Rožių karai

**Rožių karai** – pilietinių karų serija dėl Anglijos sosto 1455–1487 m. tarp Jorkų ir Lankasterių šeimų. Abi šeimos buvo Plantagenetų dinastijos šakos, kilusios iš karaliaus Edvardo III.

Karuose daugiausia dalyvavo žemvaldžių aristokratai ir jų vasalai. Parama kuriai nors pusei priklausė nuo dinastinių faktorių, tokių kaip vedybos tarp aristokratų, titulai ir valdos. Kartais sunku sekti galios ir lojalumo poslinkius, kai kilmingieji įgydavo ar prarasdavo titulus dėl santuokos ar turto konfiskavimo. Pvz.: Lankasterių patriarcho Džono Gauntiečio pirmas titulas buvo Ričmondo grafas (tokį titulą vėliau turėjo Henrikas VII), o Jorkų patriarcho Edmundo Langliečio titulas buvo Kembridžo grafas.

Pavadinimas „Rožių karai“ atsirado ne tuo metu, bet kilo nuo abiejų šeimų herbų: raudonos Lankasterių rožės ir baltos Jorkų rožės. Terminas paplito XIX a. po Valterio Skoto romano *Ana iš Gejerštaino* išleidimo. Skotas rėmėsi Šekspyro *Henriko IV* I dalimi, kurioje pasakojama, kaip dvi nesutariančios pusės pasirinko skirtingų spalvų rožes Šventyklos bažnyčioje.

Nors Rožių karų metu rožės kartais buvo naudojamos kaip simboliai, dauguma dalyvių turėjo tiesioginių savo feodalinių lordų ir gynėjų ženklus. Neoficiali sistema, pagal kurią, feodalas gindavo pasekėjus, jei jie dėvėdavo jo spalvas ir ženklus, buvo vienas iš karaliaus valdžios silpnėjimo, buvusio prieš karus ir iš dalies juos sukėlusio, požymių. Pavyzdžiui, Henriko VII pajėgos Bosvorte kovojo po raudono drakono vėliava, o Jorkų kariuomenė naudojo balto šerno simbolį. Tačiau rožių svarbą liudija tai, kad Henrikas VII karų pabaigoje nusprendė sujungti rožes į vieną raudonai baltą Tiudorų rožę.

## Priežastys
Karo priežastimis tapo anglų nepasitenkinimas pasibaigusiu šimtamečiu karu ir Henriko VI žmonos, karalienės Margaritos bei jos favoritų vykdyta politika. Karalius Henrikas VI buvo dvasiškai ligotas žmogus ir kartais sunkiai arba visai neatpažindavo net savo sūnų. Nepasitenkinimą pradėjo reikšti Jorko hercogas Ričardas, kuris norėjo tapti Anglijos regentu, vėliau ir Anglijos karaliumi. Pretenzija buvo susijusi su tuo, kad Henrikas VI buvo Džono Gonto, ketvirto Eduardo III sūnaus, proanūkis, o Ričardas – Laionelio, trečio Eduardo III sūnaus proanūkis (pagal moteriškąją liniją, pagal vyriškąją – Edmundo, penkto Eduardo III sūnaus, anūkas). Be to Henriko VI senelis Henrikas IV užgrobė sostą 1399 m. ir privertė Ričardą II jo atsisakyti. Dėl to visa Lankasterių dinastija, valdžiusi Angliją, buvo neteisėta.

## Karas
1455 m. prie Sent Olbanso įvyko pirmasis karo mūšis. Mūšį laimėjo jorkistai ir Anglijos parlamentas paskelbė Ričardą protektoriumi bei Hendriko VI įpėdiniu. Tačiau 1460 m. Ričardas žuvo mūšyje ties Veikfildu. Jo sūnus Eduardas 1461 m. tapo Anglijos karaliumi Eduardu IV. Tais pačiais metais Jorkas laimėjo mūšį ties Mortimer-Krosu ir Tauntenu. Po paskutinio mūšio Henrikas VI ir jo žmona Margarita pabėgo iš šalies, tačiau netrukus buvęs karalius buvo sučiuptas ir pasodintas Taueryje.

Aktyvūs karo veiksmai atsinaujino 1470 m. kai į lankasterių pusę perėjo grafas Vorikas ir hercogas Klarencas (jaunesnysis Eduardo IV brolis). Jie gražino Henriką VI į sostą, Eduardas IV su likusiais broliais pabėgo į Burgundiją, iš kurios sugrįžo jau 1471 m. Tuo metu Klarencas vėl prisijungė prie brolio ir jorkistai laimėjo mūšius prie Barneto ir Tjuksbrio. Lankasterių dinastija sužlugo po Henriko VI sūnaus mirties ir paties Henriko VI mirties Taueryje.

Eduardas taikiai valdė iki savo staigios mirties 1483 m. Po jo mirties Anglijos karaliumi trumpam tapo jo sūnus Eduardas V. Tačiau karaliaus taryba paskelbė jį benkartu ir jo brolis Ričardas Glosteris buvo karūnuotas kaip Ričardas III. 1485 m. lankasterių pajėgos, daugiausia prancūzai, vadovaujamos Henriko Tiudoro išsilaipino Velse. Įvykusiame mūšyje prie Bosvorto buvo nukautas Ričardas III ir Anglijos karūna atiteko Henrikui Tiudorui. Jis pradėjo valdyti kaip Henrikas VII. 1487 m. grafas Linkolnas dar bandė gražinti karūną jorkistams, tačiau jis žuvo mūšyje prie Stoko.