuvos rytinės ir pietrytinės teritorijos, Lenkijos užimtos 1920 m. spalio mėn. Vaivadija apėmė dabartines Lietuvos Vilniaus ir Utenos apskričių dalis, taip pat dalį Baltarusijos Gardino, Minsko ir Vitebsko sričių. Iki vaivadijos sudarymo čia egzistavo laikina kvazivalstybė Vidurinė Lietuva, kuri 1922 m. buvo prijungta prie Lenkijos. Vaivadijos gyventojų daugumą sudarė lenkai, čia taip pat gyveno lietuviai, baltarusiai ir žydai.

Vilniaus paskutinis vaivada buvo Artur Maruszewski (1939 m. gegužės 19 d. – rugsėjo 18 d.). 1939 m. rugsėjo mėnesį Sovietų Sąjunga užėmė rytinę Lenkijos dalį. Pietinė vaivadijos dalis buvo prijungta prie Baltarusijos TSR, o šiaurinė grąžinta Lietuvos Respublikai. Lenkijos valdžios organai veikė pogrindyje. Nuo 1942 m. kovo Lenkijos vyriausybės atstovas Vilniaus apskričiai buvo Zygmunt „Albin” Fedorowicz.

## Administracinis suskirstymas

Vilniaus vaivadija buvo suskirstyta į 8 pavietus (apskritis), kurie skirstyti į valsčius ir seniūnijas. Vėliau apskričių skaičius keitėsi.

## Lietuviai

Į vaivadiją įėjo šios lietuvių žemės:
* Vilniaus-Trakų apskritis:
** Naujoji Vilnia
** Trakai
** Vilnius
** Maišiagalos valsčius
** Mickūnų valsčius
** Nemenčinės valsčius
** Paberžės valsčius
** Pabradės valsčius
** Riešės valsčius
** Rudaminos valsčius
** Rūdiškių valsčius
** Šalčininkų valsčius
** Šumsko valsčius
** Trakų valsčius
** Turgelių valsčius
** Valkininkų valsčius
** Varėnos valsčius
* Švenčionių apskritis:
** Pabradė
** Švenčionėliai
** Adutiškio valsčius
** Ceikinių valsčius
** Daugėliškio valsčius
** Kaltanėnų valsčius
** Peršaukščio valsčius
** Švenčionių valsčius
** Tverečiaus valsčius
* Breslaujos apskritis:
** Drūkšių valsčius
** Rimšės valsčius
** Smalvų valsčius
* Ašmenos apskritis:
** Dieveniškių valsčius

## Nuorodos
* Radzima.net:
** vaivadijos informacija Виленское воеводство (1938)
** apskričių informacija Виленское воеводство (1938)
Ordonas I

**Ordonas I** (ast. *Ordoño I*; apie 831 m. – 866 m. gegužės 27 d.) – Astūrijos (Leono) karalius, valdė nuo 850 m. sausio 1 d. iki mirties. Gimė Ovjede.
## Šeima ir vaikai
Ordonas I buvo vedęs Munje Monisą iš Branjoseros () ir turėjo 6 vaikus: 
* Alfonsas (848−910) − Astūrijos karalius  
* Bermudas
* Fruela
* Leodegundija (apie 846 − ?) − жPamplonos karaliaus Garsijos I Injigeso († 870) žmona; 
* Odoarijo
* Nunjo − pretendentas į sostą.
Julijus Kuznecovas

**Julijus Kuznecovas** (, 1843 m. Alūksta – 1905 m.) – latvių etnografas, teisininkas.

## Biografija
1871-1873 m. studijavo Sankt Peterburgo universitete. 1873-1883 m. taikos teisėjas Valkaviske (dab. Baltarusija), 1883-1889 m. valstiečių reikalų komisaras Kretingoje, nuo 1890 m. – Valkoje (Latvija). Už palankumą Vecgulbenės valstiečiams buvo perkeltas į Turkestaną apskrities muitinės inspektoriumi.

## Mokslinė veikla
Tyrė latvių, lietuvių, prūsų, slavų kalbas ir buitį. Rusijos mokslų akademijai pavedus apkeliavo Lietuvą. XIX a. antroje pusėje vienas pirmųjų latvių etnografų parašė mokslinių straipsnių apie latvius ir lietuvius (1870 m.), apie lietuvių tautybę, etnografinius bei istorinius tyrinėjimus Vakarų krašte (abu 1871 m.), juos dažniausiai spausdino Rusijos geografijos draugijos leidiniuose. 1896 m. tyrė senovinius dvigubus lietuvių asmenvardžius.

## Šaltiniai
Mokšų kalba

**Mokšų kalba** (*мокшень кяль*) – viena iš dviejų mordvių kalbų, priklausančių finougrų kalbų grupės Volgos finų kalboms. Vartojama mokšų tautybės žmonių, gyvenančių Rusijoje, Pavolgyje. Kalbančiųjų skaičius ~0,5 milijono. Artimiausia mokšų kalbai yra jau išnykusi meščerų kalba, taip pat erzių kalba ir marių kalba, tačiau dėl didelių skirtumų fonetikos, leksikos ir gramatikos skirtumų šių kalbų naudotojai tarpusavyje nesusikalba. Mordvijoje mokšų kalba yra oficiali kartu su erzių ir rusų kalbomis, tačiau jos vartojimas teisiniais aktais neapibrėžtas.

## Dialektai
Išskiriamos 3 mokšų kalbos dialektų grupės:
* centrinis dialektas (kartais vadinamas Krasnoslobodos-Temnikovo dialektu) – paplitęs didžiojoje keleto Mordovijos rajonų dalyje.
* vakarų dialektas – Zubovo Polianos rajonas ir dalis Torbejevo rajono.
* pietryčių dialektas – Insaro, Kadoškino, Kovylkino ir Ruzaevkos rajonai.

## Raštas
Dabar mokšų kalba užrašoma kirilica. Dabartinis jos variantas niekuo nesiskiria nuo rusų abėcėlės, laikomasi rusiškos ortografijos taisyklių, dėl to negalima taisyklingai atvaizduoti rašte fonemų [ə] ir [æ], kurios neturi analogų rusų kalboje. Iki pakrikštijimo mokšai naudojo simbolių raštą. 1932 m. buvo sukurtas lotyniškas raidynas, bet praktikoje buvo beveik nenaudojamas. 1937 m. šis raidynas kaip ir daugelis kitų TSRS tautų raidynų vėl buvo pervestas į kirilicą.

## Abėcėlė

## Nuorodos
*