open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Leokadija Belvertaitė-Žygelienė

**Leokadija Belvertaitė-Kamuntavičienė-Žygelienė** (1904 m. sausio 24 d. Pociūniškiai, Merkinės valsčius – 1992 m. rugpjūčio 13 d. Kaunas) – Lietuvos keramikė.

## Biografija
Sutuoktinis Balys Žygelis. 1937 m. baigė skulptūrą Kauno meno mokykloje, nuo 1943 m. dėstė Kauno amatų mokykloje, dirbo Kauno „Dailės“ kombinate.

## Kūryba
Viena žymiausių lietuvių figūrinės žanrinės keramikos kūrėjų. Jos keraminės skulptūrėlės „Eglė žalčių karalienė“, „Suktinis“, „Kepurinė“, „Rūtų darželyje“, „Mergaitė su stirniuku“, „Vaikai su sviediniu“ XX a. šeštame – septintame dešimtmetyje tapo masinės gamybos etalonais. Joms būdinga monumentali, apibendrinta forma, plastiškumas, dekoro santūrumas, judesio, nuotaikų, ornamentikos žaismė. Personažai turi lyrizmo, humoro bruožų.

Sukūrė skulptūros ir tapybos kūrinių Alytaus, Butrimonių, Pivašiūnų, Vilkijos, Žilinų bažnyčioms. Savitai interpretavo tautodailės tradicijas, puoselėjo tautinio mentaliteto idėjas. Dalyvavo parodose Vilniuje, Kaune, Maskvoje, Rygoje, Leipcige, Osakoje, Monrealyje, Briuselyje, Niujorke. 1958 m. Briuselio pasaulinėje parodoje už keramines skulptūrėles pelnė aukso medalį. Kūrinių turi Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus.

## Šaltiniai
Alemdaras Mustafa Paša

**Alemdaras Mustafa Paša** (taip pat *Bairaktar Mustafa*, 1775 m. – 1808 m. lapkričio 14 d.) – turkų karo vadas ir politikas, nuo 1806 m. – Ruščiuko paša.

Janyčarams nuvertus nuo sosto sultoną Selimą III ir į sostą pasodinus Mustafą IV, Alemdaras Mustafa su kariuomene atskubėjo į Konstantinopolį, bandė Selimą sugrąžinti į sostą, o jo priešams sultoną pasmaugus, į sostą pasodino Mustafos brolį Machmudą II, išžudė Selimo žudikus, privertė sultoną nužudyti Mustafą. Rengėsi panaikinti janyčarus, bet šiems sukilus ir jį apgulus, pats save susisprogdino kartu su apgulėjais.
Balys Žygelis

**Balys Žygelis** (1886 m. gruodžio 22 d., senuoju stiliumi sausio 3 d. Libertavos dvare, Balninkų valsčius – 1972 m. liepos 26 d. Kaune) – Lietuvos pedagogas, kooperatininkas, politinis bei visuomenės veikėjas.

## Biografija
Žmona Leokadija Belvertaitė-Žygelienė. 1908 m. Sankt Peterburge įgijo mokytojo teises. 1910 m. vasarą lankė Peterburgo universiteto pedagoginius kursus.

Papilės mokyklos, 1909–1910 m. Linkuvos dviklasės mokyklos, nuo 1911 m. Kriukų mokyklos mokytojas. 1914–1917 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenėje. 1917 m. Peterburgo lietuvių seimo narys. 1918 m. sausio – gegužės mėn. dirbo lietuvių organizacijose Mogiliovo gubernijoje. Tų pačių metų vasarą grįžo į Lietuvą.

Nuo 1918 m. rugsėjo 1 d. pradėjo pedagoginį darbą Joniškyje. Jo pastangomis Joniškyje atidaryta dviklasė valsčiaus mokykla. 1919–1920 m. Joniškio keturklasės vidurinės mokyklos steigėjas ir vedėjas, jo pastangomis mokykla tapo progimnazija. Kooperatiniais pagrindais Joniškyje įkūrė knygyną. 1918 m. Joniškio valsčiaus tarybos narys, paskirtas švietimo skyriaus vadovu. Joniškio apylinkėse organizavo pasipriešinimą bermontininkams, keletą kartų jų suimtas.

1920 m. liepos 6 d. – 1922 m. lapkričio 13 d. Steigiamojo Seimo atstovas. Priklausė Lietuvos valstiečių sąjungos frakcijai, įėjusiai į Lietuvos socialistų liaudininkų demokratų partijos ir Lietuvos valstiečių sąjungos bloką. 1922 m. lapkričio 13 d. – 1923 m. kovo 13 d. Pirmojo Seimo, 1923 m. birželio 5 d. – 1926 m. birželio 2 d. Antrojo Seimo, 1926 m. birželio 2 d. – 1927 m. balandžio 12 d. Trečiojo Seimo atstovas. Valstiečių liaudininkų sąjungos centro komiteto narys.

1921–1933 m. Lietuvos mokytojų profesinės sąjungos pirmininkas, 1926–1940 m. šios sąjungos įkurtos kooperatinės bendrovės „Spaudos Fondo“ pirmininkas ir direktorius. Didžiausias jo nuopelnas – Lietuviškosios enciklopedijos leidimo suorganizavimas.

Lietuvą okupavus TSRS, paskirtas Valstybinės leidyklos direktoriaus pavaduotoju, bet 1941 m. birželio 14 d. ištremtas, ketverius metus kalėjo Uralo šiaurėje. 1944 m. paleistas, po karo grįžo į Lietuvą, dirbo Kauno universitete, įvairiose įstaigose ir organizacijose.

## Literatūra
* Žygelis Balys, Trumpos Steigiamojo Seimo narių biografijos su atvaizdais, Klaipėda, 1924, p. 70.
* Žygelis Balys, Lietuvių enciklopedija, Boston, 1966, t. 35, p. 313–314.
* Tamošaitis M., Žygelis Balys, Lietuvos Steigiamojo Seimo (1920–1922 metų) narių biografinis žodynas, sud. A. Ragauskas, M. Tamošaitis, Vilnius, 2006, p. 435–438.

## Šaltiniai
Namiūro grafystė

**Namiūro grafystė** (, Olandų kalba: *Grafschaft Namen*) – istorinė valstybė dabartinėje Centrinėje Belgijoje, viena iš Septyniolikos Provincijų.

## Istorija
Valstybė nuo X a. pradžios vadinta **Lomės grafyste**. 946 m. čia įsitvirtino Namuro dinastija, o 992 m. minimas pirmasis Namiūro grafas. Šį titulą vietos valdytojai gavo iš Žemutinės Lotaringijos karaliaus Karolio I. Namiūras buvo labai maža grafystė, nuolat susidurdavusi su didesniųjų kaimynių – Lježo vyskupijos, Brabanto, Hainauto agresija. Tačiau grafystė sustiprėjo ir tapo svarbiu aktoriumi regione: valdant grafui Henrikui I (1139–96), Namiūras valdė ir teritorijas dab. Liuksemburgo, Belgijos Liuksemburgo teritorijose (Liuksemburgo, Durbuy, La Roche en Ardene grafystės).

Po Henriko sosto atsisakymo 1189 m. įvykęs įpėdinystės karas padalino grafystę perpus. Didesnioji jos dalis (vėliau – Liuksemburgo kunigaikštystė) atiteko Henriko dukteriai Ermesindai, o likusias dalis (Namiūrą) ėmė valdyti Hainauto grafas Boldvinas. Taip nuo 1189 m. grafystėje baigėsi vietinė Namiūro dinastija, ir toliau valdė Flandrijos, Kurtenė, Liuksemburgų dinastijos. Galiausiai 1264 m. čia įsitvirtino Dampjerų dinastija iš Prancūzijos.

1429 m. Namiūro markizas Jonas III, paskutinis vietos monarchas, pardavė grafystę Burgundijos kunigaikštystei, ir soste įsistvirtino Burgundų dinastija. Taip grafystė buvo įjungta į Burgundijos Nyderlandus. 1482 m. ją, kaip ir visus Burgundijos Nyderlandus, paveldėjo Habsburgas Maksimilijonas II. 1548 m. ji tapo viena iš Habsburgų Septyniolikos Provincijų. Burgundų ir Habsburgų laikais labai išaugo Namiūro strateginė reikšmė.

Po Nyderlandų revoliucijos Namiūro grafystė sudarė dalį Pietinių Nyderlandų. 1795 m. ją prijungus prie Prancūzijos, grafystė galutinai panaikinta.

## Taip pat skaitykite
* Namiūro grafai
Vytautas Balčiūnas (1910)

**Vytautas Balčiūnas** (1910 m. lapkričio 21 d., Rėčiūnuose, Vištyčio valsčiuje, Vilkaviškio apskrityje – 2003 m. gegužės 28 d. Putname, Konektikuto valstijoje) – Lietuvos kunigas, nuo 1963 m. monsinjoras, teologijos daktaras, Lietuvos katalikų mokslų akademijos (LKMA) narys.

## Biografija
Augo Povilo ir Petronėlės Balčiūnų šeimoje. Brolis Jurgis Balčiūnas.

Baigęs pradžios mokyklą ir gimnaziją, mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, studijavo teologiją Vytauto Didžiojo universitete. 1933 m. įšventintas kunigu. 1933–1936 m. Panevėžio pradžios mokyklų ir kalėjimo kapelionas. 1936–1939 m. Pasvalio komercinės gimnazijos ir pradžios mokyklos tikybos mokytojas, kapelionas. 1939–1944 m. Kauno kunigų seminarijos dvasios tėvas ir Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos fakulteto adjunktas. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1945 m. išvyko į Italiją.

Rengė lietuviškas laidas Vatikano radijuje. Nuo 1945 m. lietuvių Šv. Kazimiero kolegijos Romoje dvasios tėvas, dėstė dvasinę teologiją ir liturgiją. 1952 m. baigė Grigaliaus universitetą, teologijos daktaras. 1963 m. persikėlė į JAV. Vedė rekolekcijas lietuvių parapijoms, vyrų ir moterų vienuolijoms JAV, Kanadoje, Italijoje, Vokietijoje, Prancūzijoje, Didžiojoje Britanijoje, Australijoje.

1966 m. įkūrė ir vadovavo religinių knygų leidyklai „Krikščionis gyvenime“. Redagavo ir išleido to paties pavadinimo veikalų 28 tomų seriją. Nuo 1973 m. LKMA sekretorius, nuo 1988 m. J. Matulaičio slaugos namų Putname kapelionas. Bendradarbiavo lietuvių spaudoje. Parengė spaudai knygą „Šventoji Dvasia – Bažnyčios atnaujintoja“ (1976 m.). Išvertė L. M. G. de Montfort’o knygą „Marijos paslaptis“ (1979 m. 2 leid. 1995 m.) ir kitų religinių veikalų. 1998 m. Parodos katalogo „Lietuvos vienuolynų dailė“ vienas rengėjų. Lietuviškai įkalbėjo į magnetofono juostą Naująjį Testamentą.

Palaidotas birželio 7 d. Putname, Marijos Nekaltojo Prasidėjimo seserų vienuolyno Dangaus Vartų kapinėse.

## Šaltiniai
Bajuda

**Bajuda** – Nubijos pietvakarių plokštikalnė, dykuma. Dykuma yra į vakarus nuo Nilo, šiauriau nuo šiuolaikinio Chartumo ir į pietus nuo Nubijos dykumos, su kuria sudaro rytinę Sacharos dalį. Smiltainio plokščiakalnis išraižytas granito kalnų, siekiančių iki 1100 m. Didesniąją dalį dykumos pasiekia vasaros lietūs. Augalija – stepių žolės, mimozos ir akacijos.

Nuolatinių sėslių gyventojų nėra, tačiau didelė dalis teritorijos tinkama gyvuliams ganyti, todėl čia klajoja beduinai. Svarbiausia grupė yra bišarinų gentis, kuri susiskirsčiusi į mažus klanus ir gyvena palapinėse arba trobelėse pastatytose iš šakų.
Ilja Bereznickas

**Ilja Bereznickas** (g. 1948 m. sausio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos animacinio kino režisierius, dailininkas, scenaristas.

## Biografija
1970 m. baigė architektūrą Kauno politechnikos institute, 1985 m. – režisūrą Aukštuosiuose scenaristų ir režisierių kursuose Maskvoje. Nuo 1985 m. su pertraukomis Lietuvos kino studijos režisierius, dailininkas. Dirbo Izraelio, Norvegijos, JAV kino studijose. Nuo 2002 m. su pertrauka Vilniaus dailės akademijoje dėsto animaciją, kursas įvestas jo iniciatyva Fotografijos ir medijos meno katedroje. 2003-2004 m. dėstė Vizualiojo meno mokykloje Niujorke.

1997 m. dirbo Norvegijoje gamybos režisieriumi studijoje “Filmcameratene“ prie pilnametražio filmo „Giurinas su lapės uodega“. Šis filmas gavo daug apdovanojamų ir buvo pristatytas Kanų kino festivalyje. Nuo 1993 m. Amerikoje Niujorke 4 metus dirbo J.Zanderio, legendinio animacinio filmo „Tomas ir Džeris“ režisieriaus studijoje. Lietuvos konsulate, Lietuvos konsulo M.Butkaus pagalba suorganizavo keletą Lietuvos dailininkų parodų Niujorke ir Čikagoje. 2002 m. I.Bereznickas įkūrė animacijos specialybę Vilniaus dailės akademijos Media meno katedroje, kurioje dirba docentu šiuo metu. Per tą laikotarpį parengė vadovėlį „Animacijos menas“.

Sukūrė knygų iliustracijų, karikatūrų. Nuo 1973 m. dalyvauja karikatūrų parodose Lietuvoje, individualios parodos surengtos Vilniuje 1980 m., 1997 m., 2005 m. ir užsienyje.

## Filmografija
* Telefonas – 1984 m.,
* Dovana – 1985 m., dailininkas
* Baubas – 1987 m., scenarijaus autorius, dailininkas, Tomaro, Portugalija, filmų vaikams ir jaunimui „Mio“ prizas 1988 m.
* Bermudų žiedas – 1988 m., animatorius, Kijevo „Krok“ kino festivalio prizas 1989 m., Bilbao sportinių filmų festivalio prizas 1990 m.
* Atsargiai, vaikai – 1990 m.,
* Laikraštinis žmogus – 1991 m.,
* Toks mūsų plastilininis gyvenimas – 1994 m.,
* Svajuko dramblionės – 1995 m.,
* Senelis ir senelė – 1999 m., scenarijaus autorius, animatorius
* Baubo aritmetika – 2004 m., scenarijaus autorius, animatorius, dailininkas
* Tik nereikia mūsų gąsdinti – 2005 m., scenarijaus autorius, animatorius
* Baubo liga – 2006 m., scenarijaus autorius, animatorius, dailininkas 

## Bibliografija
* Albertas eina į gimtadienį, arba kaip aš pradėjau sveikai maitintis. Kaunas, Šviesa, 2007 m., ISBN 5-430-04440-7
* Kas atsitiko Albertui, arba Kaip aš išmokau daryti mankštą; Drambliuko Alberto mankšta. Kaunas, Šviesa, 2006 m., ISBN 5-430-04439-3

## Šaltiniai
Liuksemburgo kunigaikštystė

**Liuksemburgo kunigaikštystė**, kitaip **Liuksemburgo hercogystė** (Liuksemburgiečių tarmė: *Herzogtum Lëtzebuerg*) – istorinė valstybė dabartiniame Liuksemburge, t. p. rytų Belgijoje (Liuksemburgo provincija), šiaurės Lotaringijoje (Prancūzija) ir vakarų Reino krašte-Pfalce (Vokietija), egzistavusi X–XVIII a. Priklausė Šventajai Romos Imperijai kaip viena iš Septyniolikos Provincijų.

## Istorija
Valstybė įkurta 963 m. Aukštutinės Lotaringijos sudėtyje ir iš pradžių vadinta **grafyste**. Jos žemes iš Triero vyskupijos išpirko pirmasis grafas Zygfidas. Čia senovės romėnų griuvėsių vietoje pastatyta nauja pilis, kuri tapo augančio miesto centru. Iki XII a. čia valdė vietinė (senoji) dinastija. Ją vėliau pakeitė dinastija iš Namuro grafystės, o 1214 m. galutinai įsigalėjo dinastija iš Limburgo grafystės, kuri valdė iki XV a. ir Europoje tapo žinoma kaip Liuksemburgų dinastija.

Valdant pastarajai, grafystė labai sustiprėjo, o jos grafai ilgainiui ėmė valdyti Bohemiją, o vėliau įsitvirtino Šventosios Romos imperijos soste kaip imperatoriai. Liuksemburgo grafai nuo 1354 m. ėmė tituluotis kunigaikščiais. Prie grafystės buvo prijungtos kelios aplinkinės grafystės: Arlonas, Durbui, Larošė, Viandenas, Šini. Taip susiformavo didelė kunigaikštystės teritorija, išsilaikiusi iki XVIII a. pabaigos.

1411 m. mirus Liuksemburgo kunigaikščiui Jobstui, sostą paveldėjo Elžbieta Liuksemburgietė, kuri 1441 m. pardavė kunigaikštystę Burgundų Valua dinastijos atstovui Pilypui. Tačiau 1443 m. prasidėjo įpėdinystės karas, kuomet į sostą pretendavo Bohemijos karalius Vladislovas, Tiuringijos landgrafienė Ana, ir net Kazimiero žmona Elžbieta Habsburgietė. Tik 1467 m. Liuksemburgo soste įsigalėjo Pilypas, ir kunigaikštystė buvo įjungta į Burgundijos Nyderlandus. Taip ji virto viena iš Septyniolikos Provincijų.

Po 1477 m. Nansi mūšio, kurio metu Burgundijos kunigaikštystė atiteko Prancūzijai, Liuksemburge, kaip ir kitose Septyniolikoje provincijų, įsigalėjo Habsburgai. 1512 m. Liuksemburgas priskirtas Šventosios Romos imperijos Burgundijos apskričiai. Po Nyderlandų revoliucijos kunigaikštystė sudarė dalį Pietinių Nyderlandų. 1659 m. valstybė neteko piečiausių savo teritorijų, kurios atiteko Prancūzijai. 1795 m. Pietinius Nyderlandus prijungus prie Prancūzijos, kunigaikštystė panaikinta.

Ji buvo atkurta 1815 m. kaip Liuksemburgo Didžioji Kunigaikštystė.

## Nuorodos
* Liuksemburgo monarchai
Meno ir salų karalystė

**Meno ir salų karalystė** - vikingų karalystė, egzistavusi 1079-1266 m. Britų salose.

Karalystę sudarė dvi dalys:
* *Sodoras* (sen. skand. *Suðr - eyjar*) arba Pietinės salos (Hebridai ir Menas)
* *Norðras* (sen. skand. *Norðr - eyjar*) arba Šiaurinės salos (Orknio salos ir Šetlando salos).
Iki šiol Meno salos vyskupas vadinamas *Sodoro ir Meno vyskupu* (*Bishop of Sodor and Man*).

1164 m. karalystė skilo į Hebridų karalystę ir Meno karalystę.

## Karalystės atsiradimas
Karalystę sukūrė Godredas Krovanas (*Godred Crovan*), 1079 m. atsikariavęs Meno salą iš kitų vikingų, manoma, kad iš Dublino karalystės. Tai buvo trečias Godredo bandymas, pirmieji du jo mėginimai užkariauti Meno salą nepavyko. Sėkmę užtikrino Godredo pergalė Skaihilo mūšyje (*Battle of Skyhill*) prie Ramsio (*Ramsey*).
Vikingai salas užkariavo dar maždaug 700-900 m., pirmųjų vikingų įsiveržimo į Britų salas metu. Iki Godredo užkariavimo salos buvo pavaldžios skandinavų Dublino ir Orknio karalystėms.

Karalystės teritorija apėmė šiaurines Airijos jūros ir Škotijos vakarinės pakrantės salas:
* Meno sala ir gretimos salos
* Klaido salos (*Islands of the Clyde*)
* Vidiniai Hebridai
* Išoriniai Hebridai
Vėliau Meno karalystės centras buvo Meno sala, į jos sudėtį įėjo ir Išoriniai Hebridai. Vidiniai Hebridai sudarė Hebridų karalystę. Orknio erlystei neretai priklausė ir teritorijos Škotijos pagrindinėje dalyje - Saterlandas (*Sutherland*), Keitnesas (*Caithness*) ir Ivernesas (*Inverness*). Karalystė turėjo didelę įtaką rytinėse Airijos ir vakarinėse D. Britanijos salos dalyse - Fernese (*Furness*), Vitorne (*Whithorn*), Argaile (*Argyll*), Galovėjuje (*Galloway*).

Tam tikrais laikotarpiais Meno karalystę valdė Dublino ar Jorviko karaliai.

## Meno karalystės pabaiga
1266 m., po Largso mūšio, pagal Perto sutartį Meno ir Hebridų karalystės atiteko Škotijai. Vėliau Meno sala atiteko Anglijai, o Hebridai ir Klaido salos liko Škotijai.
Kazys Blaževičius

**Kazys Blaževičius** (1926 m. kovo 4 d. Bučioniuose, Kėdainių valsčius – 2015 m. rugpjūčio 27 d.) – Lietuvos statybos inžinierius, technologijos mokslų daktaras.

## Biografija
1950 m. baigė Kauno universitetą. 1957 m. technikos mokslų kandidatas.

1957–1962 m. Statybos ir architektūros instituto mokslinis sekretorius, 1962–1977 m. šio instituto Kaimo statybos sektoriaus vadovas; nuo 1960 m. vyresnysis mokslo darbuotojas. 1977–1988 m. Kauno politechnikos instituto Klaipėdos fakulteto Statybinių disciplinų katedros vedėjas, nuo 1980 m. docentas.

Nuo 1995 m. Politinių kalinių ir tremtinių sąjungos Kauno skyriaus tarybos narys. Nuo 1997 m. Knygnešio draugijos Kauno skyriaus valdybos, 1999–2000 m. Sąjūdžio Kauno skyriaus tarybos pirmininkas.

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – vietinių žaliavų (klintis, dolomitas) tyrimas ir naudojimas statybos reikmėms, kaimo statybų technologijų tobulinimas. Parašė straipsnių apie knygnešystės istoriją, lietuvių kalba tautinį atgimimą.

## Įvertinimas
* 1977 m. LTSR valstybinė premija.

## Šaltiniai
Danguolė Brogienė

**Danguolė Brogienė** (g. 1959 m. balandžio 25 d. Valkininkuose) – Lietuvos dailininkė tekstilininkė.

## Biografija
1982 m. baigusi Lietuvos dailės institutą (nuo 1990 m. Vilniaus dailės akademija) jame dėsto, nuo 1998 m. docentė, nuo 2010 m. profesorė. Dėsto kostiumo dizaino katedroje, interjero dizaino katedroje ir architektūros katedroje.

## Kūryba
Sukūrė raiškios faktūros gobelenų, mišrios technikos tekstilės kūrinių kosmoso, Žemės tema („Žemės prašymas“ I–III 1982 m., „Nepalikim žemės“ 1987 m., „Mėnulio atmainos“, 7 dalių, kavinėje „Vėtrungė“ Vilniuje, 1989 m.). Nuo 1995 m. kuria autorine plokštuminio supynimo šilko, viskozės siūlais technika („Viltis“ Vidaus reikalų ministerijoje, 1995, „Šviesos laiškai“, „Ornamentas“, abu Lietuvos tarptautinėje vežėjų asociacijoje „Linava“, 1996 m., „Stichijos: Oras, Vanduo, Žemė, Ugnis“ 2001–2002 m.). Būdingas fragmentinis ornamentinis ritmas, sodrios spalvos, optiškai kintantis vaizdas. Sukūrė tekstilės miniatiūrų, papuošalų.

Nuo 1982 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje, individualios parodos – Detroitas 1993 m., Vilnius 2002–2003 m., tarptautinė paroda Kanadzavoje 1999 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

## Šaltiniai
Marija Burinskienė

**Marija Burinskienė** (g. 1954 m. spalio 31 d. Oliokminskas, Jakutija) – Lietuvos statybos inžinierė, miestų planavimo specialistė, technologijos mokslų daktarė.

## Biografija
1977 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1983 m. technikos mokslų kandidatė, 2004 m. habilitacija.

1977–1979 m. dirbo Organizaciniame techniniame kelių tiesimo treste. Nuo 1979 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (1991–1996 m. Vilniaus technikos universitetas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytoja, nuo 1997 m. Miestų statybos katedros vedėja ir Teritorijų planavimo mokslo instituto direktorė, nuo 2005 m. profesorė.

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys – miestų plėtra, jų infrastruktūra ir viešasis transportas. Su kitais parengė bendrųjų planų (Kelmės raj., Alytaus raj. ir Kalvarijos savivaldybės teritorijų), turizmo plėtros (Anykščių raj., Varėnos raj., Aukštaitijos nacionaliniame parke, Pietų Lietuvos regione, Klaipėdos apskr. ir kitur), eismo tyrimo ir optimizavimo (Utena, Pasvalys, Panevėžys, Naujoji Akmenė, Vilnius ir kitur), dviračių transporto perspektyvų Lietuvoje projektų ir studijų.

## Bibliografija
* Transportas: technologijos, ekonomika, aplinka, sveikata, su kitais, 2003 m.
* Subalansuota miestų plėtra, 2003 m.
* Miestotvarka, su kitais, 2003 m.

## Šaltiniai
Jonas Butkevičius

**Jonas Butkevičius** (g. 1948 m. lapkričio 27 d. Kaune) – Lietuvos miestų transporto specialistas. technologijos mokslų daktaras.

## Biografija
1957 m. šeima persikėlė gyventi į Vilnių, 1966 m. baigė A. Vienuolio vidurinę mokyklą. 1971 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, įgijo inžinieriaus statybininko specialybę su miestų transporto orientacija. 1980 m. Kijevo autokelių institute apgynus disertaciją, technikos mokslų kandidatas, 2004 m. habilitacija.

Dvejus metus tarnavo sovietinėje kariuomenėje. Nuo 1973 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (1991-1996 m. Vilniaus technikos universitetas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 1984 m. docentas, nuo 2005 m. profesorius.

Nuo vaikystės aktyviai sportavo, daug metų žaidė futbolą „Inžinerijos“ ir kitose komandose, Lietuvos moksleivių ir jaunių čempionas. Atgavus Nepriklausomybę, vienas pirmųjų lietuvių keliavo po Himalajus, apėjo Anapurnos žiedą, įkopė iki 6 km aukščio, kopė į daugelį Italijos bei Prancūzijos Alpių viršūnių, iš jų – į aukščiausią Vakarų Europoje viršūnę – Monblaną. Perėmęs iš tėvų menišką dvasią, kartu su motina suprojektavo ir pastatė įvairiose Lietuvos vietose 5 koplytstulpius ir kryžių. Dalyvavo atkuriamajame bajorų suvažiavime, Lietuvos karališkosios bajorų sąjungos Senato narys.

## Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys – keleivių vežimas, transporto vadyba ir teisinis reguliavimas, įvairių transporto rūšių sąveika. Paskelbė per 70 mokslinių straipsnių, parengė metodinių nurodymų, skaitė pranešimus daugelyje mokslinių konferencijų Lietuvoje ir užsienyje.

## Bibliografija
* Keleivių vežimai, 2002 m.
* Transportas: technologijos, ekonomika, aplinka, sveikata, su kitais, 2003 m.
* Transporto veiklos teisinis reguliavimas, 2005 m.

## Šaltiniai
Albertas Čaplinskas

**Albertas Čaplinskas** (1942 m. lapkričio 10 d. Naujamiestyje, Panevėžio apskrityje – 2021 m. liepos 11 d. Vilniuje) – Lietuvos informatikas, fizikos mokslų daktaras, profesorius.

## Biografija
1960–1962 m. studijavo Vilniaus universitete. 1966 m. baigė Maskvos valstybinį M. V. Lomonosovo universitetą. 1993 m. Matematikos ir informatikos institute apgynė disertaciją tema: „Parametrų išvardinimų kalbų realizavimas uždaruose programų paketuose“, matematikos (specialybė: informatika) daktaras.
2004 m. Matematikos ir informatikos institute atliko habilitacijos procedūrą, disertacijos tema: „Integruotų organizacijos informacinių sistemų kūrimo proceso modeliavimas ir tyrimai“.

1963–1964 m. dirbo vyr. laborantu Vilniaus universite, fizikos ir matematikos fakultete. 1966 m. – asistentas Matematikos ir mechanikos fakultete, Skaičiavimo matematikos katedroje.
1967–1970 m. dirbo Vilniaus universiteto Skaičiavimo centre. Nuo 1970 m. dirbo Matematikos ir informatikos institute (1956–1977 m. Fizikos ir matematikos institutas, 1977–1991 m. Matematikos ir kibernetikos institutas, nuo 2010 m. Vilniaus universiteto Matematikos ir informatikos institutas), nuo 1993 iki 2014 m. Programų sistemų inžinerijos skyriaus vadovas. Stažavosi 1970 m. Greifsvaldo, 1991 m. Trondheimo, 1997 m. Miuncheno, 1996 m. ir 1998 m. Aalborgo universitetuose. Nuo 1970 m. dar ir Vilniaus universiteto dėstytojas, 1994–2010 m. – Vilniaus Gedimino technikos universiteto dėstytojas, nuo 2001 m. profesorius. Buvo Vilniaus universiteto Informatikos inžinerijos komiteto doktorantūros pirmininkas. Jam vadovaujant daktaro disertaciją apgynė 6 doktorantai.

Albertas Čaplinskas buvo mokslinių žurnalų „Informatica“, „Baltic Journal of Modern Computing“, „Applied Computer Systems“ redakcinių kolegijų narys. Vienas iš tarptautinės konferencijos „Baltic Conference on Databases and Information Systems“, rengiamos nuo 1994 m., įkūrėjų. Taip pat priklausė daugelio tarptautinių mokslinių konferencijų programiniams komitetams. 1989 m. prisidėjo kuriant Lietuvos kompiuterininkų sąjungą.

1986 m. Albertui Čaplinskui įteiktas Akademiko S. Vavilovo mokslinės-techninės draugijos diplomas už geriausią kompiuterinę programą Lietuvoje; 1987 m. už mokslinius tyrimus jam suteikta LSSR Ministrų Tarybos premija. Parašė daugiau kaip 150 mokslinių straipsnių. Jam suteikta 2006 m. Lietuvos mokslo premija (už 1973–2005 m. darbų ciklas „Programų sistemų inžinerija: didelių programų sistemų kūrimo metodai, technologijos ir priemonės“).

2014 m. suteiktas Latvijos universiteto garbės daktaro vardas.

## Bibliografija
* Sistema „Vilnius“. Koncepcija, struktūra ir jos panaudojimo technologija, su V. Matuliu, 1981 m., rusų k.
* Sistema „Vilnius“. Objektinių taikomųjų programų paketų eskizinis projektavimas, su R. Pamediene, 1983 m., rusų k.
* Probleminiai orientuotų programavimo sistemų konstravimo principai, 1988 m., rusų k.
* Programų sistemų inžinerijos pagrindai, 2 dalys 1996 m., 1998 m.
* Bausmės individualizavimo teisinės problemos, su Antanu Dapšiu ir Jonu Misiūnu, 2008 m.

## Šaltiniai
Kazimieras Černis

**Kazimieras Černis** (g. 1958 m. lapkričio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos astronomas astrofizikas.

## Biografija
1981 m. baigė Vilniaus universitetą. 1981–1990 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos institute, nuo 1996 m. Vilniaus universiteto Teorinės fizikos ir astronomijos instituto vyresnysis mokslo darbuotojas.

## Mokslinė veikla
Tyrimų sritys – žvaigždžių fotometrija, Galaktikos sandara, Saulės sistema, kometos, asteroidai. Iki 2006 m. atrado 25 naujas kometas (Černio kometos). Molėtų observatorijos asteroidų paieškos projekto vadovas, iki 2006 m. atrasti 125 asteroidai. Paskelbė straipsnių žvaigždžių fotometrijos klausimais ir atliko tarpžvaigždinės ekstinkcijos Galaktikos anticentro kryptimi tyrimus.

2024 m. balandžio 29 d. Tarptautinė astrononomų sąjunga paskelbė, kad K. Černio su kolega iš Latvijos atrastam asteroidui, kurio katalogo numeris „2017 WV90“, suteiktas vardas „Žemaitija“.

## Šaltiniai
Donatas Čygas

**Donatas Čygas** (g. 1961 m. gegužės 26 d. Nemunėlio Radviliškis) – Lietuvos kelių inžinierius, technologijos mokslų daktaras.

## Biografija
1984 baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą, 1986 m. – dar ir Maskvos automobilių ir kelių institutą. 1997 m. technologijos mokslų daktaras, 2004 m. habilitacija.

Nuo 1984 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (1991–1996 m. Vilniaus technikos universitetas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, nuo 1999 m. Aplinkos inžinerijos fakulteto dekanas, nuo 2002 m. dar ir VGTU senato pirmininkas; nuo 2006 m. profesorius. Nuo 2004 m. Baltarusijos architektūros akademijos užsienio narys.

## Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys – naujų medžiagų ir technologijų diegimas projektuojant, tiesiant, taisant ir prižiūrint automobilių kelius, automobilių kelių būklė, transporto srautai ir eismo saugumas. Nuo 2006 m. mokslinio žurnalo „The Baltic Journal of Road and Bridge engineering“ vyr. redaktorius.

## Šaltiniai
Mindaugas Dagys

**Mindaugas Dagys** (g. 1947 m. rugpjūčio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos fizikas, technologijos mokslų daktaras.

## Biografija
1970 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1981 m. technikos mokslų kandidatas.

Nuo 1974 m. dirba Puslaidininkių fizikos institute, nuo 1985 m. vyresnysis mokslo darbuotojas, 1989–2005 m. direktoriaus pavaduotojas.

## Mokslinė veikla
Svarbiausios tyrimų sritys – mikrobangų elektronika ir matavimai, puslaidininkio krūvininkų kaitimas. Eksperimentiškai ir teoriškai tyrė krūvininkų kaitimą ir jo sukeltus reiškinius, tyrimų rezultatus pritaikė didelės galios mikrobangų impulsams matuoti, sukūrė didelės galios mikrobangų jutiklių. Skaitė paskaitas JAV, Prancūzijos, Vokietijos universitetuose ir mokslo centruose. Daugiau kaip 80 mokslinių straipsnių, 9 išradimų autorius.

## Įvertinimas
* 2003 m. – Lietuvos mokslo premija už darbų ciklą „Didelės galios mikrobangų impulsų jutiklių kūrimas ir taikymas (1986–2001 m.)“ (kartu su Žilvinu Andriumi Kancleriu ir Rimantu Simniškiu).

## Šaltiniai
Ona Danutė Dambrauskaitė

**Ona Danutė Dambrauskaitė** (1928 m. gruodžio 25 d. Vilkaviškyje – 2020 m. vasario 26 d. Vilniuje) – Lietuvos teisininkė, teismo ekspertė, socialinių mokslų daktarė.

## Biografija
1956 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. teisės mokslų kandidatė.

1956–1958 m. dirbo Rygos mokslinio tyrimo kriminalistikos laboratorijoje dokumentų tyrimo eksperte, tyrimus atlikdavo Baltijos šalims ir Kaliningrado sričiai. 1958 m. tokią laboratoriją įkūrė Vilniuje, pirmoji teismo ekspertė Lietuvoje. Laboratorijos pagrindu 1961 m. įkurtas Teismo ekspertizės mokslinio tyrimo institutas, 1961–1975 m. instituto vyr. ekspertė, 1975–1980 m. Rašysenos ekspertizių laboratorijos vedėja. 1980–1993 m. dėstė teisę Vilniaus inžineriniame statybos institute, nuo 1984 m. docentė.

Nustatė žymių mokslininkų, literatų, rašytojų (pvz., 1975 m. – K. Donelaičio „Metų“) veikalų autorystę. Parengė metodinių priemonių.

## Bibliografija
* Lietuvių rašto kalbos identifikacinių požymių klasifikacija, 1968 m.
* Autorystės ekspertizės skyrimas ir medžiagos jai daryti paruošimas, 1985 m.
* Kriminalistikos žinynas, su P. Danisevičiumi, 2006 m.

## Šaltiniai
Rausvasparnė skydblakė

**Rausvasparnė skydblakė** (*Carpocoris purpureipennis*) – skydblakių (*Pentatomidae*) šeimos blakių rūšis.

Tiek suaugusios blakės, tiek jų nimfos yra polifagai, gyvena pievose, pakelėse, miško aikštelėse, soduose daržuose. Maitinasi pupiniais augalais, burokėlių, ropių, kopūstų, morkų sėklomis, taip pat aviečių, serbentų, braškių uogomis, randami ant bulvių, rugių, obelų.

Žemės ūkio kenkėjas, sojos sėklų bakteriozės nešiotojas.

Paplitusi Europoje, Transpalearktikoje, Rusijoje. Gyvena ir Lietuvoje.

Panašios rūšys: Tamsiaūsė skydblakė (*Carpocoris fuscisspinus*).
Isosogo pelkynai

**Isosogo pelkynai** () – didelė šlapynė Bolivijoje, Santa Kruso departamento centrinėje dalyje. Yra Gran Čiako gamtiniame regione, tektotinėje įduboje. Tai svarbus regiono gėlo vandens šaltinis, ypač sausuoju metų laiku. Isosogo pelkynai – tai jaguarų, pekarių, tapyrų girdykla. Be to, čia gausu vandens paukščių, roplių. Pelkyną maitina Parapeti upė, o išteka Kimomė, priklausanti Amazonės baseinui.

Isosogo pelkynai 2001 m. įtraukti į Ramsar saugomų pelkių sąrašą.
Samaipata

**Samaipata** (, ) – miestas Bolivijoje, Santa Kruso departamento vakaruose, 120 km į pietvakarius nuo Santa Kruso. Yra 1600–1700 m aukštyje, Andų priekalnėse. Floridos provincijos centras.

Gyvenvietė yra svarbus turistinis centras, kadangi netoliese yra senovinis Samaipatos fortas, įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Apylinkėse taip pat yra lagūnų, krioklių, požeminių urvų.

## Šaltiniai
Janina Drazdauskaitė

**Janina Drazdauskaitė-Čunovienė** (Čiunovas, Cunovas, Cunova 1914 m. liepos 15 d. Kaunas – 2007 m. rugpjūčio 1 d. Melburnas, Australija) – Lietuvos baleto artistė, pasaulinio garso baleto pedagogė.

## Biografija
Nuo 1934 m. mokėsi J. Kiakšto baleto studijoje Kaune, mokytojai Vera Karali, Jurgis Kiakštas, Nikolajus Zverevas, Anatolijus Obuchovas, Vera Nemčinova. 1934-1944 m. šoko Valstybės teatro baleto trupėje. 1935 m. su lietuvių baleto trupe gastroliavo Monte Karle ir Londone. 1944 m. pasitraukė į Vieną, 1949 m. – į Australiją. 1954 m. eksternu baigė baleto pedagogiką Karališkojoje šokio akademijoje Londone. Iki 1958 m. dėstė Karališkosios akademijos choreografijos mokykloje Perte (Vakarų Australijos valstija). Su JAV baleto pedagogu J. Šneideriu sukūrė baleto dėstymo metodiką. Dėstė Australijos, JAV, Kosta Rikos, Japonijos, 1997 m. Lietuvos ir kitose baleto mokyklose, universitetuose.

Ji įtraukta į žymios baleto pedagogės Gretchen Vard Varen knygą „Baleto mokymo menas. Dešimt XX amžiaus meistrų“.

## Šaltiniai
Stasys Čirba

**Stasys Čirba** (1943 m. kovo 1 d. Čereškuose, Balninkų valsčius - 2017 m. gegužės 2 d. Vilniuje) – Lietuvos matematikas, fizinių mokslų daktaras.

## Biografija
1967 m. baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatas.

Nuo 1972 m. Vilniaus inžinerinio statybos instituto (1991–1996 m. Vilniaus technikos universitetas, nuo 1996 m. Vilniaus Gedimino technikos universitetas) dėstytojas, 1992–1995 m. Matematikos katedros vedėjas; nuo 1980 m. docentas.

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų kryptys – matematinis modeliavimas ir programavimas.

## Bibliografija
* Matematinio programavimo uždavinių rinkinys, su R. J. Jasilioniu, 1977 m.
* Tiesinė algebra ir analizinė geometrija, su V. Būda, J. Raulynaičiu, 2000 m. 2 – 2002 m. 3 – 2004 m.
* Tikimybių teorijos kursas, su B. Kryžiene, 2005 m., anglų k.

## Šaltiniai
Bazalto pluoštas

**Bazalto pluoštas** – neorganinis cheminis pluoštas, gaminamas iš ypač plonų bazalto lydalo gijų. Naudojamas karščiui atspariems drabužiams, karštų skysčių filtrams, kompozitams. Jo gijos sudarytos iš plagioklazo, pirokseno ir olivino.

Bazalto pluoštas yra panašus į anglies pluoštą bei stiklo pluoštą, bet turi geresnes fizikines mechanines savybes negu stiklo pluoštas ir žymiai pigesnis negu anglies pluoštas. Ugniai atspari tekstilė iš bazalto pluošto naudojama aviacijos ir kosmoso bei automobilių pramonėse.

## Gamyba
Bazalto pluošto gamybai bazaltas iš akmens laužyklų išlydomas apie 1400 °C temperatūroje. Lydalas išspaudžiamas pro filjerės angeles, ilgos sustingusios lydalo gijos tampa bazalto pluoštu. Bazalto gijos paprastai būna 9-13 µm storio. Jomis galima pakeisti asbesto pluoštą. Bazalto gijos turi didelį tampros modulį, todėl turi didelę savitąją trūkio jėgą - triskart didesnę negu plienas.

## Istorija
Pirmą kartą bandyta gaminti bazalto gijas 1923 m. JAV. Vėliau jų technologijas tyrinėtojai kūrė po Antrojo pasaulinio karo JAV, Europoje ir TSRS. Šio pluošto gaminiai buvo taikomi karinėje, kosmoso ir aviacijos pramonėje. 1995 m. bazalto pluošto technologijos išslaptintos, jas imta plačiai taikyti civilinėse srityse.

## Nuorodos
* Basalt fibres and composite materials on their basis  Uzbekistano valstybinio mokslo komiteto informacija
* Information on the history and application of basalt fibers
* Equipment and technologies for basalt fibers 
* Range of basalt fiber products and applications
Samaipatos fortas

**Samaipatos fortas** (, ) – archeologinė vietovė Bolivijoje, Santa Kruso departamente, Floridos provincijoje, netoli Samaipatos miesto. Įeina į Amboro nacionalinį parką. Tai Rytinių Andų priekalnėse įrengtas tvirtovių ir šventyklų kompleksas.

Samaipata manoma žymėjo rytinę Inkų imperijos ribą, tačiau pati tvirtovė ir šventyklos pastatytos dar prieš inkus. Archeologinį paminklą sudaro dvi dalys: kalva, kur yra įvairių zoomorfinių raižinių, mitinių būtybių atvaizdų – ji XIV–XVI a. galėjo būti naudojama kaip šventvietė; į pietus nuo kalno įsikūrusi administracinė dalis. Samaipata žymi ir savo milžinišku petroglifu ant uolos.

Dėl savo istorinės ir kultūrinės reikšmės Samaipatos fortas 1998 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Natalija Daškova

**Natalija Daškova** (g. 1945 m. kovo 15 d. Ufoje, Rusija) – Lietuvos tapytoja monumentalistė.

## Biografija
1971 baigė Lietuvos dailės institutą, S. Veiverytės mokinė. Nuo 1972 dalyvauja parodose.

## Kūryba
Nutapė portretų („Brolio portretas“, 1972 m.), teminių kompozicijų (triptikas „Restauratoriai“ 1973 m.). Kūriniai monumentalūs, realistiniai, raiškaus piešinio, tapybiški, dinamiškos kompozicijos; figūros vaizduojamos netikėtu rakursu. Jos kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus. Kuria daugiausia sienų tapybos kūrinius. Žymesnės freskos:
* Vilniaus dailės akademijos interjere, 1971 m.
* Liaudies šventė – dab. gamyklos „Vilniaus tauras“ degustacijos salėje, 1972 m.
* Vilniaus raj. civilinės metrikacijos biure, 1972 m.
* Elektrėnų komplekse (EK), buvusioje Lietuvos elektrinėje, 1975 m.
* Žmogus ir gamta – Kauno kailių fabriko valgykloje, 1977 m.
* Senamiesčio vidurinėje mokykloje Vilniuje, 1978 m.
* Mūsų kraštas – Agrarinės ekonomikos institute Vilniuje, su S. Veiveryte ir A. Banyte, 1980 m.

## Įvertinimas
* 1981 m. LTSR valstybinė premija

## Šaltiniai
Juozas Vincentas Danys

**Juozas Vincentas Danys** (iki 1951 m. *Daniliauskas*; 1914 m. lapkričio 22 d. Padovinys, Liudvinavo valsčius – 2005 m. rugsėjo 27 d. Otavoje, Kanadoje) – Lietuvos hidrotechnikos inžinierius, Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) profesorius, Kanados lietuvių veikėjas.

## Biografija
1932 m. Juozas Danys atvyko į Kauną ir įstojo į VDU Technikos fakultetą, pasirinko statybininko specialybę. Studijų metu per tris vasaros statybos praktikas Ukmergės ir Vilkaviškio miestų savivaldybėse savo žiniomis ir kompetencija atkreipė į save Susisiekimo ministerijos specialistų dėmesį. 1937–1939 m. Lietuvos energijos komitetas jį pasiuntė į Latviją susipažinti su 70 000 kW galios Kegumo hidroelektrinės (Kegumo HE) projektavimu ir statyba. Parengė diplominį darbą „Neries užtvanka ties Jonava“. 

1939 m. baigęs studijas VDU Technikos fakulteto Statybos skyriuje, dirbo Lietuvos vandens kelių valdyboje, 1939–1944 m. Lietuvos energijos komiteto narys. Nuo 1940 m. VDU dėstytojas; 1941–1944 m. Hidrotechnikos katedros vedėjas; nuo 1941 m. adjunktas-profesorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1947 m. tobulinosi Miuncheno aukštojoje technikos mokykloje. 

1949 m. išvyko į Kanadą, apsistojo Otavoje. 1951–1955 m. bendrovės „Power Corporation of Canada“ inžinierius, 1955–1959 m. Šv. Lauryno vandens kelio Tarptautinio Kanados ir JAV komiteto vyr. inžinierius, 1959–1979 m. Kanados susisiekimo ministerijos Laivininkystės įrenginių tarnybos Statybos skyriaus viršininkas, 1973–1979 m. dar ir Kanados ledo ir sniego valstybinio komiteto narys.

Palaidotas Šv. Jono vardu pavadintose lietuvių kapinėse Kanadoje.

## Darbai
Svarbiausi darbai – Šv. Lauryno vandens kelio nuo Atlanto vandenyno iki Didžiųjų ežerų hidrotechninių statinių – užtvankų, kanalų, šliuzų, švyturių statyba. Patobulino švyturių konstrukciją, pastatė 51 švyturį. 1985 m. Kanados pašto žinyba išspausdino keturių pašto ženklų seriją, kurioje iš 4 pavaizduotų švyturių 3 suprojektuoti J. Danio. 1973–1974 m. tyrė ledo lyčių poveikį hidrotechniniams statiniams, pateikė būdų konstrukcijų parametrams skaičiuoti, navigacijai gerinti, su kitais 1981 m. sudarė laivininkystės statinių projektavimo žinyną. Parašė per 60 mokslinių techninių straipsnių, jo idėjos aprašomos ir cituojamos daugelyje pasaulio leidinių.

Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje, Kanados ir lietuvių išeivijos spaudoje, dalyvavo Kanados lietuvių bendruomenės visuomeninėje veikloje. Nuo 1993 m. Lietuvoje skaitė pranešimus, rengė parodas.

## Šaltiniai
Amboro nacionalinis parkas

**Amboro nacionalinis parkas** () – nacionalinis parkas centrinėje Bolivijoje, Santa Kruso departamento vakaruose, Rytų Kordiljeros pašlaitėje. Užima 637,6 tūkst. ha. Sudarytas iš 1973 m. įkurto German Busch miško gyvūnijos rezervato.

Amboro nacionalinis parkas apima trijų skirtingų ekosistemų dalis: Andų pašlaites, Amazoniją ir Gran Čiaką. Parko teritorijos paviršius svyruoja nuo 3500 iki 300 m aukščio virš jūros lygio. Čia taip pat didelė miškų įvairovė: Jungaso džiunglės, priekalnių rūko miškai, sausieji Gran Čiako miškai. Parke yra ~3000 skirtingų augalų rūšių; iš būdingų paminėtini milžiniški taurėpaparčiai (*Cyathea*), bolivinės ingos (*Inga feuillei*), kopūstpalmės (*Euterpe*), nėrūnės (*Schefflera*), stambialapės svietenijos (*Swietenia macrophylla*), podokarpai (*Podocarpus*), riešutmedžiai (*juglans*). Taip pat parke gyvena 127 žinduolių rūšys: akiniuotieji lokiai, jaguarai, skruzdėdos, pekariai, pumos, ocelotai ir kt. Yra 812 paukščių rūšių. Parke taip pat yra įspūdingų krioklių, grotų.

Į parko teritoriją įeina archeologinis paminklas – Samaipatos fortas. Pagrindiniai miestai – Samaipata, Buena Vista ir Komarapa.
Rimutė Rimantienė

**Rimutė Jablonskytė-Rimantienė** (1920 m. spalio 25 d. Kaune – 2023 m. liepos 4 d.) – Lietuvos archeologė, muziejininkė.

## Biografija
1930–1938 m. mokėsi Kauno „Aušros“ mergaičių gimnazijoje. 1938–1940 m. studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultete. 1941 m. studijas tęsė Vilniaus universitete. 1942 m. apgynė diplominį darbą „Stambieji titnaginiai dirbiniai ir kampininės kultūros klausimas Lietuvoje“.

Dar studijuodama pradėjo dirbti Kauno M. K. Čiurlionio dailės muziejuje. 1942–1960 m. M. K. Čiurlionio dailės muziejaus mokslinė bendradarbė, vėliau – vyriausioji fondų saugotoja, Archeologijos skyriaus vedėja. 1945–1947 m. dėstė Kauno valstybiniame universitete.

1960–1999 m. Lietuvos istorijos instituto archeologijos skyriaus vyriausioji mokslo darbuotoja. 1962 m. apgynė daktaro disertaciją „Pirmykštis Lietuvos teritorijos apgyvendinimas“. 1972–1977 m. dėstė Vilniaus universitete. Tėvo paveikta susidomėjo akmens amžiaus paminklais ir radiniais. Daugiausia kasinėjo Kauno apylinkėse, Merkio upės baseine ir pajūryje, iš kurių žymiausi – Nidos ir Šventosios archeologijos paminklai.

1949 m. liepos 30 d. ištekėjo už bibliografo ir bibliotekininko Juozo Rimanto (iki 1940 m. Slapšinsko, 1908–1973). Sūnūs Augis (g. 1951 m.), Rytis (g. 1953 m.), duktė Dovilė (g. 1955 m.).

## Kūryba
Išvertė S. Lagerlöf „Sakmę apie Gestą Berlingą“ (1958), S. Undset „Kristiną“ (1960), H. Ibseno „Laukinę antį“, „Šmėklas“ (1963), J. Lie apsakymų rinkinį „Kalnų vienkiemis“ (1964) ir kitų rašytojų kūrinius iš švedų ir norvegų kalbų.

## Įvertinimas
1993 m. paskirta valstybinė premija. 2008 m. apdovanota Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Komandoro kryžiumi.

## Šaltiniai
Santa Ana de Velaskas

**Santa Ana de Velaskas** () – nedidelė gyvenvietė rytų Bolivijoje, Chosė Migelio de Velasko provincijoje Santa Kruso departamente. Gyvenvietė įžymi tuo, kad joje yra išlikęs jėzuitų misijos ansamblis. Kartu su San Rafael de Velasku, San Migel de Velasku, San Chavjeru, Konsepsjonu ir San Chosė de Čikitosu Santa Ana de Velaskas yra įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą kaip Čikitanijos jėzuitų misijos.

## Istorija

Gyvenvietę įkūrė jėzuitų misionierius *Julián Nogler* 1755 liepos 26 d. kaip Santa Ana de Čikitoso misiją, kuri vėliau buvo pervadinta į Santa Ana de Velaską. Tai viena iš paskutiniųjų jėzuitų įkurtų misijų, įsteigta 12 metų prieš jėzuitų ištrėmimą iš Lotynų Amerikos. 1767 m. išvykus jėzuitams nei bažnyčia, nei religinis ansamblis dar nebuvo baigti, todėl bažnyčią pastatė indėnų bendruomenė, naudodama medžiagas, kurios buvo paruoštos prižiūrint jėzuitų kunigams. Dėl šios priežasties, lyginant su kitomis jėzuitų misijomis, Santa Ana de Velasko bažnyčia yra mažesnė, apsupta mažų kaimiško stiliaus namų. Manoma, kad bažnyčia buvo pastatyta tarp 1770-1780 m. Bažnyčia kaip ir būdinga jėzuitų misijoms yra iš medžio.

1830 m. gyvenvietė buvo provincijos sostinė ir turėjo 2000 gyventojų.

Misija pradėta restauruoti tik tuomet, kai UNESCO įtraukė miestą į pasaulio paveldo sąrašo kandidatus . Katalikų bažnyčia rėmė bažnyčios restauravimą, tačiau UNESCO į pasaulio paveldą įtraukus ne tik religinį kompleksą, bet ir visą miestą, pirmą kartą Čikitanijos teritorijoje buvo atstatomi ir civiliniai pastatai. Bažnyčia buvo restauruota 1997-2001 m. pagal architekto *Hans Roth* planus, finansavus Austrijos katalikams ir Šveicarijos vyriausybei.

## Padėtis

Santa Ana de Velaskas nutolęs 511 km į šiaurės rytus nuo departamento sostinės Santa Kruso ir 45 km į pietryčius nuo provincijos sostinės San Ignasijo de Velaskas.

## Architektūros paminklai ir paveldas

* Santa Anos bažnyčia
* Miesto aikštė ir architektūra;
* Muziejus *Museo de la Comunidad Valenciana*

## Kita informacija
Čikitanijos jėzuitų misijos

## Miesto šventės

* Miesto globėjos Šv. Onos diena – liepos 26 d.  Šventė trunka 3 dienas, kurių metu vyksta religinės iškilmės, apeigos, taip pat ir įvairios mugės: amatų, maisto. Vyksta šokiai, artistų pasirodymai, groja vietinės (indėnų) muzikos grupės.

## Šaltiniai

## Nuorodos

## Nuorodos
* Aprašymas jėzuitų misijos (pasaulio paveldo sąrašas) su nuotraukomis ir informacija  (anglų k.)
* Čikitanija: Santa Ana de Velasko misija. Nuotraukos
Kira Katerina Daujotaitė

**Kira Katerina Daujotaitė** (1921 m. vasario 12 d. Petropavle, Kazachijos ATSR, Rusijos TFSR – 2013 m. gruodžio 25 d. Kaune) – Lietuvos šokėja, choreografė, pedagogė. 

## Biografija
Nuo 1921 m. gyveno Kaune. Baigė Kauno „Aušros“ mergaičių gimnaziją. 1939–1940 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo prancūzų filologiją. 1939–1944 m. mokėsi Danutės Nasvytytės išraiškos šokio studijoje, po to dėstė šokį Juozo Miltinio dramos studijoje. 1941 m. birželio 14 d. susituokė su Lietuvos kariuomenės karininku Petru Paliuliu. 1945 m. P. Paliulis buvo nuteistas 10 metų ir kalintas Norilsko lageriuose.

1944 m. įkūrė išraiškos šokio kolektyvą, kuris nuo 1947 m. priklausė Kauno profsąjungų kultūros rūmams. 1946–1948 m. dėstė fizinį lavinimą Kauno taikomosios ir dekoratyvinės dailės institute. 1948 m. Lietuvos kūno kultūros institute baigė meninę gimnastiką. 1948–1954 m. dėstė fizinį lavinimą Kauno medicinos institute, 1952–1954 m. scenos judesį ir šokį – Kauno jaunojo žiūrovo teatre. 1954 m. savanoriškai išvyko pas ištremtą vyrą P. Paliulį į Norilską, iki 1957 m. dirbo choreografe Norilsko metalurgų klube. 1957 m. šeima grįžo į Lietuvą.

1969–1984 m. su 1954–1957 m. pertrauka vadovavo išraiškos šokio kolektyvui „Sonata“. 1968 m. ir 1976 m. stažavo Gretos Paluccos tarptautiniuose modernaus šokio vasaros kursuose Drezdene. 1969 m. jos vadovaujamam šokėjų kolektyvui „Sonata“ suteiktas pavyzdinio išraiškos šokio kolektyvo vardas. 1984 m. išleista į pensiją. 2010 m. įteikta Kauno miesto savivaldybės kultūros ir meno premija. Palaidota Romainių kapinėse.

Dukros: pianistė Rima Paliulytė (g. 1942 m.), aktorė Inesa Paliulytė (g. 1957 m.). Mokiniai: Birutė Letukaitė, Aira Naginevičiūtė ir kt.

## Kūryba
K. K. Daujotaitė buvo viena išraiškos šokio pradininkių Lietuvoje. Sukūrė daugiau kaip 200 šokio kompozicijų, svarbesnės: „Moterys“ (pagal J. S. Bacho muziką), Polonezas A-dur, Valsas C-moll (pagal F. F. Šopeną), „Zodiako ženklai“ (pagal M. K. Čiurlionio muziką ir paveikslus), „Mėnesienos sonata. Appassionato“ (pagal L. van Bethoveno muziką), „Amžinasis judėjimas“ (pagal M. K. Čiurlionio muziką), „Kambariai“ (pagal Aleksandro Skriabino muziką), „Mirties šokis“ (pagal Ferenco Listo muz.), „Žydroji rapsodija“ (pagal Dž. Geršvino muziką), „De profundis“ (pagal Vidmanto Bartulio muziką).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* K.K.Daujotaitė – Išsaugojusi gyvą laisvojo šokio tradiciją 
* Prašoktas gyvenimas // Nemunas, 2011 m., Nr. 7-8
Mykolas Dobkevičius

**Mykolas Dobkevičius** (1939 m. balandžio 25 d. Raseiniuose – 2025 m. balandžio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos geologas, hidrogeologas.

## Biografija
1964 m. baigė Vilniaus universitetą. 1971 m. Sąjunginiame hidrogeologijos ir inžinerinės geologijos mokslo tyrimų institute apgynė disertaciją „Centrinės Pabaltijo arterinio baseino dalies arterinio vandens resursų formavimosi sąlygų analizė eksploatacijos procese“, geologijos ir mineralogijos mokslų kandidatas. 2002 m. Geologijos institute apgynė disertaciją „Aeracijos zonos uolienų filtracinių savybių nustatymo tyrimas ir tobulinimas (Lietuvos teritorijos pavyzdžiu)“, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

1971–2000 m. dirbo Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakultete.

## Mokslinė veikla
Vienas pirmųjų Lietuvoje taikydamas matematinį modeliavimą analizavo regionines hidrogeodinamines sąlygas, vertino požeminio vandens eksploatacinių išteklių susidarymą. Jo iniciatyva Vilniaus universiteto Hidrogeologijos ir inžinerinės geologijos katedroje įkurta matematinio modeliavimo laboratorija. Tyrė aeracijos zonos uolienų filtracines savybes. Pirmasis nustatė uolienų filtracijos koeficiento periodinį kitimą laike.

## Bibliografija
* Gyvenimo peripetijos : prisiminimai, 2012 m.
* Bendroji hidrogeologija : [vadovėlis aukštosioms mokykloms], 2010 m.
* Aeracijos zonos uolienų filtracinių savybių nustatymo metodų tyrimas ir tobulinimas (Lietuvos teritorijos pavyzdžiu) : habilitacinio darbo santrauka, 2002 m.
* Hidrogeodinamika : [vadovėlis], 2001 m.
* Hidrogeologinių žemėlapių sudarymo metodika, 1990 m.

## Šaltiniai
Rasa Drazdauskaitė (1969)

**Rasa Drazdauskaitė** (g. 1969 m. balandžio 28 d. Kaune) – Lietuvos baleto artistė, choreografė.

## Biografija
1987 baigusi Čiurlionio meno mokyklą šoka Kauno muzikiniame teatre. 1994-2007 m. Kauno centro sporto mokyklos choreografė.

## Svarbiausi vaidmenys
* Dulsinėja – Ispaniškos vedybos 1994 m., pagal įvairių kompozitorių muziką
* Pranciška – Žydrasis Dunojus 1998 m., pagal – Johanas Štrausas. muz., Klaipėdos muzikinis teatras
* Snieguolė, Ragana – B. Pavlovskis. Snieguolė ir septyni nykštukai, 1995 m.
* Pelenė, Piktuolė – Sergejus Prokofjevas. Pelenė, 1997 m.
* Pirmoji Mergina – Šokių salė, 1998 m., pagal A. Piacolos muziką
* Marija – Piotras Čaikovskis. Spragtukas, 1999 m.
* Žorž Sand – Žorž ir Frederikas, 2006 m., pagal F. Šopeno ir F. Glaso muziką, šokio spektaklis

## Šaltiniai