open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Jadvyga Jogailaitė (1408–1431)

**Jadvyga Jogailaitė** (1408 m. balandžio 8 d. Krokuvoje – 1431 m. gruodžio 8 d. ten pat) – Lenkijos karalaitė ir Lietuvos kunigaikštytė iš Jogailaičių dinastijos, Jogailos ir jo antrosios žmonos Onos Celietės duktė, 1413 m. Jedlino suvažiavime oficialiai paskelbta Lenkijos karalystės ir Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės sostų įpėdine, nes tuo metu nebuvo vyriškos lyties tėvo palikuonių.

## Biografija

Nuo 1419 m. buvo planuojamos peršlybos tarp Jadvygos Jogailaitės ir Slupsko kunigaikščio Boguslavo IX-jo, o taip pat, dėl Pamario pusės delsimo, su Frydricho I Hohencolerno, išrinktojo Brandenburgo valdovo, sūnumi Frydrichu II (1413–1471).

1421 m. balandžio mėn. tarp Lenkijos karalystės ir Brandenburgo kunigaikštystės buvo sudaryta sutartis, pagal kurią Jadvyga turėjo susituokti su Frydrichu II, kai šis sulauks pilnametystės, t. y. apie 1427 m. Dėl šios priežasties Frydrichas turėjo kuo greičiau atvykti į Lenkiją, kad susipažinti su kalba ir papročiais. 1422 m. balandžio 12 d. karalaitės jaunikis atvyko į Lenkiją. Dėl greitų Brandenburgo pusės veiksmų, sukruto ir Slupsko kunigaikščio pusė, remiama Zigmanto Liuksemburgiečio ir Eriko VII Pamarėno, Danijos, Švedijos ir Norvegijos karaliaus, kai jie abu 1424 m. atvyko į Krokuvą dalyvauti ketvirtosios Jogailos žmonos Sofijos Alšėniškės karūnavimo ceremonijoje.

Tačiau Jogaila, susilaukęs vyriškos lyties palikuonių, neskubėjo išrinkti sutuoktinio dukteriai. Apie 1430 m. Kipro karalius Janusas taip pat pateikė kreipinį dėl savo sūnaus kandidatūros į jaunikius, tačiau šios pastangos nebuvo vainikuotos sėkme, nes Jadvyga netrukus mirė.

Pamotė Sofija Alšėniškė buvo apkaltinta apnuodžiusi karalaitę, tačiau, pasak šaltinių, Jadvyga visada buvo silpna ir mirtis galėjo būti neaiškios ligos pasekme.

Karalaitės Jadvygos Jogailaitės atminimui Adomas Svinka dedikavo lotynų kalba sukurtą eilėraštį *Virginum o iubar, o inclita gloria regni*, kuris yra įtrauktas į Jano Dlugošo metraščio 11-ąją dalį.

## Išnašos

## Literatūra
* Łowmiański H., Polityka Jagiellonów, K. Pietkiewicz (oprac.), Poznań: Wydawnictwo Poznańskie, 2006] ISBN 83-7177-401-X, OCLC 749799789;
* Tęgowski J., Pierwsze pokolenia Giedyminowiczów, Poznań – Wrocław 1999. ​ISBN 83-913563-1-0​;
* Wdowiszewski Z., Genealogia Jagiellonów i Domu Wazów w Polsce, J. Tęgowski, Kraków: Wydawnictwo Awalon, 2005, ISBN 83-918497-2-4, OCLC 69468579.
Tūnąs tamsoje: trečia dalis

**Tūnąs tamsoje: trečia dalis** () – 2015 m. antgamtinio siaubo filmas. Filmas yra pirmų dviejų filmų tęsinys ir trečioji „Tūnąs tamsoje“ franšizės dalis.

## Išnašos
ITA Airways

**ITA Airways** – Italijos vyriausybei priklausanti pagrindinė šalies aviakompanija. Kompanija planuoja visiškai perimti visą 2021 m. spalio 15 d. bankrutavusios įmonės „Alitalia“ veiklą.

Nauja kompanija savo strateginiu partneriu pasirinko „Airbus“ lėktuvų gamintoją ir įsipareigojo naudoti jų orlaivius. „ITA Airways“ planuoja įsigyti 10 Airbus A330neo, 7 Airbus A220 ir 11 Airbus A320neo orlaivių (iš viso 28 lėktuvus), taip pat pasirašė orlaivių nuomos sutartį dėl kito 31 „Airbus“ orlaivio naudojimo.

Kompanija planuoja vykdyti skrydžius į 45 miestus (įskaitant 21 Italijoje) ir aptarnauti 61 maršrutą, o 2025 m. aptarnauti 74 miestus ir turėti 89 maršrutus.

Per pirmus veiklos metus kompanija aptarnavo 9 milijonus keleivių.

2025 m. vasario 3 d. kompanija pasitraukė iš „SkyTeam“ aljanso ir planuoja 2026 m. tapti „Star Alliance“ nare.

## Galerija


File:ITA Airways, I-ADVA, Airbus A220-100 (54007495525) at Milan Linate.jpg|Airbus A220-100
File:ITA Airways EI-EJP BOS Climb Out 22R AZ A330 202 Tazio Nuvolari Small (53715072392).png|Airbus A330-200
File:ITA Airways AZ A330-941 EI-HJP Miami.png|Airbus A330-900neo
File:ITA AIRWAYS A350-941 EI-IFF HND RJTT 19-APR-2023 (52829502995).jpg|Airbus A350-900


## Nuorodos
*Kompanijos svetainė 

## Šaltiniai
Važininkai

**Važininkai** gali reikšti gyvenvietes Rytprūsiuose:

* Važininkai (Kurganai) Noihauzeno apylinkėse,
* Ragainės apylinkėse.
Anstipai

**Anstipai** (, nuo 1938 m. *Ansten*, nuo 1946 m. ***Antipinas***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, į pietus nuo Žilių.

## Etimologija

Pavadinimas kilęs nuo asmenvardžio *Anstipas*.

## Istorija

XIX–XX a. buvo Anstipų valsčiaus centras. Priklausė Jurgaičių parapijai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Šakūnėliai

**Šakūnėliai** – buvęs kaimas Šilutės rajono savivaldybėje, 1 km į pietvakarius nuo Paleičių, dešiniajame Nemuno krante. Tai buvo pievininkų kaimas Nemuno deltoje.

## Istorija

1595 m. K. Hennenbereger rašo, kad Šakūnėliuose prie Rusnės upės yra liepa, kurią vargšai žmonės laiko šventa ir dar slapčia naktimis čia meldžiasi ir atnašauja.

XIX–XX a. buvo Šakūnėlių valsčius. Kaimas panaikintas 1972 m.

## Gyventojai

## Šaltiniai
2021 m. pasaulio sportinės gimnastikos čempionatas

**2021 m. [[pasaulio sportinės gimnastikos čempionatas]]** – 40-asis geriausių pasaulio sportinės gimnastikos sportininkių čempionatas, kuris vyko spalio 18 d. – spalio 24 d. Japonijos mieste Kitakiūšiū.

## Medalininkai

## Lietuva čempionate

;Vyrų varžybos

;Moterų

Ana Mielko deleguota kaip moterų sportinės gimnastikos teisėja.

## Dalyvaujančios šalys

*  (1)
*  (3)
*  (8)
*  (4)
*  (2)
*  (3)
*  (3)
*  (3)
*  (10)
*  (10)
*  (8)
*  (9)
*  (6)
*  (2)
*  (4)
*  (3)
*  (2)
*  (10)
*  (7)
*  (4)
*  (6)
*  (9)
*  (6)
*  (4)
*  (9)
*  (8)
*  (6)
*  (2)
*  (6)
*  (10)
* ** (10)**
*  (5)
*  (2)
*  (4)
*  (1)
*  (9)
*  (8)
*  (6)
*  (1)
*  (1)
*  (6)
*  (2)
* Rusijos gimnastikos federacija (10)
*  (2)
*  (3)
*  (3)
*  (10)
*  (5)
*  (6)
*  (9)
*  (1)
*  (2)
*  (8)
*  (10)
*  (10)
*  (6)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Gedvilaičiai (Lanka)

**Gedvilaičiai** (, nuo 1938 m. *Neuschleuse*) – buvusi gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Slavsko rajone, 2 km į rytus nuo Skiepų.

## Istorija

Kaime XVIII a. pradžioje apsigyveno menonitai. XIX–XX a. buvo Gedvilaičių valsčiaus centras. Priklausė Gastų parapijai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Vilklaukiai

**Vilklaukiai** (, nuo 1938 m. *Bönick*) – buvusi gyvenvietė, vėliau – Griklaukių kaimo dalis, Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 12 km į pietvakarius nuo Smalininkų, dešiniajame Šešupės krante, Trapėnų girios pietiniame pakraštyje.

## Istorija

Vėlesnių Vilklaukių vietoje 1660 m. paminėta *Daniel Jenicke*, o 1719 m. – *Daniel Bönik* gyvenvietė, apleista po 1709–1710 m. maro. 1769 m. jos vietoje įkurtas laisvai paveldimas Vilklaukių dvarelis, 1785 m. jame buvo 3 ugniakurai (gyvenamieji pastatai). 1823 m. Vilklaukiuose buvo 3 kulmiškių sodybos su 10 gyventojų, o 1854 m. – 3 gyvenamieji pastatai ir 8 gyventojai. 1857 ar 1870 m. Vilklaukiai prijungti prie Griklaukių kaimo.

Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai. Kartu su Griklaukiais įėjo į 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus sudėtį. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Vilklaukiuose gyveno 57 žmonės. Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko, dalis užaugo mišku.

## Šaltiniai
Anabelė 2

**Anabelė 2** () – 2017 m. amerikiečių antgamtinio siaubo filmas, kurį režisavo David F. Sandberg, parašė Gary Dauberman ir prodiusavo Peter Safran bei James Wan. Tai yra 2013 m. filmo „Anabelė“ tęsinys ir ketvirta „Išvarymo“ franšizės dalis.

## Išnašos
Tūnąs tamsoje: paskutinis raktas

**Tūnąs tamsoje: paskutinis raktas** () – 2018 m. amerikiečių antgamtinio siaubo filmas, kurį režisavo Adam Robitel ir parašė Leigh Whannell. Tai yra ketvirtoji „Tūnąs tamsoje“ franšizės dalis.

## Išnašos
Starkaus ir Radzevičiaus kelionės

**Starkaus ir Radzevičiaus kelionės** – tęstinis kelionių dokumentikos laidų ciklas, nuo 2007 m. kuriamas keliautojų, televizijos laidų vedėjų – Martyno Starkaus ir Vytaro Radzevičiaus.

Ciklą sudaro beveik kiekvienais metais rengiamų kelionių po skirtingus žemynus reportažai, kuriuose Martynas Starkus ir Vytaras Radzevičius lanko pasirinkto regiono įžymias vietas, ragauja vietinius tradicinius patiekalus, susitinka su vietiniais gyventojais.

## Laidos
Mostovojė

**Mostovojė** gali reikšti Karaliaučiaus krašto gyvenvietes:
* Kalviškiai Įsruties apskrityje;
* Skiepai Lankos apskrityje.
Išvarymas 2

**Išvarymas 2** () – 2016 m. amerikiečių antgamtinio siaubo filmas, kurį režisavo Džeimsas Vanas. Jis yra 2013 m. filmo „Išvarymas“ tęsinys ir trečioji dalis „Išvarymo“ franšizėje.

Filme pasakojama apie paranormalių reiškinių tyrinėtojų Edo ir Loreinos Vorenų kelionę į Angliją padėti Hodgsonų šeimai, kuri savo namuose 1977 m. susidūrė su poltergeistu.

## Išnašos
Klišupė

**Klišupė** (*Klišupis, Klišė*) – upė Klaipėdos rajone. Įteka į Kuršių marias, priklauso Lietuvos pajūrio upių baseinui. Ilgis – 2,3 km, baseino plotas – 62 km². Srovės greitis siekia 0,1 m/s.

Kol nebuvo iškastas Klaipėdos kanalas, Klišupė ištekėjo iš pelkėtų Užvados pievų. XIX a. iškastas kanalas perkirto Klišupę, dabartiniais laikais upelis prasideda nuo šio kanalo, 2 km į šiaurės rytus nuo Drevernos. Teka pietvakarių kryptimi Serpejų pievų pakraščiu, įteka į Kuršių marias (1,5 km į šiaurės vakarus nuo Drevernos). Klišupės vaga reguliuota, esama apsauginio pylimo (supiltas palei kairįjį upelio krantą).

Intakai: Ataka (dešinysis).

Klišupės dešiniajame krante yra Klišių kaimas, dėl potvynių grėsmės įsikūręs per gerą puskilometrį nuo upės.

Šaltiniuose upė minima kaip *Cunijuppe, Klische, Klischub, Kliszub*. Manoma, kad upėvardis asmenvardinės kilmės: iš pavardžių *Klišas, Klišys*. Ši – iš žodžio *kli̇̀šis* ‚kas klišas, kreivakojis‘, pavardė apylinkėse patikimai paliudyta.

## Išnašos
Verkiančios moters prakeiksmas

**Verkiančios moters prakeiksmas** () – 2019 m. amerikiečių antgamtinio siaubo filmas, kurį režisavo Michael Chaves. Tai yra šeštasis filmas „Išvarymo“ franšizėje.

Tai pasakojimas apie tarp dangaus ir pragaro besiblaškančią šmėklą „La Llorona“ – Verkiančią Moterį.

## Išnašos
Paberžės

**Paberžės** – buvęs viensėdis Alytaus rajono savivaldybėje, 2 km į šiaurės rytus nuo Makniūnų.

## Gyventojai

## Išnašos
Miesto Laukai

**Miesto Laukai** – buvęs kaimas Joniškio rajono savivaldybėje, šalia Joniškio miesto.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Gruzdžių bažnyčios šventoriaus koplyčia

**Gruzdžių bažnyčios šventoriaus koplyčia, Šv. Roko koplyčia** – Gruzdžių Švč. Trejybės bažnyčios kompleksui priklausanti koplyčia. Ji stovi parapijoje, garsėjančioje Šv. Roko atlaidais. Pagrindinė šventovė stūkso miestelio centre, o koplyčia pastatyta jos šventoriuje, šiaurės vakarų kampe, nuo aikštės pusės. Naudojama bažnytiniam inventoriui saugoti. 1997 m. paskelbta saugomu architektūros paminklu.

## Istorija

1909 m. išmūryta raudonų plytų šventoriaus tvora, joje įrengta 14 Kryžiaus kelio stotelių. Šv. Roko koplyčia pastatyta 1911 m. šventoriaus kampe, prie turgavietės. Tais pačiais metais patvoryje pasodinta kaštonų. Koplyčia buvo be altoriaus, skirta karstui su mirusiuoju laikyti (lavoninė), su šarvojimo sale, nors paprastai naudota bažnytiniams daiktams sudėti.

Antras pagal reikšmę sakralinis pastatas po bažnyčios Gruzdžiuose buvo medinė kapinių koplyčia, nugriauta pokaryje.

## Architektūra

Koplyčios statinys raudonų plytų mūro sienomis ir cinkuotos skardos stogu, su rūsiu. Mūras papuoštas baltai tinkuotomis detalėmis.  Koplyčia nedidelio tūrio, stačiakampio plano, 8,5 × 5,8 m dydžio. Pagrindinis (pietų pusės) fasadas simetriškas, ribojamas mentėmis, pereinančiomis į bokštelius. Simetrijos ašyje yra portalas su smailiaarkiu langu virš įėjimo durų ir maža apskrita angele. Stačiašlaičio skydo šonus pagyvina dantukai, o viršų užbaigia žemas bokštelis su smaile. Pastato šoninius fasadus skaido mentės, eksterjerą juosia baltai tinkuoti rombų frizai. Langų arkos smailėjančios, su iškiliais plytų apvadais viršutinėje dalyje.

## Šaltiniai
Pašiaušės dvaras

**Pašiaušės dvaras** – buvusio dvaro sodyba, išlikusi Pašiaušėje, Tytuvėnų sen., Kelmės rajone, apie 1 km į pietryčius nuo Pašiaušės centro, 4,5 km į šiaurę nuo Kiaunorių. Išlikęs apleistas rūmų pastatas, dalis liepų alėjos. Dvarvietė apaugusi senais medžiais, bendruomenės prižiūrima. Ilgus metus rūmuose veikė įvairių lygių kaimo mokykla –  2005 m. uždaryta pagrindinė mokykla.

## Istorija

XVI a. minimas Pašiaušės dvaras, kurio savininkai buvo Beinartai. Nelikus paveldėtojų dvarą XVIII a. perėmė jėzuitai, kurie įkūrė Pašiaušės kolegiją. 

Iš Pašiaušės dvaro kilęs menininkas Stanislovas Vitkevičius (1851–1915), vienas žymiausių lenkų kultūros kūrėjų XIX–XX a. sandūroje. Jis gimė kilmingų bajorų Ignaco ir Elvyros Šemetaitės šeimoje. Iš viso gimė trylika Vitkevičių vaikų, keturi mirė vaikystėje. S. Vitkevičius šiame dvare praleido vaikystę, dvylika metų. Vitkevičių giminė per daugelį kartų buvo susiję su Šemetomis, Koščicais, Čapskiais, Gurskiais, Gelgudais, Stanevičiais, Bilevičiais, Pilsudskiais, Matusevičiais, kilusiais iš Giedraičių.

Dvaro savininkai Vitkevičiai buvo 1863 metų sukilimo rėmėjai. Po sukilimo numalšinimo caro valdžia teismo sprendimu dvarą konfiskavo, o šeimą ištrėmė į Sibirą. Sukilimo metu Stanislovo tėvas Ignacas Vitkevičius buvo civilinis pavieto viršininkas. Po Šiaulių kalėjimo dar gavo katorgos iki gyvos galvos. Žmona Elvyra, užaugusi Šiaulių pavieto Diktariškių dvare, už dalyvavimą sukilime kartu su vaikais ištremta į vidurio Rusiją. Aukštų pažinčių dėka I. Vitkevičiui nuosprendis buvo sušvelnintas ir leista su šeima važiuoti į Tomską. 1868 m. rudenį Vitkevičiai sugrįžo į Lietuvą.

Dvare gimė kitas garsus giminės atstovas Jonas Vitkevičius-Batyras (1806–1839), Kražių gimnazijos slaptos mokinių draugijos „Juodieji broliai“ narys, keliautojas, etnografas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Sąrašas:Lietuvos dvarai 
* Pašiaušės dvaras (*efoto*, nuotraukos)
* Kauno pavieto teismo dekretas dėl Pašiaušės dvaro bylos] (*limis.lt*)
Anabelė 3

**Anabelė 3** () – 2019 m. amerikiečių antgamtinio siaubo filmas, kurį režisavo Gary Dauberman. Tai yra 2014 m. filmo „Anabelė“ ir 2017 m. filmo „Anabelė 2“ tęsinys bei septintoji „Išvarymo“ franšizės dalis.

## Išnašos
Išvarymas 3: Velnias privertė mane tai padaryti

**Išvarymas 3: Velnias privertė mane tai padaryti** () – 2021 m. amerikiečių antgamtinio siaubo filmas, kurį režisavo Michael Chaves. Tai yra filmų „Išvarymas“ (2013) ir „Išvarymas 2“ (2016) tęsinys bei aštuntoji „Išvarymo“ franšizės dalis.

Filmas turėjo pasirodyti 2020 m. rugsėjį, tačiau dėl COVID-19 pandemijos filmo premjera buvo nukelta į 2021 metus.

## Išnašos
Ursidai

**Ursidai** – meteorų srautas, siejamas su 8P/Tuttle kometa. Matomas gruodžio 17–26 d., didžiausias intensyvumas būna gruodžio 22 d. Taip pavadinti dėl to, kad šio meteorų srauto radiantas yra Mažųjų Grįžulo Ratų (*Ursa Minor*) žvaigždyne (netoli Kochabo žvaigždės).

Ursidus stebėti gana sunku, Pietų pusrutulio gyventojams matomi retai. Didžiausio intensyvumo metu per valandą paprastai matomi 5 meteorai. Savo intensyvumu ursidai išsiskyrė 1945 ir 1986 m., kai per valandą buvo matoma 50 meteorų.

Pirmą kartą užfiksuoti 1900 m. Anglijoje.

## Išnašos
Salaperaugis

:: *Apie ežerą žr. [[Salaperaugis (ežeras)]]*.

**Salaperaugis** – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 12 km į pietvakarius nuo Kalvarijos, netoli Lenkijos sienos, prie kelio . Seniūnaitijos centras. Yra biblioteka, Kalvarijos kultūros centro Salaperaugio laisvalaikio salė, klubas „Šelmenta“, nuo 2004 m. veikia Salaperaugio kaimo bendruomenė.

Prie Mažojo Salaperaugio ežero vakarų pusėje yra apleistos senos kaimo kapinaitės. Prie tarpežerio įvažiuojant į gyvenvietę kairėje kelio pusėje stovi kaimo kryžius, kuris tarybiniais metais buvo nugriautas, bet 1990 m. tas pats vietinių gyventojų išsaugotas kryžius vėl atstatytas. Prie pat Salaperaugio gyvenvietės yra du ežerai, vietinių gyventojų vadinami didžiuoju ir mažiuku Salaperaugiais.

## Etimologija

Kaimo pavadinimas kilęs nuo Salaperaugio ežero vardo, kuris – nuo žodžių *salà* ir *péraugti*.

## Istorija

Salaperaugio kaimas minimas nuo 1684 m. XVIII amžiuje šis kaimas priklausė Reketijos dvarui.

XIX a. pab. kaimas pateko į Kalvarijos apskrities Liubavo valsčių ir parapiją.

Sovietmečiu susidarė tarsi dvi dalys – gyvenvietė ir atokiau esantys atskiri vienkiemiai, kuriuos vietiniai žmonės ėmė vadinti kaimu. Gyvenvietė – tai Marytės Melnikaitės kolūkio centrinė gyvenvietė, vėliau – Šelmentos bendrovės centras. Jame veikė vaikų darželis, biblioteka, kultūros namai, felčerinis-akušerinis centras, valgykla, parduotuvė. Šiaurinėje kaimo dalyje buvo fermų kompleksai – kiaulidės, veršidės, karvidės.

1954–1963 m. buvo Salaperaugio apylinkės centras.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Salaperaugyje gimė etnomuzikologė, kanklininkė, liaudies instrumentų orkestro dirigentė Marija Baltrėnienė (1941–).
* Vilmantas Tamošaitis (1966–) – karininkas.

## Šaltiniai
Aukštoji Pašilė

**Aukštoji Pašilė** – buvęs kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 3 km į pietvakarius nuo Grinių, šalia kelio .

## Gyventojai

## Šaltiniai
Palygumis (Pakruojis)

**Palygumis** – buvęs viensėdis Pakruojo rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurę nuo Lygumų.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Pavietava (Juodaičiai)

**Pavietava** – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, į pietryčius nuo Juodaičių, šiauriau Seredžiaus seniūnijos Pavietavos kaimo.

## Istorija

XX a. 2-ojoje pusėje kaimas buvo laikomas Pavietavos, priklausančios Seredžiaus apylinkei, dalimi, bet 2017 m. įkurtas kaip atskiras kaimas Juodaičių seniūnijoje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Jerubiškiai (Girdžiai)

**Jerubiškiai** – kaimas Jurbarko rajono savivaldybėje, piečiau Jurbarkų seniūnijos Jerubiškių kaimo.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kurniškė (Švenčionėliai)

**Kurniškė** – buvęs viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Reškutėnų.

## Istorija
Tarpukariu dvaro žemės priklausė Lenkijai, Vilniaus vaivadijai, Švenčionių apskričiai.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Al-Seeb Club

**„Al-Seeb Club“** – Omano futbolo klubas iš Al Sybo. 

Namų rungtynes žaidžia Al Sybo miesto stadione, talpinančiame 14 tūkst. žiūrovų.

## Istorija
Klubas įkurtas 1972 m. kovo 1 d., o oficialiai įregistruotas 2002 m. birželio 26 d. Tuo metu gyvavusios al-Hilal, al-Butolah, al-Fadaw ir al-Watan bendruomenės buvo sujungtos į naują klubą.

Užsiima ne tik futbolu, bet ir kitomis sporto šakomis. Futbolo komanda rungtyniavo aukščiausiame šalies divizione. Buvo iškritę ė žemesnės pakopos pirmenybės. 

Omano PRO lygoje (I pakopa) žaidė nuo 2019–2020 m. sezono ir iš karto tapo šalies čempionais.

Rungtyniavo aukščiausiame divizione ir 2021–2022 m. sezone vėl iškovojo čempionų titulą.

2022 m. kovo 3 d. lemiamoje pusfinalio kovoje dėl Sultono taurės rezultatu 1:0 įveikė Al Nassr ir pateko į finalą. Pirmosios rungtynės, kurios įvyko 2022 m. vasario 21 d., baigėsi be įvarčių 0:0.

2022 m. kovo 17 d. finalo rungtynėse dėl Sultono taurės rezultatu 2:0 nugalėjo Dhofar Club ir iškovojo trofėjų.

2022 m. rugpjūčio 12 d. kovoje dėl Omano Supertaurės nugalėjo Al Nahda. Šiose rungtynėse Seeb Club nugagėljo varžovus rezultatu 2:0 ir iškovojo trofėjų.

## Pasiekimai

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

|}

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose rungtyniauja geltona žalia apranga. 

## Garsesni žaidėjai
; Žaidėjai, atstovavę Omano nacionalinei rinktinei
*  Ali Sulaiman Al-Busaidi, gynėjas;
*  Amjad Al-Harthi, gynėjas;
*  Ahmed Al-Khamisi, gynėjas;
*  Mohammed Al-Musalami, gynėjas;
*  Arshad Al-Alawi, saugas;
*  Eid Mohammed Al-Farsi
*  Abdulaziz Al-Muqbali, puolėjas;
*  Jameel Al-Yahmadi, saugas;

## Išnašos

## Nuorodos
* facebook paskyra
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Tauridai

**Tauridai** – meteorų srautas, kiekvienais metais matomas daugiausia rugsėjo 10 d. – gruodžio 10 d. Didžiausias tauridų intensyvumas paprastai būna maždaug spalio 10 d. bei lapkričio 12 d.

Iš tikro tauridus sudaro du meteorų srautai – šiauriniai tauridai ir pietiniai tauridai. Pietiniai tauridai siejami su Encke kometa, o šiauriniai – su asteroidu 2004 TG10. Meteorai matomi, kuomet Žemė, skriedama savo orbita, kerta šių dangaus kūnų paskleistą kietųjų dalelių srautą. Paprastai per 1 valandą danguje sužimba 3–5 meteorai.

## Išnašos
Koinė

**Koinė̃** (nekaitomas daiktv.;  'bendroji kalba') – bendrinė kalba arba tarmė, susidariusi sąveikaujant, maišantis ir neretai supaprastėjant dviem ar daugiau tarpusavyje suprantamoms tos pačios kalbos atmainoms.

Kartais koinė nagrinėjama drauge su pidžinais, tačiau koinė susidarymas iš esmės skiriasi nuo pidžino formavimosi, nes susidarant pidžinui reikšmingai pakinta pagrindinės kalbos struktūra, o koinė dažniausiai rutuliojasi išlaikydama ir praturtindama koinė tampančią kalbą ar tarmę. Pidžinas susidaro sąveikaujant skirtingoms kalboms, o koinė paprastai (nors ir ne visada) formuojasi tos pačios kalbos tarmių arba artimų kalbų pagrindu. Tam tikrais atvejais pidžinas gali įgyti koinė paskirtį, vėliau vystytis kaip kreolų kalba.

Pradžioje terminas *koinė* kalbotyroje buvo vartojamas kalbant tik apie bendrinę graikų kalbą, susiklosčiusią helenizmo laikotarpiu (IV–III a. pr. m. e.) jonėnų–Atikos tarmių pagrindu, iki II–III a. ji buvo pasitelkiama kaip bendroji kalba dalykiniams, moksliniams reikalams ir literatūrai.

Dabartinėje sociolingvistikoje terminas *koinė* vartojamas plačiau – tai bet kokia bendravimo priemonė (daugiausia žodinė), užtikrinanti nuolatinį tam tikro regiono komunikacinį ryšį.
## Išnašos
Karnai

**Karnai** (, ) – klasikinės antikos laikais Rytų Alpėse, Noriką ir Veneciją  skiriančiose kalnuotose vietovėse gyvenusi gentis, vėliau migravusi toliau į šiaurės rytus. Tikriausiai jie buvo indoeuropiečių kilmės. Nuo karnų vardo kilęs šiuolaikinės Karintijos pavadinimas.

Vieningos nuomonės dėl jų tautinės priklausomybės nėra: dalis istorikų juos priskiria galams, kiti – Adrijos venetams, kurių kalba yra tolima italikų ir keltų kalbų giminaitė.

Jų gyvenamoji teritorija nėra iki galo aiški: Strabono manymu, karnai gyveno kalnuose, o Ptolemėjus nurodo jų miestus buvus prie Adrijos jūros.

Tikriausiai su karnais susiję Karnijos, Karantanijos, Karniolos ir Karintijos pavadinimai, taip pat Karnovijos Tešino Silezijoje.

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose karnai minimi 186 m. pr. m. e., kai apie 50 000 karnų (ginkluotų vyrų, moterų ir vaikų) iš kalnų atėjo į lygumas (kur anksčiau jie paprastai žiemodavo) ir ant kalvos įkūrė įtvirtintą Akilėjos gyvenvietę.

Romėnai privertė karnus grįžti į kalnus ir jų gyvenvietę sugriovė. Publijus Scipijonas Nasika, Gajus Flaminijus ir Liucijus Manlijus prie respublikos šiaurės rytų sienos įkūrė naują gynybinę gyvenvietę. Pagal buvusią karnų gyvenvietę romėniškoji buvo pavadinta panašiai – Akvilėja.

Kad sulaikytų romėnų veržimąsi ir užgrobtų derlingas bei patogesnes gyventi lygumas, karnai pamėgino sudaryti sąjungą, pavyzdžiui, su istrais, japodais ir tauriskais. Savo ruožtu romėnai, suvokdami karnų pavojingumą ir ketindami išplėsti savo teritoriją, į šiaurės rytus nusiuntė konsulo Marko Emilijaus Skauro legionus, jis 115 m. pr. m. e. lapkričio 15 d. mūšyje karnus sutriuškino.

Pavergti romėnų karnai gavo leidimą apgyvendinti ir kolonizuoti lygumą tarp Alpių papėdžių ir Livencos upės – teritoriją, kurią jie anksčiau, konfliktuodami su romėnais ir venetais, bandė apgyvendinti.

## Išnašos
Algimantas Radzevičius

**Algimantas Radzevičius** (1932 m. lapkričio 29 d. Alytuje – 2020 m. balandžio 25 d.) – lietuvių literatūros ir kultūros istorikas, kritikas, habilituotas humanitarinių mokslų daktaras, profesorius.

## Biografija

A. Radzevičius studijavo lituanistiką Vilniaus universitete, jį baigė 1956 m. Po to 1957–1969 m. dirbo Mokslų akademijos Lietuvių kalbos ir literatūros institute. 1969–1994 m. buvo lietuvių literatūros istorijos, literatūros teorijos ir estetikos dėstytojas Vilniaus universiteto Kauno vakariniame (humanitariniame) fakultete. 1989 m. buvo vienas iš Vytauto Didžiojo universiteto Atkūrimo tarybos narių. Šį universitetą atkūrus, čia dvejus metus dėstė lietuvių literatūros istoriją.

## Išnašos
Juknaičių valsčius (Pilkalnis)

**Juknaičių valsčius** (, nuo 1938 m. *Meißnersrode*) – Rytų Prūsijos administracinis teritorinis vienetas, gyvavęs 1874–1945 m. dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje. Priklausė Pilkalnio apskričiai. Valsčiaus centras buvo Juknaičiuose.

## Istorija
Suformuotas 1874 m. pagal 1872 m. priimtus „Apskričių nuostatus Prūsijos, Brandenburgo, Pomeranijos, Poznanės, Silezijos ir Saksonijos provincijoms“ iš 17 kaimo bendruomenių ir 1 dvaro apygardos. XIX a. pab. Senųjų Skardupėnų kaimas ir dvaras sujungti į vieną seniūniją – dvaro apygardą, 1923 m. Endrušaičių kaimo bendruomenė prijungta prie Lubinėlių kaimo, 1928 m. Senųjų Skardupėnų dvaro apygarda prijungta prie Karūniškių kaimo. Tais pačiais metais į vieną seniūniją sujungtos Niekelstanaičių ir Užšešupių kaimo bendruomenės bei Lazdynų valsčiaus Lazdynų (Naudvario) dvaro apygarda. 1931 m. prie Šilinėlių kaimo bendruomenės prijungtas Vieškalnių valsčiaus Kalniškių kaimas. 1928–1945 m. Juknaičių valsčių sudarė 14 kaimo bendruomenių: Antbūdupėnų, Beinikiemio, Eigarų, Griklaukių, Juknaičių, Karūniškių, Lazdynų, Lubinėlių, Mažiuikių, Naujųjų Skardupėnų, Šilinėlių, Tulpininkų, Užprūdupių ir Vaitikaičių.

Valsčius buvo šiaurinėje apskrities dalyje, Lietuvos pasienyje,  prie Šešupės. Apėmė plotą tarp trijų girių: Trapėnų – šiaurėje, Užbalių – pietvakariuose, Vieškalnių – pietryčiuose. Didesnė valsčiaus dalis buvo Šešupės dešiniajame krante. Iš Trapėnų girios ar jos pakraščio į Šešupę valsčiumi tekėjo Kampupio, Kumpupio, Skardupės, Prūdupės ir kiti mažesni upeliai.

1905 m. valsčiuje buvo 2267 gyventojai, iš jų – 719 lietuvių (31,7 %). Daugiausia lietuvių gyveno Griklaukiuose (59 %) ir Senuosiuose Skardupėnuose (58,6 %). Didžiausios gyvenvietės 1939 m. buvo Tulpininkai (384 gyv.), Mažiuikiai (262 gyv.) ir Naujieji Skardupėnai (215 gyv.).

## Šaltiniai
Eleonora Mykolaitienė

**Eleonora Mykolaitienė** (1930 m. rugpjūčio 25 d. Kaune – 2021 m. spalio 16 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistė.

## Biografija
1954 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką. 1950–1952 m. dirbo literatūros darbuotoja laikraštyje „Lietuvos pionierius“. 1952–1958 metais buvo žurnalo „Žvaigždutė“ skyriaus vedėja, 1958 m. – žurnalo „Moksleivis“ redaktorė. 1958–1966 m. buvo laikraščio „Vakarinės naujienos“ kultūros skyriaus vedėja, 1966–1991 m. – žurnalo „Kultūros barai“ atsakingoji sekretorė. Rašė moksleivių auklėjimo, motinos ir vaiko, moterų gyvenimo temomis, paskelbė straipsnių kaimo kultūros klausimais.

## Šaltiniai
Liudvinavas (Visaginas)

**Liudvinavas** – buvęs viensėdis Visagino savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Visagino, Ignalinos AE teritorijoje.

## Istorija

Viensėdis minimas XX a., bet statant Ignalinos AE panaikintas 1982 m. kovo 26 d., kadangi atsirado jos teritorijoje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Euganėjai

**Euganėjai** () – maždaug nuo naujojo akmens amžiaus iki romėnų užkariavimo Italijos teritorijoje tarp Adrijos jūros ir Rytų Alpių gyvenusi tauta.

Tikriausiai euganėjai buvo ikiindoeuropietiškoji vietinė tauta, gimininga ingaunams (ligūrų šaka), tai liudija tikrinių žodžių panašumas. Plinijaus Vyresniojo nuomone, euganėjai buvo giminingi, sakykime, kamunams Kamonikoje, triumpilinams Trompijoje ir stonams Trente.

XII–XI a. pr. m. e. iš nenustatyto Europos regiono į šiaurės Italiją įsiveržę venetai pasiekė vakarines euganėjų sienas ir iš dalies juos asimiliavo.

Euganėjai buvo medžiokle ir rinkimu vertęsi klajokliai. Išmokę žemdirbystės ir gyvulininkystės tapo sėslūs, ant polių ėmė statyti mažų trobelių ir namų gyvenvietes, susijungė į gentis. Antikos laikais įgudo apdoroti metalus.

Naujojo akmens amžiaus radiniai rodo primityvią gyvenseną: aptinkamos namų liekanos, tačiau dirbiniai buvo kauliniai ir titnaginiai, randama religinės paskirties terakotos indų.

Daugiausia euganėjų gyvenviečių rasta ant kalvų Padujos apylinkėse. Euganėjai ateidavo į lygumas švęsti religinių švenčių, tiksliau, atvykdavo prie karštųjų versmių, kur garbindavo įvairius dievus, tarp jų, matyt, buvo Aponas, vėliau euganėjai perėmė venetų kultus.

## Išnašos
Retai

**Retai** (, ) – Vakarų ir Centrinių Alpių slėniuose gyvenusi senovės tauta. Priklausė Fritsens-Sanceno archeologinei kultūrai, kuri buvo patyrusi Lateno kultūros įtaką.

15–13 m. pr. m. e. retus pavergė romėnai.

Tiksli jų kilmė nežinoma, antikos autoriai retus tapatina su etruskais. Retų abėcėlė priklauso „šiaurės etruskų abėcėlių“, arba „Alpių abėcėlių“, grupei. Retų kalbos gramatika ir leksika artima etruskų kalbai.

Strabonas apie retus rašė:

*Toliau nusidriekusi virtinė kalnų, atsigręžusių į rytus ir pietus; juos užėmę retai ir vindelikai, jų žemės šliejasi prie [[Helvetai|helvetų]] ir [[Bojai|bojų]] žemių, nes jų teritorijos plyti greta šių genčių lygumų. Retų sritis tęsiasi iki Italijos dalies, išsidėsčiusios už [[Verona|Veronos]] ir Komo (beje, „retų vynas“, kuris, rodos, nenusileidžia išaukštintoms Italijos sričių vyno rūšims, gaminamas Retijos Alpių papėdėse), taip pat siekia vietoves, kuriomis teka Renas; šiai genčiai priklauso lepontijai ir kamunai. Vindelikai ir norikai apgyvendinę didžiąją priekalnės vidinės pusės dalį kartu su breunais ir genaunais (pastarieji jau priklauso [[Ilyrai|ilyrams]]). Visos šios gentys kartkartėmis užpuldavo ne tik gretimas Italijos sritis, bet ir helvetų, sekvanų, bojų ir [[Germanai|germanų]] šalį. Likatijai, klautenatijai ir venonai tarp vindelikų buvo visų narsiausi kariai, o tarp retų – rukantijai ir kotuantijai.*

Retai laikomi romanšių protėviais.

## Išnašos
Eta Akvaridai

**Eta Akvaridai** – meteorų srautas, kiekvienais metais matomas balandžio 19 d. – gegužės 28 d. Didžiausią intensyvumą pasiekia gegužės pradžioje (tuo metu per valandą matoma 10–20 meteorų). Į Žemės atmosferą šie meteorai įskrieja dideliu greičiu – 66 km/s.

Eta Akvaridai matomi prieš aušrą, juos stebėti gali ir Šiaurės, ir Pietų pusrutulio gyventojai, tačiau geriau matomi iš Pietų pusrutulio. Žvelgiant iš Šiaurės pusrutulio, per valandą danguje sužimba tik apytikriai 10 meteorų.

Eta Akvaridų šaltinis yra Halio kometa, apie Saulę apskriejanti per ~76 metus.

Eta Akvaridų radiantas yra Vandenio (*Aquarius*) žvaigždyne, ties *[[Eta Aquarii]]* žvaigžde, dėl to taip pavadinti.

## Išnašos
Knypava (Kėdainiai)

**Knypava** – buvusi Kėdainių miesto dalis miesto centre, maždaug ties dabartine Knypavos Rinkos aikšte ir Knypavos gatve, garsėjusi turgaviete. Dabar Knypavos Rinkos aikštėje yra fontanas, vyksta miesto bendruomenės renginiai.

## Etimologija

Knypavai pradžią davė vokiečių pirkliai, į Kėdainius atvykę iš Karaliaučiaus miesto dalies Knypavos (). Tačiau tikėtina, kad aikštės pavadinimas su Karaliaučiumi ir nesusijęs – Knypava tiesiog daugybės ir knibždyno sinonimas.

## Istorija

XVI a. pabaigoje už Didžiosios rinkos ir centrinės Kėdainių senamiesčio dalies suplanuota nauja turgavietė. Jai pradžią davė Karaliaučiaus vokiečių pirkliai. Iš pradžių ši turgavietė buvo skirta gyvulių prekybai. Knypavos aikštė minima 1604 m. Kėdainių inventoriuje.

Manoma, kad šioje aikštėje vokiečiai supirkinėjo Prūsijoje vertinamus lietuviškus arklius. Aikštės pakraščiuose stovėjo mediniai gyvenamieji namai, kelios aludės ir plytinė.

1648 m. kunigaikštis Jonušas Radvila pietinėse aikštės prieigose leido statyti stačiatikių cerkvę ir įsteigė vyrų vienuolyną. 1648–1650 m. aikštėje pastatyta Kėdainių šv. Andriejaus cerkvė ir šalia įsteigtas Kristaus Atsimainymo stačiatikių vyrų vienuolynas – abudu pastatyti J. Radvilos žmonos Marijos Radvilienės lėšomis. Vienuolynas neišliko, o stačiatikių cerkvė iš pradžių buvo perkelta į rusų kapines (XX a. pradžioje Knypavoje jos tikrai nebebuvo), paskui išvežta į Rumšiškes. Šiuo metu cerkvė saugoma Lietuvos liaudies buities muziejuje Rumšiškėse, tačiau ekspozicijai dar neparuošta.

## Šaltiniai
Biniūnai II

**Biniūnai II** – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, šiaurės rytiniame Nedzingio krante, į vakarus nuo Biniūnų I.

## Šaltiniai
Saksonijos didžioji hercogystė

**Saksonijos-Veimaro-Eizenacho didžioji hercogystė** () – istorinė kunigaikštystė, egzistavusi 1813–1918 m. vakarinėje Vokietijoje, istoriniame Saksonijos regione.

## Istorija

Hercogystės šaknys siekia 1741 m., kai buvo įkurtos Saksonijos-Eizenacho hercogystė ir Saksonijos-Veimaro hercogystė. 1809 m. šios dvi hercogystės buvo sujungtos į vieną ***Saksonijos-Veimaro-Eizenacho hercogystę***, kuri 1815 m. per Vienos kongresą tapo didžiąja hercogyste. 1867 m. ji prisijungė prie Šiaurės Vokietijos sąjungos, 1871 m. – prie Vokietijos imperijos. 1903 m. pavadinta ***Saksonijos didžiąja hercogyste***.

1910 m. provincija užėmė 25,3 tūkst. km² plotą, joje buvo 3,09 mln. gyventojų.

## Šaltiniai
Knypava

:: *Apie Kėdainių miesto dalį žr. [[Knypava (Kėdainiai)]]*.

**Knypava** (; dabar ***Kanto Sala***, ) – buvęs Karaliaučiaus kvartalas, vienas iš trijų 1327–1724 m. miestą sudariusių miestelių. Miestelis buvo įsikūręs 10 ha ploto Priegliaus upės saloje, jame stovėjo Karaliaučiaus katedra ir kūrėsi Karaliaučiaus universitetas.

## Istorija

Senieji aptinkami Knypavos vardai – *Knipaw, Knipab, Knypabe*. 1327 m. Knypavai suteikta Kulmo teisė, 1340 m. Knypava priimta į Hanzos sąjungą.

1544 m. Knypavoje šalia Karaliaučiaus katedros įkurtas Karaliaučiaus universitetas. Čia universitetas veikė iki 1861 m., kai gavo naujus rūmus Šteindame. Knypavos katedros pietiniame bokšte buvo saugoma katedros biblioteka, šiauriniame bokšte – Valenrodų dinastijos biblioteka.

1724 m. birželio 13 d. Knypava prijungta prie Karaliaučiaus miesto. 1811 m. salą nusiaubė didelis gaisras.

## Žymūs žmonės
* 1754–1766 m. Knypavoje, Magistrato gatvelėje gyveno filosofas Imanuelis Kantas (1724–1804).
* Knypavos kapinėse (dar vadintos Katedros kapinėmis), kurios buvo prie Brandenburgo vartų, palaidotas profesorius Liudvikas Rėza (1776–1840). Jo kapas po II pasaulinio karo neišlikęs.

## Šaltiniai
Jonušavos herbas

**Jonušavos herbas** – pagrindinis buvusio viduramžių miesto Jonušavos (dabar Kėdainių miesto dalis) heraldinis atributas. Herbo simboliai pavaizduoti ovalo formos skyde, kurie įvilkti į puošnius auksinius kartušus ir papuošti vaisiais. Kartu su Kėdainių herbu, Jonušavos herbas laikomas vienu gražiausių baroko stiliaus pavyzdžių Lietuvos heraldikoje, jų puošni kompozicija atspindėjo abiejų miestų turtingumą ir gerovę.

## Aprašas

Herbe yra geltoname lauke raudona kunigaikštiška mitra ir po ja, žydrame lauke, inicialo raidė I taip, kad abiejų herbų laukai būtų perkirsti ir sudaryti iš žydros ir geltonos spalvos. Herbas tikriausiai kilo nuo antspaudo, kurį Jonušas Radvila 1647 m. leido turėti vokiečiams liuteronams. Jame buvo pavaizduota raidė I ir kunigaikštiška kepurė virš jos. Jonušo Radvilos paskelbtuose nuostatuose nurodyta, kad Jonušavos antspaudą turi saugoti vokiečių bendruomenės vyresnysis, o visus svarbiausius Kėdainių miesto aktus būtina antspauduoti abiem antspaudais – Senųjų Kėdainių ir Naujųjų Kėdainių (arba Jonušavos).

## Istorija

Jonušavos herbą 1648 m. patvirtino ATR valdovas Vladislovas Vaza. Valdovo duotoje privilegijoje skelbiama:

Herbą Jonušava naudojo iki XVIII a. pabaigos. 1935 m. herbą perpiešė Marijanas Gumovskis, Jonušavą įvardijęs *Kiejdany Nowe*.

## Šaltiniai
Ignatijus Milinis

**Ignatijus Milinis** (; 1899 m. vasario 2 d. Spaskojė kaime, Tomsko gubernija, Rusijos imperija  – 1974 m. sausio 9 d.) – TSRS laikais kūręs lietuvių kilmės Rusijos konstruktyvizmo architektas.

## Biografija
Gimė Sibire, iš lietuviškų gubernijų atitremtų 1863 m. sukilėlių kaime. 1927 m. baigė Kijevo architektūros institutą ir toliau mokėsi *Aukštajame dailės technikos institute* () Maskvoje. Būdamas pastarosios aukštosios mokyklos studentu paruošė *[[Ukrainos TSR|Ukrainos TSR]] Vyriausybės namų [[Charkovas|Charkove]]* (kartu su iš Vilniaus kilusiu Samuilu Kravecu (), 1927 m.) ir *Tarybų rūmų* Charkove (1928 m.) projektus. 1929 m. įgijo *Aukštojo dailės technikos instituto* baigimo diplomą.

Buvo žinomo to meto šalies konstruktyvizmo lyderio Moisiejaus Ginzburgo () pasekėju, priklausė jo vadovaujamai *socialistinio apgyvendinimo* sekcijai. M. Ginzburgui vadovaujant ir prisidėjus inžinieriui statybininkui Sergėjui Prochorovui (), 1928–1932 m. jis projektavo ir vykdė architektūrinę priežiūrą statant TSRS Finansų liaudies komisariato tarnautojams skirtą gyvenamąjį namą, žinomą *Narkomfino namo* () vardu. Pastato spalviniam dizainui ji sugebėjo užkariauti vokiečių spalvų specialistą Hinnerk Scheper iš Bauhaus Dessau.  

Pastatas išliko iki mūsų dienų, Tarptautinė paminklų apsaugos organizacija ICOMOS siūlo jį įtraukti į Pasaulio paveldo sąrašą.

Pirmuoju stambiu įgyvendintu darbu tapo 1929–1933 m. I. Milinio paruoštas *Metalurgijos gamyklos „Serp i Molot“ klubo* Maskvoje projektas.

Priklausė konstruktyvizmo ir funkcionalizmo architektus jungusiam *Šiuolaikinių architektų susivienijimui* (), 1928 m. dalyvavo pirmajame jo suvažiavime. 1929–1933 m. kartu su kolegomis suprojektavo ir dalyvavo statant *Namus–komuną* Maskvos Gogolio bulvare. Kiti stambesni Ignatijaus Milinio projektai šalies sostinėje: *ZIL gamyklos darbuotojų namai* Velozavodskaja gatvėje (1936–1937 m.), *Naujųjų Kuzminkų mikrorajono* užstatymas (1959–1964 m.).

Palaidotas Maskvos Vagankovo kapinėse, šalia sūnaus Genadijaus.

## Kiti, tekste nepaminėti projektai
* Statybininkų klubas Kijeve (1926 m.);
* Revoliucijos muziejus Kijeve (1927 m.);
* Tipinis geležinkeliečių klubas, skirtas 1500 žm. (1927 m., konkursinis);
* Kazachijos TSR Vyriausybės namai Alma Atoje (1927–1928, su M.Ginzburgu);
* Universalinė parduotuvė Maskvos Baumano rajone (1928 m., konkursinis);
* Pramonės namai Sverdlovske (1928 m.; su bendraautoriais);
* Turksibo valdybos pastatas (1929 m., su M. Ginzburgu);
* Darbo saugos institutas Maskvoje (1929 m., konkursinis).

## Atminimo įamžinimas
* 2019 m. Maskvos A.V. Ščiusevo architektūros muziejuje surengta paroda apie architekto kūrybą 
* Išleista knyga: Чепкунова И.В.; Аметова М.Р. *Архитектор Игнатий Милинис. От конструктивизма к модернизму* – Москва: Кучково поле, 2019 ISBN: 978-5-9950-0978-8

## Išnašos

## Šaltiniai
* Герои АвангардСтроя. Архитектор Игнатий Милинис // Государственный музей архитектуры имени А. В. Щусева 
* Хан-Магомедов С.О. *Архитектура советского авангарда* – Москва: Стройиздат, 2001 Книга 2–я. Стр. 457, 459, 483, 507, 533, 628, 664.
Romanizacija (kultūra)

**Romanizacija** ( 'romėniškas, romaniškas, romanizuotas') – romanų kalbų, kultūros, įtakos plitimas arba platinimas. Romanizacija plačiai vyko antikos laikais, kuomet liaudies lotynų kalba ir romėnų kultūra plito tarp daugybės neitalikų kilmės tautų, gyvenusių Senovės Romos imperijos provincijose ir kituose jai pavaldžiuose regionuose. Stipriausiai romanizavosi pačiai Italijai ir Lacijui pagal klimatą ir geografiją artimos sritys. Viduržemio jūros baseine – tai Italija, Pirėnų pusiasalis, Galija (ypač pietinė), Retija, Sicilija, Sardinija, Korsika, Balearų salos, Dakija. Šiuose regionuose iki šių dienų gyvena romanai (italai, ispanai, prancūzai ir kt.) ir yra išlikusios romanų kalbos (italų, ispanų, prancūzų ir kt.).

Lotynų Amerikos šalis dėl jose įsivyravusių ispanų ir portugalų kalbų iš dalies būtų galima vadinti romanizuotais kraštais, tačiau juose ispanų ir portugalų kalbos ėmė plisti tik nuo XVI a. pabaigos dėl Ispanijos ir Portugalijos kolonializmo, o ne dėl romaniškų kalbų vystymosi iš liaudies lotynų kalbos, kaip tai įvyko Europoje.

## Istorija
Romanizacija labai sparčiai vyko Viduržemio jūros baseine (Italijoje, Pirėnų pusiasalyje, Provanse–Oksitanijoje). Šiauresniuose ir pakraščių regionuose romanizacijai sąlygos buvo sunkesnės, nes šios sritys buvo tolimesnės, mažai atkakdavo kolonistų iš Italijos, trukdė karai su gretimomis ir (arba) vietinėmis tautomis (keltais, germanais, ilyrais). Pavyzdžiui, daugybėje vietovių liaudies lotynų kalba ir kultūra buvo išstumtos dėl kitų tautų spaudimo (Panonijoje, Ilyrijoje, Reino Vokietijoje, Magribo šalyse). Tad antikinėje Britanijoje liaudies lotynų kalbai ir kultūrai nepavyko įsitvirtinti dėl germanų antpuolių, nors Britanijos pietuose ir pietryčiuose, kur gyventojai jau buvo susipažinę su romėnų prekėmis ir gyvensena, romanizacija buvo žymesnė, tačiau taip ir nepaveikė platesnių gyventojų sluoksnių. Čia buvo gana daug miesto tipo gyvenviečių, iškilo romėnų vilų. Kituose regionuose, ypač šiaurėje ir rytuose, buvo išlaikomi keltų papročiai ir tradicinė visuomeninė struktūra. III a. Britanija išgyveno sąlyginės gerovės laikotarpį, o IV a. dažnai vadinamas „Romos Britanijos aukso amžiumi“. Vis dėlto netrukus prasidėjo nauji antpuoliai – užplūdo germanai anglai ir saksai. Romėniška kultūra pietuose išnyko, o rytuose ir šiaurėje atgimė keltiškos
tradicijos, nors klasikinė lotynų kalba ir toliau buvo vartojama nedideliame teologų ir metraštininkų būryje.

## Išnašos
Fortunatianas Akvilėjietis

**Fortunatianas** (, , gyveno IV a.) – Akvilėjos vyskupas, krikščionių rašytojas.

Afrikoje gimęs Fortunatianas gyveno valdant imperatoriui Konstancijui II. Fortunatianas sudarė trumpus Evangelijų paaiškinimus (komentarus), sudalytus į skyrius ir parašytus vietine šnekamąja kalba. Alegorinei Biblijos pusei skirti jo kūrinių fragmentai buvo atrasti tik XX a. – XXI a. pradžioje.

Jeronimas Stridonietis 97–ajame (skirtame Fortunatianui) savo „Garsių vyrų knygos“ skyriuje apie Fortunatianą kalba kaip apie žmogų, kuris yra visuotinis Nikėjos tikėjimo išpažinimo šalininkų priešiškumo taikinys. Priešiškumo priežastys buvo šios: 355 m. imperatorius Konstancijus II sukvietė Milano susirinkimą, susirinkimui vadovavo arijonai, jie nugalėjo ir pasmerkė Afanasijų Didįjį, Nikėjos tikėjimo nuostatų vadovą; pas popiežių Liberijų buvo nusiųstas imperatoriaus pasiuntinys reikalaujant pasirašyti Susirinkimo sprendimus, tačiau popiežius Afanasijui reikalavo įstatymų numatyto teismo, į tai imperatorius pagrasino popiežių ištremti ir davė tris dienas pagalvoti; popiežius atsisakė ir buvo ištremtas Trakijon, į Verijos miestą; Liberijui esant tremtyje Fortunatianas primygtinai jį įtikinėjo prisidėti prie erezijos, prie arijonizmo.

## Išnašos
Laumių šv. vyskupo Stanislovo koplyčia

**Laumių šv. vyskupo Stanislovo koplyčia** – koplyčia, stovinti Skuodo rajone, Barstyčių seniūnijoje, Laumių kaime, 2,5 km į šiaurę nuo Barstyčių, iš miestelio pakeliui link Barstyčių akmens, 1,3 km į šiaurės rytus nuo kelio . Ji stovi ant mišku apaugusios kalvelės, senosiose neveikiančiose kapinėse („kapeliuose“). Pastatyta 1806 m. Vieta į Kultūros vertybių registrą neįrašyta. Koplyčia prastos būklės, mažai naudojama. 

Šv. vyskupo Stanislovo koplyčia priklauso Barstyčių šv. apaštalų Simono ir Judo Tado parapijai. Pavadinta kankinio vyskupo Šv. Stanislovo vardu, 2011 m. gavusi Apaštalinės penitenciarijos dekretą teikti parapijiečiams visuotinius atlaidus.

## Galerija

Laumių koplyčia, koplytėlė.jpg|Šalia stovi koplytėlės ir kryžiai
Laumių koplyčia, vidus.JPG|Koplyčios interjeras
Laumės, koplyčios altorius.JPG|Altorius su šv. Stanislovo paveikslu
Laumės, koplyčia, balkonas.jpg|Vaizdas į balkoną
Laumių koplyčia, dekretas.JPG|Kabo Vatikano dekretas


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Laumių koplyčia  *mapio.net*
Gudlfosas

**Gùdlfosas**  () – krioklys Kvitos upės kanjone pietvakarių Islandijoje. Tai viena iš dažniausiai turistų lankomų Islandijos vietų. Per sekundę prateka 110 m³ vandens, nors potvynių metu gali siekti net 2000 m³. Krioklio aukštis siekia 32 metrus.

## Istorija

Krioklys susiformavo vandeniui tekant bazaltinės lavos sluoksniais. Turizmas prasidėjo apie 1875 m. Pasakojama, kad XIX–XX a. jauna islandė *Sigriður* pasipriešino krioklio pavertimui vandens jėgaine. Nuo 1979 m. krioklys yra gamtos rezervatas.

## Etimologija

Krioklio pavadinimas kilęs nuo islandų kalbos *gull* – „auksas“ + *foss* – „krioklys“. Pavadinimas parinktas dėl to, kad krioklio vandenyse neretai yra įžvelgiamas auksinis atspalvis.

## Šaltiniai
Džemona del Friulis

**Džemona del Friulis** (, , , ) – miestelis ir komuna Udinės provincijoje, Friulio–Venecijos Džulijos regione, Italijoje. Džemona del Friulis išsidėstęs maždaug už 90 km į šiaurės vakarus nuo Triesto ir maždaug už 25 km į šiaurės vakarus nuo Udinės.

Džemona del Friulio komuną sudaro šios frakcijos (komunos dalys, daugiausia kaimai ir maži kaimeliai): Kampanjola, Manialija, Senamiestis, Stalisas, Ospedaletas, Godas, Tavjelė ir Taboga.

Žmonių gyvenimo pėdsakų Džemona del Friulyje randama nuo priešistorinių laikų. Miestelis yra strateginėje kelio iš Italijos į Austriją vietoje, čia gyvenus keltus rodo 500 m. pr. m. e. radiniai. Rašytiniuose šaltiniuose Džemona del Friulis minimas 611 m., tais metais Paulius Diakonas jį įvardija kaip „neprieinamą tvirtovę“. Nuo 776 m. Džemona del Friulis tapo svarbia Akvilėjos patriarchato dalimi.

Pagrindinė Džemona del Friulio įžymybė – XIV a. pastatyta viduramžių katedra, turinti masyvią atskirai stūksančią to paties laikotarpio varpinę.

Komunoje gyvena 10 709 žmonės (2021 m. vasario 28 d. duomenys). Globėjas – šv. Antanas Paduvietis, jo diena švenčiama birželio 13 d.

## Galerija

Vaizdas:Gemona chiesa della Beata Vergine delle Grazie 13102007 33.jpg|Gremėzdas prie Švč. Malonės Mergelės bažnyčios, atsiradęs po 1976 m. žemės drebėjimo
Vaizdas:Chiesa di Ognissanti - Ospedaletto (UD) (rid).JPG|Visų Šventųjų bažnyčia Ospedalete
Vaizdas:Chiesa di Ognissanti - Ospedaletto (UD) - Lacerto di affresco.JPG|Kristus priešais Kajafą, freska Visų Šventųjų bažnyčioje Ospedalete


## Išnašos
Laumių miško keturkamienė eglė

**Laumių miško keturkamienė eglė** – išskirtinė eglė, auganti Skuodo rajone, Barstyčių seniūnijoje, Laumių miške, 1 km į pietvakarius nuo kelio . Pasiekiama pasukant į šoninį kelią pagal rodyklę „Mažosios laumikės“, toliau – pro Laumių tvenkinius. 

Eglė patenka į Kretingos miškų urėdijos Skuodo girininkijos (67 kv., 39 skl.) teritoriją, priklauso Laumių botaniniam-zoologiniam draustiniui. Paminklinė eglė aptverta apsaugine tvorele, šalia pastatytas informacinis ženklas. Medis yra botaninis gamtos paveldo objektas, paskelbtas valstybės saugomu 2016 m. 

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastoji eglė (*Picea abies* (L.) H.Karst.)
* Kamieno apimtis 1,3 metro aukštyje – 3,10 m
* Kamienų skaičius – 4, šakojasi 1 m aukštyje 
* Medžio aukštis – 30,0 m
* Laja – 14,5 x 12,6 m
* Amžius – nenurodoma

## Šaltiniai
Kvadrantidai

**Kvadrantidai** – meteorų srautas, kasmet matomas gruodžio 28 d. – sausio 12 d.

Pirmąkart šis meteorų srautas užfiksuotas 1825 m. Kvadrantidų šaltinis yra 2003 m. kovo 6 d. aptiktas asteroidas 2003 EH1, apie Saulę apskriejantis per 5,52 m. Kaip teigiama, šis dangaus kūnas gali būti ir kometos liekana ar „uolėta kometa“.

Palankiausios sąlygos stebėti kvadrantidus yra Šiaurės pusrutulyje (naktį ir priešaušriu). Piką kvadrantidai pasiekia sausio pradžioje, tačiau pikas tetrunka kelias valandas. Esant idealioms sąlygoms, piko metu danguje sužimba nuo 60 iki 200 meteorų.

Taip pavadinti dėl to, kad šio meteorų srauto radiantas yra buvusiame *[[Quadrans Muralis]]* žvaigždyne, 1795 m. įvestame prancūzų astronomo Jerome Lalande (dabar toje dangaus vietoje išskiriamas Jaučiaganio žvaigždynas).

## Išnašos
Pier Paolo Pasolini

**Pjeras Pãolas Pazolinis** (, 1922 m. kovo 5 d. Bolonija, Italijos karalystė – 1975 m. lapkričio 2 d. Ostija, Italija) – italų poetas, scenaristas, aktorius, kino režisierius, rašytojas, žurnalistas ir dramaturgas. Kultūriškai įvairiapusis,  pasireiškė skirtingose srityse, taip pat įnešė savo indėlį kaip menininkas, romanų rašytojas, kalbininkas, vertėjas ir eseistas.

Nuo Antrojo pasaulinio karo pabaigos iki XX a. 8–ojo dešimtmečio vidurio atidžiai sekė italų gyvenimo pokyčius. Kartais buvo prieštaringa figūra, dėl savo radikalių samprotavimų dažnai sukeldavo karštus ginčus ir diskusijas, buvo itin kritiškas buržuazijai ir besusidarančios vartotojiškosios visuomenės įpročiams, taip pat priešiškai žvelgė į 1968 m. pasaulinius protestus dėl karo Vietname, žmogaus teisių, rasizmo, ekologijos ir feminizmo. Kaip viešojo asmens, jo homoseksualumas buvo visuomenės dėmesio centre.

Pjeras Paolas Pazolinis yra kino klasika tapusių pasaulinio garso filmų „Kabirijos naktys“ („Le notti di Cabiria“, 1957), „Saldus gyvenimas“ („La dolce vita“, 1960) vienas iš scenarijaus autorių, filmo „Evangelija pagal Matą“ („Il vangelo secondo Matteo“, 1964) režisierius ir scenarijaus autorius. Jo filmas „Kenterberio pasakos“ („I racconti di Canterbury“, 1972) Tarptautiniame Berlyno filmų festivalyje 1972 m. laimėjo aukščiausiąjį, Auksinio lokio, apdovanojimą.

Pjeras Paolas Pazolinis buvo nužudytas 1975 m. lapkričio 2 d. Ostijoje prie Romos. Jo kūnas rastas kraujo klane, sudaužytas, sumaitotas, per jį keletą kartų pervažiuota automobiliu. Buvo nuteistas 17–metis Džuzepė Pelozis, tačiau 2005 m. jis atsisakė savo prisipažinimo nužudžius. Žurnalo „Oggi“ duomenimis, be Dž. Pelozio, žudė dar trys asmenys, vieno iš jų tapatybė nežinoma.

## Išnašos

## Filmografija
* P. P. Pazolinio filmografija

## Bibliografija
* P. P. Pazolinio bibliografija