open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Asai

**Asai** (Æsir, vienaskaita Áss, mot.g. Ásynja, mot.g. daugiskaita Ásynjur, anglosaksų Ós iš protogermanų Ansuz) – pagrindiniai skandinavų mitologijos panteono dievai. Tarp jų yra tokie svarbūs dievai kaip Odinas, Frigė, Toras, Baldras, Tiras (Tiūras). Vyriausiu jų laikytas Odinas.

Jie yra priešpriešinami su vanais (vanirais), milžinais jotunais, nykštukais dvergais, elfais ir kitomis žemesniosiomis moteriškomis dievybėmis – dysėmis, nornomis ir valkirijomis. Asų ir vanų sąveika sudaro svarbią skandinavų mitologijos dalį. Skirtingai nuo kitų kultūrų, turėjusių „senesnes“ ir „naujesnes“ dievų kartas, pvz., senovės graikų titanai ir Olimpo dievai, skandinavų mitologijoje asai ir vanai vaizduojami kaip veikiantys tuo pačiu metu. Šie dievų klanai kariauja tarpusavyje, sudaro sutartis, keičiasi įkaitais (asams priskiriami dievas Njordas su savo vaikais Freiru ir Frėja, kurie prisijungė prie asų kaip įkaitai po asų ir vanų karo). Pagal kitą versiją vanai buvo senesni už asų grupės dievus, vėliau tapusius pagrindiniais dievais. Vanai siejami daugiausia su žemės įdirbimu ir vaisingumu, o asai – su galia ir oru.

Asai išlikdavo amžinai jauni, nes valgė Idunos obuolius, tačiau galėjo būti nužudyti – pagal pranašystę beveik visi jie turėję žūti Ragnaroko mūšyje.

## Pagrindiniai asai
* Baldras – jaunystės, nekaltumo ir grožio dievas.
* Bragis – iškalbos, meno ir poezijos dievas.
* Forsetis – teisingumo, taikos ir santarvės dievas.
* Frėja (vanė įkaitė) – vaisingumo, sekso, meilės ir grožio deivė.
* Freiras (vanas įkaitas) – derlingumo dievas.
* Frigė – santuokos ir motinystės deivė, Odino žmona.
* Heimdalas – dievų sargas.
* Hiodas – aklas tamsos ir žiemos dievas.
* Henis – neryžtingumo dievas.
* Iduna – jaunystės, derlingumo, mirties ir nemirtingumo deivė.
* Lokis (Loduras) – klastingas dievas.
* Nana – liūdesio deivė, Baldro žmona.
* Njordas (vanas įkaitas) – jūreivystės dievas.
* Odinas – karo ir išminties, vyriausias dievas.
* Sivė (Sifė) – auksakasė Toro žmona.
* Toras (Donaras) – griaustinio, audros, mūšio, derlingumo dievas.
* Tiras (Tiūras) – vienarankis mūšio ir drąsos dievas.
* Ulras – dievas medžiotojas, lankininkas ir seklys.
* Valis – dievas keršytojas.
* Vė – Odino brolis, davęs žmonėms kalbą.
* Vydaras – tylos, slaptumo, keršto dievas.
* Vilis – Odino brolis, davęs žmonėms jausmą ir mintį.
Asas

**Asas** ( 'tūzas; pirmasis savo srityje') – oro mūšių meistras, paprastai numušęs 5 ar daugiau priešo lėktuvų. Skirtingų šalių kariuomenėse ribos, nuo kada pilotas būdavo pripažįstamas asu, buvo skirtingos.

## Termino ''asas'' istorija
Pirmasis karo lakūnas, pavadintas asu, buvo Pirmojo pasaulinio karo prancūzų lakūnas *Adolphe Pegoud*, kuris pirmas numušė 5 vokiečių lėktuvus. Prancūzų laikraščiai jį vadino *l’as* 'asas', šį terminą Prancūzijos spauda prieš Pirmąjį pasaulinį karą naudojo aprašinėdama garsius futbolininkus, dviratininkus ir kitas to meto sporto žvaigždes.
Aso titulas nuo pat pradžių nebuvo grynai aviacinis, juo vadino ir nelakūnus, pvz., povandeninių laivų kapitonus už nuskandintus laivus, tankistus, pamušusius tam tikrą kiekį priešo tankų.

Pirmojo pasaulinio karo metais asais tapdavo lakūnai numušę 5 priešo lėktuvus. Vėliau, Antrojo pasaulinio karo metais asais ėmė vadinti numušusius 10 lėktuvų ir daugiau, nes 5 numušdavo gana daug pilotų.

## Žinomiausi Antrojo pasaulinio karo asai
* Vokietija: Erichas Hartmanas (*Erich Hartmann*) – 352 pergalės
* Suomija: Ilmaris Jutilainenas (*Ilmari Juutilainen*) (94)
* Japonija: *Tetsuzo Iwamoto* (94)
* TSRS: Ivanas Kožedubas – 62 pergalės
* Pietų Afrika: *Marmaduke 'Pat' Pattle* (51)
* Rumunija: *Alexandru Şerbănescu* (47)
* Kroatija: *Mato Dukovac* (44) (kariavo už Vokietiją)
* Didžioji Britanija: *James Edgar „Johnnie“ Johnson* (38)
* JAV: *Richard I. Bong* (40)
* Prancūzija: *Pierre Clostermann* (33)
* Airija: *Brendan Eamon Fergus „Paddy“ Finucane* (32)
* Slovakija: *Ján Režňák* (32) (už Vokietiją)
* Kanada: *George F. Beurling* (31,5)
* Vengrija: *Dezso Szengyorgyi* (30,5)
* Australija: *Clive „Killer“ Caldwell* (27,5)
* Naujoji Zelandija: *Colin Falkland Gray* (27,5)
* Italija: *Adriano Visconti* (26)
* Lenkija: *Stanisław Skalski* (18)
* Čekoslovakija: *Karel Kuttelwascher* (18) (už D. Britaniją)
* TSRS moterys: Lidija Litviak – 12 pergalių, Katia Budanova – 11 pergalių.
* Kinija: *Le Yi-Chin* (*Le Yiqin*) (6)

## Nuorodos
* Kas vadinamas asu?
Keleivis (laikraštis)

**„Keleivis“** – JAV lietuvių laikraštis, 1905–1979 m. leistas Bostone.

Įkurtas 1905 m. Pietų Bostone. Steigėjas Antanas Žvingilas, iki 1906 m. redagavo Mykolas Paltanavičius, tuo metu laikraštis buvo tautiškai katalikiškas, menko turinio, turėjo tik apie 1000 skaitytojų. 1908 m. jį atpirko ir perėmė socialdemokratas Stasius Michelsonas-Michalkevičius, redagavęs laikraštį nuo 1906, ir laikraščio „Darbininkų viltis“ spaustuvininkas Jurgis Gegužis. 1908 m. jį redagavo Pijus Bukšnaitis.

„Keleivis“ tapo pagrindiniu Amerikoje socialistinės minties leidiniu. Iki 23 000 egz. padidėjo jo tiražas, iš jų 5000 buvo siunčiami į Lietuvą. Nuo 1912 m. pradėtas leisti kasmetinis „Keleivio kalendorius“. Laikraščio apimtis išaugo iki 8 psl. 1917 m. už 45 000 dolerių buvo pasistatyta nauja spaustuvė, kurioje buvo spausdinamas latvių „*Strādnieks*“, lenkų „*Kurjer Codzienny*“, „*Przegląd Tygodniowy*“, anglų „*Weekly Record*“ ir kiti laikraščiai.

1943 m. mirus J. Gegužiui, laikraštį leido Stasius ir Margarita Michelsonai, kurie 1945 m. liepos 1 d. viską padovanojo Amerikos lietuvių socialistų sąjungai. Nuo 1945 m. liepos redagavo Jonas Januškis, nuo 1953 m. liepos 1 d. J. Sonda. Jaunimui tolstant nuo politikos ir netekus skaitytojų, jam į pagalbą atėjo Mykolas Drunga, tačiau jo reforma nepadėjo, liko tik 1500 prenumeratorių. Buvo sudaryta likvidacinė komisija, į kurią įėjo St. Griežė–Jurgelionis, P. Navazelskis ir J. Sonda. Paskutinis numeris išėjo 1979 m. gegužės 15 d. tik 6 psl. Archyvai buvo atiduoti Lietuvių archyvui Čikagoje, „Alkai“ Putname ir Kento universitetui. Likusios lėšos perduotos Amerikos lietuvių socialistų sąjungai.

## Nuorodos
* Suskaitmeninti „Keleivis“ laikraščio numeriai (1905-1979)
* „Keleivis“ skenuoti puslapiai pas epaveldas.lt
Pijus Bukšnaitis

**Pijus Bukšnaitis** (1881 m. spalio 9 d. Laukiniškėje, Jankų valsčius, Šakių apskritis – 1967 m. liepos 28 d. Niujorke, JAV) – vargonininkas, chorvedys, visuomenės ir kultūros veikėjas, spaudos darbuotojas.

## Biografija

Iš pradžių muzikos mokėsi pas Griškabūdžio vargonininką B. Bendoraitį, lankė Veiverių mokytojų seminariją, vėliau gyvendamas Rusijoje, tęsė mokslą Žitomiro mokytojų seminarijoje (Ukraina), nuo 1902 m. lankė kunigo Gruberskio muzikos kursus Plocke (Baltarusija).

1899–1904 m. vargonininkavo Aleksandrijoje (Voluinės gubernija), nuo 1904 m. Lietuvoje, Skriaudžių parapijoje, vaikus mokė dainuoti, organizavo jaunimo chorus. Už dalyvavimą revoliucinėje veikloje 1905 m. iš vargonininko pareigų atleistas ir ištremtas iš Lietuvos.

Pabėgo į JAV ir apsigyveno Brukline. Gavo darbo banke, įsitraukė į visuomeninę veiklą, taip pat vadovavo chorams, rengė koncertus ir statė operetes. 1915 m. su K. Strumskiu iš anksčiau gyvavusių chorų suorganizavo operetės chorą, kuris dainavo net 34-iuose operečių spektakliuose, daug gastroliavo po lietuvių kolonijas. P. Bukšnaitis ir dainuodavo operečių spektakliuose. 

Daug nuveikė kaip žurnalistas, vertėjas, sukūrė operečių libretų. JAV 1906–1909 m. bendradarbiavo leidiniuose „Kova“, „Vienybė Lietuvninkų“, „Tėvynė“, „Lietuva“, redagavo laikraštį „Keleivis“. 1912–1918 m. – satyros ir humoro žurnalo „Tarka“, 1934–1937 m. savaitraščio „Vienybė“ redakcijos narys. 

Nuo 1909 m. Lietuvių socialistų sąjungos sekretorius, 1918–1920 m. Amerikos Lietuvių centrinio komiteto sekretorius, dirbo Lietuvių skautų sąjungoje.

Kūrė ir vertė eilėraščius, dainas, parašė libretus M. Petrausko operetėms „Velnias išradėjas“ ir „Šventoji naktis“ (1915 m.). Parašė komedijas „Mulkiai ir mulkinyčios“, „Literatas“, „Kajetonas“ ir kt. Išvertė į lietuvių kalbą keletą operečių ir operų libretų. Sukūrė solo dainų: „Razbaininkų daina“, „Vedu lankon bėrą žirgą" ir kt.

## Bibliografija
* *Revoliucinės giesmės*: revoliucinių dainų rinkinys, 1908

## Šaltiniai
Vė

Skandinavų mitologijoje **Vė** – dievas, priklausantis asų grupei, Bestlos ir Boro sūnus. Jo broliai – Vilis ir Odinas. Žinomas tuo, kad davė žmonijai kalbėjimo ir išorinių pojūčių galias.

Lokasenoje aprašoma, kad Vė turėjo romaną su Odino žmona Frige. Voluspoje minima, kad Henis ir Loduras padėjo Odinui sukurti pirmą vyrą vardu Askas ir pirmą moterį vardu Embla, tačiau Gilfagininge vietoje Henio ir Loduro minimi Vilis ir Vė. Yra prielaida, kad Loduras yra kitas dievo Vė vardas.
Jonas Trečiokas

**Jonas Trečiokas** (1892 m. birželio 14 d. Svėdasuose, Rokiškio raj. – 1938 m. birželio 14 d. Šiauliuose) – mokytojas, vertėjas, vadovėlių autorius, politinis veikėjas, LSDP Šiaulių organizacijos narys.

Mokėsi Petrapilio pedagoginiuose kursuose, iki 1915 m. dirbo pradžios mokyklos mokytoju. 1918–1919 m. – partizanas, kovojo prieš vokiečių, rusų, bermontininkų gaujas.

Nuo 1919 m. – mokyklų inspektorius, 1920–1921 m. – Šiaulių gimnazijos istorijos, 1919–1929 m. – lietuvių kalbos ir literatūros mokytojas. 1920 m. – „Kultūros“ bendrovės valdybos narys.

Lietuvos mokytojų sąjungos steigėjas. Išvertė Šarlio Pero pasakas.
Motociklas

**Motociklas** – dviratė motorinė transporto priemonė, varoma vidaus degimo variklio, kurio cilindrų darbinis tūris yra 50–1500 cm³. Kai kada motociklai būna ir triračiai arba keturračiai. Ši transporto priemonė sveria mažiau nei 400 kg.

Pirmąjį motociklą 1885 m. sukonstravo vokiečių inžinierius Gottlieb Wilhelm Daimler. Pripučiamos guminės padangos motociklams pritaikytos po dešimties metų – 1895 m. 

Motociklai klasifikuojami įvairiai. Remiantis variklio cilindrų darbiniu tūriu, išskiriami lengvieji (50–125 cm³), vidutiniai (125–500 cm³) bei sunkieji (500–1500 cm³). Pagal paskirtį ir konstrukcijos ypatybes išskiriami miesto, sportiniai, turistiniai, lenktyniniai, keturračiai, specialieji, sniego, vandens motociklai.

## Išnašos
Antanas Ulpis

**Antanas Ulpis** (1904 m. vasario 27 d. Rygoje – 1981 m. rugpjūčio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos bibliografas, kultūros darbuotojas.

## Biografija
1923–1940 m. „Kultūros“ bendrovės Šiauliuose buhalteris, Liaudies namų direktorius, Dramos teatro statybos vadovas. 1929 m. įsteigė teniso klubą su dviem aikštelėmis Šiauliuose. 1937–1938 m. Kultūros švietimo draugijos valdybos narys. Dalyvavo Lietuvos Raudonosios pagalbos organizacijos veikloje.

1940–1941 m. Šiaulių miesto vykdomojo komiteto pirmininkas. 1941 m. Šiaulių dramos teatro direktorius. Karo metais pasitraukė į Rusiją. 1942–1944 m. 16-osios lietuviškos divizijos kovotojas.

Nuo 1946 iki 1980 m. buvo LTSR knygų rūmų direktorius, po karo daug dėmesio skyrė senovinių knygų rinkimui iš nykstančių dvarų, kitų bibliotekų ir visas jas vežė į Vilniuje vadovaujamos įstaigos žinion perduotos Vilniaus Šv. Jurgio bažnyčios patalpas, kur buvo įrengta saugykla. 1959 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas.

Parengė pokario laikotarpio „Lietuvos TSR knygų katalogą“ (1953 m., rusų k.). Su kitais sudarė bibliografines rodykles „V. Lenino raštai lietuvių kalba, 1914–1969“ (1970 m.), „Lietuvos komunistų partijos spauda, 1917–1940“ (1981–1985 m., 2 d.).

## Įvertinimas
* 1971 m. LSSR valstybinė premija

## Šaltiniai
Striepsnė

**Striepsnė** (*Melica*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų gentis, kurioje viena Lietuvoje natūraliai auganti rūšis – nusvirusioji striepsnė (*Melica nutans*).

Lietuvoje dar kaip dekoratyvinis augalas soduose, sodybų gėlynuose, kapinėse auginama didžioji striepsnė (*Melica transsilvanica*).
Melsvoji melvenė

**Melsvoji melvenė** (*Molinia caerulea*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų rūšis.

Augalas apie 10-90 cm aukščio, turintis tankų kerą. Lapai ilgi, plokšti, šiurkštūs, smailėjantys ir žali, o viršutinė pusė kartais su plaukeliais. Žiedai sukrauti šluotelėje. Žydi liepos – rugsėjo mėn. Auga drėgnose pievose, miškuose. Jauni augalai maistingi, tačiau suaugę tampa kieti ir pašarinės vertės netenka. Augalo stiebe ir žieduose rasta nuodingų medžiagų (HCN). 

## Šaltiniai
Briedgaurė

**Natschia* Bubani 
**Natschia stricta* (L.) Bubani
**Nardus glabriculmis* Sakalo
**Nardus stricta* var. *glabriculmis* (Sakalo) Tzvelev

**Briedgaurė** (*Nardus*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų gentis, kurioje vienintelė rūšis ir ta pati auganti visoje Lietuvos teritorijoje – **stačioji briedgaurė** (*Nardus stricta*). Priskiriama ***Nardeae*** tribai, esančiai *[[Pooideae]]* pošeimyje.

Daugiametis, 10-30 cm aukščio žolinis augalas, sudarantis labai tankius (kaip briedžio kailis), į vieną pusę nuaugusius kerus. Šakniastiebis trumpas, šliaužiantis. Šaknys storos, virviškos. Stiebas ilgesnis už lapus, tik apatinė dalis lapuota, viršutinė plika, šiurkšti. Lapai pilkšvai žali, vėliau pasidaro balzgani, šeriški, šiurkštūs, susitelkę kuokštais. Lapkočio pamatas sustorėjęs, lenktas, gelsvas. Lapai stačiu kampu atsilošę nuo makšties. Žiedynas - paprasta, laiba, vienašalė, reta, iki 10 cm ilgio varpa. Žiedyno ašis tribriaunė, ant jos iš vieno šono išaugusios vienažiedės, be varpažvynių, yliškos, melsvai arba violetiniai pilkšvo atspalvio varputės. Prieš žydėjimą jos būna prigludusios prie žiedyno ašies, o peržydėjusios atsilošusios. Apatinis žiedažvynis skiauterėtas, su akuotu, viršutinis be akuoto. Grūdas tribriaunis, apie 5 mm ilgio.

Žydėti pradeda gegužės mėn. Dažna visoje Lietuvoje.

## Paplitimas
Stačioji briedgaurė paplitusi Eurazijoje (nuo Islandijos iki Azorų ir Mongolijos), Šiaurės Afrikoje (Alžyras, Marokas) ir šiaurės rytinėje Šiaurės Amerikos dalyje (Grenlandija, rytų Kanada ir šiaurės rytų Jungtinės Valstijos).

## Literatūra
Pavasarį žydintys augalai, Živilė Lazdauskaitė, Vilnius, Mokslas, 1985, 130 psl.

## Šaltiniai
Sora

**Sora** (*Panicum*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų gentis. Paplitusi atogrąžų ir Šiaurės Amerikos vidutiniškai šilto klimato srityse.

Vienametis kultūrinis augalas. Stiebas šakotas nuo šaknų. Lapai su nuleistomis lapamakštėmis. Žiedų šluotelės išsikerojusios. Grūdai su plėvelėmis. Žydi liepos–rugsėjo mėn.

Sora kilusi iš Pietryčių Azijos. Tai viena seniausių kultūrų. Kinijoje ji buvo auginama daug šimtmečių prieš mūsų erą. Pietų ir Rytų Azijoje soros sukultūrintos maždaug prieš 7000 tūkst. metų pr. m. e. Buvo svarbiausias valgis iki tol, kol paplito ryžiai. Tuo metu maistui ji buvo vartojama Indijoje, Mažojoje Azijoje, Balkanuose, senovės Graikijoje ir Romoje. Vėliau ją išstūmė kitos grūdinės kultūros ir bulvės. Tačiau Pietinėje ir Rytinėje Azijoje ji ir dabar yra viena svarbiausių kultūrų.

Žinoma apie 450 rūšių, paplitusių daugiausiai tropikų rajonuose. Daug kur pasaulyje auginama tikroji sora (, , *Common Millet*). Lietuvoje ji buvo auginama VIII–XII a., o dabar tik kolekciniuose sklypuose, sodininkų mėgėjų daržuose. Lietuviškai dar vadinama **prosais**.


Panicum capillare NPS-1.jpg|Laiboji sora
Panicum miliaceum0.jpg|Tikroji sora
White Proso Millet.jpg|Tikrosios soros grūdai


## Šaltiniai
Jonas Fledžinskas

**Jonas Fledžinskas** (1885 m. rugpjūčio 12 d. Skaudvilėje – 1965 m. kovo 2 d. Skaudvilėje) – kooperatininkas, politinis veikėjas.  

## Biografija
Baigė triklasę Skaudvilės liaudies ir 1898 m. – Raseinių apskrities mokyklą, tačiau leisti į gimnaziją šeima neišgalėjo, todėl teko tarnauti. 1903 m. išvyko į Jenakijevą pas seserį ir pradėjo dirbti buhalteriu belgų metalo gamykloje. Ten įsijungė į socialdemokratų partijos veiklą, dalyvavo 1905–1906 m. įvykiuose Gorlovkoje, buvo suimtas, vėliau ištremtas namo. 1906 m. pradėjo dirbti grafo Vladimiro Zubovo dvaro Ginkūnuose administratoriumi.

1908–1912 m. studijavo Petrapilio aukštesniuose komercijos kursuose, 1912 m. įstojo į Berlyno prekybos akademiją. Prasidėjus karui, 1915 m. išvyko į Rusiją, ten vedė grafaitę Aleksandrą Zubovaitę. 1918 m. Maskvoje dirbo centrinės vartotojų sąjungos instruktoriumi.

Grįžęs į Lietuvą, 1919 m. įsteigė kooperacijos kursus, iki 1921 m. buvo jų vedėjas ir sąskaitybos dėstytojas. 1919 m. rugpjūčio 15 d. įsteigė Šiaulių srities vartotojų bendrovių sąjungą, jungusią 100 bendrovių. 1920 m. – „Kultūros“ bendrovės valdybos narys, vienas iš žemės ūkio kooperatyvų sąjungos „Gamintojas“ steigėjų.

1922 m. vyko į Angliją ištirti eksporto galimybių. 1924 m. Ginkūnuose įkūrė Lietuvos žalųjų augintojų bendriją, buvo jos pirmininkas iki 1933 m. Jam vadovaujant, Ginkūnų dvaras tapo pavyzdiniu ūkiu. 1927–1930 m. – Lietuvos centrinės galvijų kontrolės sąjungos pirmininkas, 1935–1936 m. – Lietuvos galvijų augintojų sąjungos vicepirmininkas, 1936–1940 m. – pirmininkas. 1940 m. grįžo į tėviškę, dirbo buhalteriu Trapų, vėliau – Šilgalių valstybiniame žirgyne.

Vaikai: Vytautas Fledžinskas (g. 1919), teisininkas; Sofija Pempienė (g. 1920), pedagogė; Aleksandra Kašubienė (g. 1923) menininkė; Jurgis Fledžinskas (g. 1924), muzikas (altistas).

## Bibliografija
Jonas Fledžinskas. *Atsiminimai*. Šiaulių „Aušros“ muziejus , 1997.
Askas ir Embla

**Askas ir Embla** – Skandinavų mitologijoje pirmieji žmonės, kuriuos sukūrė dievai, analogiškas variantas žydų mitologijos versijai, pagal kurią pirmieji žmonės buvo Adomas ir Ieva.

Odinas su savo broliais Vė ir Viliu (var. Odinas, Lokis ir Henis) sukūrė visus devynis skandinavų kosmologijos pasaulius. Žmones sukūrė iš rąstigalių, rastų ant jūros kranto. Dievai suteikė medžiams žmonių formas, atgaivino ir davė vardus, vyrui – Askas („uosis“), moteriai – Embla („guoba“). Taip Askas ir Embla tapo pirmaisiais žmonėmis. „Edoje“ pasakojama, kad iš jų kilo žmonių gentis, apsigyvenusi Midgarde.

## Taip pat skaitykite
* Adomas ir Ieva
Nana

**Nana** (*Nanna*) – asų grupės deivė, dar vadinama liūdesio deive, Baldro žmona, Nepo duktė. Kartu su Baldru gyveno Breidablike Asgarde. Susilaukė sūnaus Forsečio, teisingumo, taikos ir santarvės dievo. Baldrą užmušė Hiodas. Po vyro mirties mirė iš širdgėlos.
Vilis

:: *Apie miestą Šveicarijoje žr. [[Vilis (Šveicarija)]]*.

Skandinavų mitologijoje **Vilis** – dievas, priklausantis asų grupei, Bestlos ir Boro sūnus. Jo broliai – Vė ir Odinas. Žinomas tuo, kad davė žmonijai emocijas ir protą.

Voluspoje minima, kad Henis ir Loduras padėjo Odinui sukurti pirmą vyrą vardu Askas ir pirmą moterį vardu Embla, tačiau Gilfagininge vietoje Henio ir Loduro minimi Vilis ir Vė. Yra prielaida, kad Henis yra kitas dievo Vilio vardas.
Rudolf Christoph Eucken

**Rudolfas Kristofas Eukenas** (; 1846 m. sausio 5 d. – 1926 m. rugsėjo 15 d.) – vokiečių filosofas ir Nobelio literatūros premijos laureatas.

## Biografija
Rudolf Christoph Eucken gimė Auriche, Hanoverio karalystėje. Jo tėvas mirė vaikystėje, Rudolfą užaugino motina. Gimtinėje vienas iš jo mokytojų buvo Ludwig Wilhelm Maximilian Reuter (1803–1881 m.). Po to mokėsi Giotingeno universitete ir Berlyne. 1871 m. tapo filosofijos profesoriumi Bazelio universitete Šveicarijoje, kur dirbo iki 1874 m. Vėliau panašų postą gavo Jenos universitete, kur dirbo iki 1920 m. 1882 m. vedė, susilaukė trijų vaikų.

## Šaltiniai
Karl Adolph Gjellerup

**Karl Adolph Gjellerup** (*Karlas Adolfas Gjelerupas*, 1857 m. birželio 2 d. – 1919 m. spalio 13 d.) – danų rašytojas. 1917 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija už „Seit ich sie zuerst sah“ („Nuo to laiko, kai aš ją pirmąkart pamačiau“), kurią jis turėjo dalintis su Henriku Pontopidanu. Jam tais pačiais metais buvo skirta premija už „Velnias bandoje“.

## Biografija
Iki 1878 m. K. Gjelerupas studijavo teologiją ir turėjo tapti pastoriumi kaip ir jo tėvas. Tačiau dėl Georg Brandes ir Čarlzo Darvino idėjų poveikio jis atsisakė siekti pastoriaus vietos ir ėmė keliauti po Rusiją, Graikiją, Italiją ir Vokietiją. 1892 m. apsistojo Drezdene.

## Kūryba
Gjelerupas didžiąją dalį savo darbų išleido vokiečių kalba. Jo darbai atspindi krikščioniškąjį ir budistinį mokymą.
Motiejukas

* *Stelephuros* Adans.
* *Plantinia* Bubani
* *Achnodonton* P.Beauv.
* *Chilochloa* P.Beauv.
* *Achnodon* Link
* *Maillea* Parl.
* *Pseudophleum* Dogan

**Motiejukas** (*Phleum*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso daugiametės retakerės žolės su varpašluotės žiedynu. Paplitęs Europos, Azijos, Šiaurės Amerikos šilto ir vėsaus klimato srityse, Pietų Amerikos kalnuose.

Tai vienametės ir daugiametės žolės, išauginančios trumpus šakniastiebius. Ūglių apatinis tarpubamblis dažnai gumbiškai sustorėjęs. Lapai linijiški plokšti. Žiedynas – varpos pavidalo ritiniška, verpstiška ar rutuliška šluotelė su trumpomis šakomis. Varputės iš šonų plokščios, jose po 1 žiedą. Varpažvyniai ilgesni už žiedažvynius ir gaubia trumpu akuotu ar jo neturintį žiedą. Vaisius – kiaušiniškas ar beveik rutuliškas grūdas. Kai kurių rūšių motiejukai yra svarbūs pašariniai augalai.

Iš viso žinoma apie 10 rūšių, iš jų dvi auga Lietuvoje:
* Pašarinis motiejukas (*Phleum pratense*). Auga natūraliai ir auginamas kaip vertingas pašarinis augalas.
* Stepinis motiejukas (*Phleum phleoides*). Retesnis, taip pat geras pašarinis augalas.

## Etimologija
Genties pavadinimas iš  – „varvu, teku“; augalai buvo vartojami ausų uždegimui gydyti. Lietuviškas pavadinimas *motiejùkas* – vertinys iš ankstesnio ***tymõtas*** (*timõtas, timodė, tìmotė, timotigras*), kuris – skolinys iš ,  ← . Teigiama, kad augalui XVIII a. pab. toks pavadinimas prigijo nuo Timočio Hansono (*Timothy Hanson*), pradėjusio auginti šią žolę kaip pašarinę kultūrą Karolinoje (JAV). Vėliau motiejukai daug kur pradėti auginti pašarui.

## Šaltiniai
Ciano vandenilis

**Ciano vandenilis** (HCN) gaunamas anglį absorbuojant azotu aukštoje temperatūroje. Tai mirtini nuodai. Vienas miligramas viename litre ar kilograme yra mirtina dozė suaugusiam žmogui.

## Ciano vandenilis kaip naikinimo priemonė

### Cheminis ginklas
Oras, kuriame yra 0,03 % HCN, nužudo žmogų per kelias minutes. Cianido jonas blokuoja ATP sintezę mitochondrijose.

Ciano vandenilis minimas tarp kovinių nuodingųjų medžiagų, sukeliančių bendrąjį apsinuodijimą. Kadangi ciano vandenilis yra potencialus cheminis ginklas, dideliais kiekiais naudojamas pramoninėje gamyboje, todėl gamyklos, gaminančios HCN daugiau kaip 30 t per metus, turi tai deklaruoti ir gali būti tikrinamos specialių inspektorių.
 
HCN kaip kovinę nuodingąją medžiagą pirmą kartą panaudojo Prancūzijos armija 1916 m. liepos 1 d. Tačiau jis pasirodė mažai efektyvus ir daugiau nebuvo naudojamas. Priežastys – Vokietijos kareiviai naudojo dujokaukes su filtrais, o HCN kaip medžiaga pasirodė pernelyg laki ir greitai išsisklaidanti.

Nepatvirtinta informacija rodo, kad Irakas galėjo naudoti HCN prieš Irano kariuomenę (Irako-Irano karas 1980–1988 m.) ir prieš kurdus šiaurės Irake.

### Mirties bausmės priemonė
Kai kuriose šalyse HCN naudoja dujų kamerose kaip dujinius nuodus mirties bausmėms vykdyti. Žudomasis žūsta per 4-10 min, retkarčiais – iki 17 min.

Ciano vandenilį pavadinimu „Ciklonas B“ (*Zyklon B*) hitlerinė Vokietija Antrojo pasaulinio karo metais naudojo žmonėms masiškai naikinti mirties stovyklose.

### Kenkėjų naikinimo priemonė
HCN naudojamas graužikams ir kitiems svirnų kenkėjams naikinti grūdų sandėliuose ir panašiose saugyklose.

### Organizmų „cheminis ginklas“
Yra duomenų, kad kai kurie šimtakojų potipio nariuotakojai naudoja HCN kaip savigynos priemonę.

Gana daug gaubtasėklių augalų kaupia nuodingas medžiagas, tarp jų – cianogeninius glikozidus. Pažeidus šių glikozidų turinčius audinius glikozidai ima irti ir išsiskiria cianido jonai. Didelius kiekius augalinių audinių suėdantys žolėdžiai daugiau ar mažiau apsinuodija cianidais. 100 g. obuolių sėklų gali turėti 217 mg amigdalino (*amygdalin*), iš kurio gali išsiskirti ~10 mg HCN.
Sully Prudhomme

**René François Armand Prudhomme** (Renė-Fransua-Armanas Priudomas; 1839 m. kovo 16 d. – 1907 m. rugsėjo 6) – prancūzų rašytojas. Pirmosios Nobelio literatūros premijos laureatas 1901 m.

Priudomas iš pradžių siekė tapti inžinieriumi, bet vėliau daugiausia užsiėmė filosofija bei poezija. Kurdamas poeziją jis deklaravo, kad siekia sukurti mokslinę poeziją moderniems laikams. Priklausė Parnaso mokyklai, tačiau tuo pačiu išlaikė savitą stilių.

## Bibliografija

### Poezija

* *Stances et poèmes*, 1865.
* *Les épreuves*, 1866.
* *Les solitudes: poésies*, A. Lemerre (Paryžius), 1869.
* *Les destins*, 1872.
* *La France*, 1874.
* *Les vaines tendresses*, 1875.
* *Le Zénith* (poema), išspausdinta žurnale *[[Revue des deux mondes]]*, 1876.
* *La justice* (poema), 1878.
* *Poésie*, 1865-88, A. Lemerre, 1883-88.
* *Le prisme, poésies diverses*, A. Lemerre (Paryžius), 1886.
* *Le bonheur* (poema), 1888.
* *Épaves*, A. Lemerre, 1908.

### Proza
* *Œuvres de Sully Prudhomme* (poezija ir proza), 8 tomai, A. Lemerre, 1883–1908.
* *Que sais - je?* (filosofija), 1896.
* *Testament poétique* (esė), 1901.
* *La vraie religion selon Pascal* (esė), 1905.
* *Journal intime: lettres - pensée* (dienoraštis), A. Lemerre, 1922.

## Šaltiniai
Pablo Neruda

**Pablo Neruda** (1904 m. liepos 12 d. Paralyje, Čilėje – 1973 m. rugsėjo 23 d. Čilės Santjage) – Čilės rašytojo *Ricardo Eliecer Neftalí Reyes Basoalto* slapyvardis. Neruda šį slapyvardį pasirinko pagal čekų rašytojo ir poeto Jano Nerudos pavardę. Vėliau šis jo pseudonimas tapo legalia pavarde. Laikomas vienu didžiausių XX a. poetų, kūrusių ispanų kalba.

Neruda buvo produktyvus rašytojas, kūręs erotiškus meilės, siurrealistinius ir netgi politinius eilėraščius, istorines – epines poemas. Kolumbietis romanistas Gabrielis Garsija Markesas yra pavadinęs Nerudą didžiausiu XX a. poetu. 1971 m. Pablo Nerudai įteikta Nobelio literatūros premija.

Pablo Neruda pasižymėjo tvirtais politiniais įsitikinimais, Čilės kongrese atstovavo Čilės komunistų partijai. Buvo ištremtas iš šalies.
Kanarinis strypainis

**Kanarinis strypainis** (*Phalaris canariensis*) - miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų rūšis. 

Sėklos naudojamos kaip lesalas narveliuose auginamiems paukščiams, ypač kanarėlėms. Lietuvoje auginamas darželiuose, soduose daugiau kaip dekoratyvinis augalas. 

## Sėklų produkcija

## Šaltiniai
Selma Lagerlöf

**Selma Ottilia Lovisa Lagerlöf** (Selma Otilija Lovisa Lagerlef, 1858 m. lapkričio 20 d. – 1940 m. kovo 16 d.) – viena žymiausių švedų rašytojų, romanistė, novelistė. 1909 m. gruodžio 10 d. jai suteikta Nobelio literatūros premija. Švedijos akademijos narė.

## Biografija
Gimė Morbakoje, pagyvenusio dvarininko šeimoje. Baigė mokytojų seminariją Stokholme. 1885 – 1895 m. mokytojavo Landskrūnoje. Vėliau dirbo tik literatūrinį darbą.

## Kūryba
Lagerlöf debiutavo 1891 m. su romanu „Sakmė apie Gestą Berlingą“, kuriame parodė savo neišsenkamus fantazijos turtus. Šis romanas pelnė jai pasaulinę šlovę. Vėliau parašytoje romanų trilogijoje meniškai persipina padavimų ir sakmių tradicijos su realistiniais dvarininkų ir valstiečių gyvenimo vaizdais. Rašytoja iki gyvenimo pabaigos liko romantikė, humanistė, kovotoja už aukštuosius žmogaus idealus.

### Romanai
* „Sakmė apie Gestą Berlingą“ (1891) 
* „Jeruzalė“ (1901−02)
* „Liljekrūnos namai“ (1911)
* „Portugalijos karalius“ (1914)
* „Liovenšioldų žiedas“ (1925)
* „Šarlota Liovenšiold“ (1927)
* „Ana Sverd“ (1928)

### Knygos vaikams
* „Stebuklingosios Nilso kelionės“ (1906)
Nornos

Skandinavų mitologijoje **nornos** – trys žemesnės deivės, lemiančios žmogaus likimą gimstant. Priklauso dysėms kartu su valkirijomis. Savo funkcijomis ir skaičiumi panašios į graikų moiras, romėnų parkas. „Jaunesniojoje Edoje“ minimos trys nornos: Urdė („likimas“), Verdanti („tapsmas“) ir Skulda („pareiga“). (Skulda taip pat buvo valkirijos vardas). Vaizduojamos kaip trys moterys: Urdė – sene, Verdanti – vidutinio amžiaus moterimi, o Skulda – visai jauna mergina.

Nornos ne tik nulemdavo žmogaus likimą, bet taip pat padėdavo gimti. Jos šiek tiek giminingos valkirijoms, kurios, skirtingai nei nornos, žmonių (karių) likimą nulemdavo mūšio lauke. Valkirijos kartu su nornomis sudaro žemesniųjų dievybių grupę, vadinamą dysėmis. Nornos gyveno po likimo medžio Igdrasilo šaknimis, kiekvieną dieną jas laistydavo iš Urdo šaltinio, o ant medžio šaknies išraižo kiekvieno žmogaus likimą.

Pagal kitą versiją minima, kad nornos gyveno po Bifrosto tiltu, kur jos audžia likimą. Kiekvienas žmogus turi gyvenimo siūlą, kurį audžia nornos, siūlo ilgis ir storis atitinka žmogaus gyvenimą. Dievai kaip ir žmonės turi savo gyvenimo siūlą, tačiau nornos neleidžia dievams pažiūrėti, koks jų siūlas. Nornos nėra įtakojamos kitų dievų (analogiškai graikų mitologijai).
Strugė

* *Disticheia* Ehrh.
* *Trachynia* Link
* *Brevipodium* Á.Löve & D.Löve

**Strugė** (*Brachypodium*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų gentis. Graikiškai *brachys* – trumpas, *podion* – koja, kotas; augalo varputės yra su trumpais koteliais. Tai daugiamečiai žoliniai augalai su varpiškos kekės žiedynais. Paplitę Europoje, Azijoje, Afrikoje ir Šiaurės Amerikoje.

Gentyje yra iš viso apie 12 rūšių. Lietuvoje auga dvi rūšys:
*Plunksninė strugė (*Brachypodium pinnatum*)
*Miškinė strugė (*Brachypodium sylvaticum*)

## Šaltiniai
Rabindranatas Tagorė

**Rabindranatas Tagorė** (bengal. *Robyndronath Thakur*; 1861 m. gegužės 7 d. Kalkutoje – 1941 m. rugpjūčio 7 d.) – žymus indų poetas, kompozitorius, prozininkas, dramaturgas, visuomenės veikėjas. Už eilėraščių rinkinį „Aukojimo giesmės“ („Gytandžali“ 1910), paties išverstą į anglų kalbą, tapo 1913 m. Nobelio literatūros premijos laureatu.

## Biografija
R. Tagorė gimė Kalkutoje turtingų žemvaldžių šeimoje. Mokėsi keliose Bengalijos mokyklose.

Būdamas keturiolikos metų, išleido pirmuosius savo eilėraščius ir kritikos straipsnius, sulaukęs septyniolikos – du eilėraščių rinkinius: „Poeto pasakojimas“, „Bhanušinho Thakuro dainos“.

1877 metais išvyko į Angliją, kur studijavo juridinius mokslus. Tačiau kadangi Tagorę labiau domino literatūra bei muzika, nebaigęs studijų, sugrįžo į Indiją.

Gyvendamas savo „Šilaideho“ dvare, labai daug rašė, skyrė nemažai laiko švietėjiškai veiklai: literatūrinio-visuomeninio žurnalo *Šadhoda* redagavimui, 1901 m. Šantiniketane įsteigė ašramą, kuris ilgainiui išaugo, apimdamas mandirą (maldyklą), eksperimentinę mokyklą, giraitę, sodą ir biblioteką. 1918 m. Ašramas peraugo į Višva-Bharati universitetą.

1905 – 1908 m. laikomas idėjiniu vadu kovoje už nacionalinę nepriklausomybę. R. Tagorės parašyti eilėraščiai tapo himnais: „Liaudies siela“ – Indijoje, o „Auksinė Bengalija“ – Bangladeše.

Rašytojas daug keliavo po pasaulį: aplankė Aziją, Ameriką, Europą, buvusią TSRS. Kovojo prieš karą ir fašizmą.

Sulaukęs 60-ties metų, ėmėsi tapybos.

## Kūryba
Išleista 50 R. Tagorės eilėraščių rinkinių, 12 romanų ir apysakų, 40 pjesių, daug novelių ir straipsnių.

Eilėraščių rinkiniai: „Vakaro dainos“ (1881), „Ryto dainos“ (1883), „Paveikslai ir dainos“ (1883), „Diezai ir bemoliai“ (1884), „Mielosios paveikslas“ (1890), „Derliaus nuėmimas“ (1896), „Gervės“ (1913) ir daug kitų.

Romanai: „Krislelis“ (1900), „Sudužimas“ (1905), „Goras“ (1907), „Namai ir pasaulis“ (1915), „Keturi gyvenimai“ (1931), „Paskutinė poema“ (1930).

Paliko apie du tūkstančius tapybos darbų.

## Lietuviška bibliografija
# R. Tagorė. Namai ir pasaulis: romanas. – 1925 (vertė Jonas Jablonskis), 1959 (vertė Stasys Sabonis)
# R. Tagorė. Nacionalizmas. Kaunas: J. Kuznickio ir L. Beilio spaustuvė, 1937. 122 p. (vertė Jonas Kazėnas)
# R. Tagorė. Dainos vaikams. 2 [Garso įrašas]. – 1997
# R. Tagorė. Paklydę paukščiai. – 1998
# R. Tagorė. Užklydę paukščiai: [poetinės miniatiūros]. – 1998
# R. Tagorė. Krislelis: romanas. 2-asis patais. leid. – 1995
# R. Tagorė. Sudužimas: romanas. – 2-asis patais. leidimas. – 1995
# R. Tagorė. Aukso miražas: apsakymai. – 1983
# R. Tagorė. Gyvenimo žabangos; Keturi gyvenimai: romanas ir apysaka. – 1982
# R. Tagorė. Atsisveikinimo naktis: (apsakymai). – 1969
# R. Tagorė. Aukojimo giesmės: lyrikos rinkinys. – 1998
# R. Tagorė. Lyrika. – 1972
# R. Tagorė. Sodininkas: dainos apie meilę ir gyvenimą. Vilnius: Vaga, 2005. 144 p.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Virtuali paroda, skirta Rabindranato Tagorės 150-osioms gimimo metinėms
Pranciškus Ferdinandas

**Pranciškus Ferdinandas Habsburgas** (*Franz Ferdinand Karl Ludwig Joseph*; 1863 m. gruodžio 18 d. – 1914 m. birželio 28 d.) – Austrijos-Vengrijos erchercogas. 1914 m. Pranciškui Ferdinandui su žmona Sofi keliaujant po Austrijos-Vengrijos provinciją Bosniją, porą nužudė serbų nacionalistas Gavrilas Principas. Dėl šios žmogžudystės Austrija pradėjo karą su Serbija ir šis karas išsirutuliojo į Pirmąjį pasaulinį karą.

Pranciškus Ferdinandas domėjosi menu, kultūra. Jis labai žavėjosi nacionalizmo idėjomis, bet nepritarė minčiai, kad reikia išlaisvinti Balkanų tautas iš Austrijos-Vengrijos jungo. Nacionalizmą jis vadino kaip „austrų, vengrų ir vokiečių – didžiųjų pasaulio viešpataujančių tautų pabudimą“.

Pranciškus Ferdinandas dvare nebuvo labai mėgiamas. Po jo mirties netgi nebuvo surengtos prašmatnios ir iškilmingos laidotuvės.
Pelopas

**Pelopas** (**Pelopsas**) ( iš *pelios* 'tamsus' + *ops* 'veidas, akis') graikų mitologijoje – Tantalo ir Dionės sūnus. Gimęs Frygijoje ar Lidijoje, jis išvyko į Graikiją ir laimėjo Pizos (ar Olimpijos) karūną iš karaliaus Enamajaus. Pelopsas turėjo daugybę vaikų, kurių susilaukė su Hipodamija.

Pelopo sūnūs:
* Alkatojas
* Dijas
* Pitėjas, Troezeno valdovas, Aetros tėvas;
* Hipalkimas
* Plistenas;
* Atrėjas, Mikėnų valdovas;
* Tiestas, Mikėnų valdovas;
* Chrisipas, nimfos Aksiochės sūnus;
* Koprėjas

Pelopo dukros:
* Astidamėja(ištekėjo už Akasto)
* Euridikė (ištekėjo už Elektriono)
* Nicipė (ištekėjo už Stenelo)

Pelopo tėvas Tantalas, Sipilo kalno Anatolijoje karalius, pasiūlė savo sūnų, kaip auką Olimpo dievams. Pelopą supjaustė, išvirė ir pateikė dievams kaip troškinį.

Visi dievai pastebėjo jo apgaulę, taigi jie nepalietė vaišių; tiktai Demetra, tuomet sielodamasi dėl to, kad Hadas pagrobė jos dukterį Persefonę, nesuprato, kas buvo patiekta ir suvalgė berniuko petį. Lemtis, įsakyta Dzeuso, prikėlė berniuką gyvenimui (ji surinko visas kūno dalis ir išvirė jas šventame katile) vietoje jo peties panaudodama dramblio kaulą, padarytą Hefaisto ir padovanotą Demetrai. Po prikėlimo Pelopas buvo dar gražesnis ir Poseidonas jį įsimylėjo, nugabeno į Olimpą ir išmokė naudotis dievišku vežimu. Vėliau Dzeusas išmetė Pelopą iš Olimpo supykęs, kad jo tėvas Tantalas pavogė dievų valgį ir dalino jį paprastiems žmonėms, atskleisdamas dievų paslaptis.

Suaugęs Pelopas panoro vesti Hipodamiją, Enamajaus valdovo dukterį. Enamajas užmušė 13 iki tol Hipodamijos rankos siekusių jaunikių po to, kai nugalėdavo vežimų lenktynėse. Enomajas tai darė todėl, kad pats mylėjo dukterį; pagal kitą versiją jis žinojo pranašystę, kad jis mirs nuo žento rankos. Pelopas paprašė Hipodamijos rankos ir pasirengė lenktynėms. Nerimaudamas, kad pralaimės, nuėjo prašyti dievo Poseidono pagalbos. Poseidonas jo vežimui davė sparnuotus arklius. Tačiau Pelopas buvo neįsitikinęs savo pergale, todėl susitarė su Enamajo vadėliotoju Mirtilu (pažadėjo pusę Enamajo karalystės ir pirmą naktį su Hipodamija), dievo Hermio sūnumi, kad šis jam padės nugalėti. Mirtilas sudegino Enamajo vežimo ratus ir Enamajas pralaimėjo. Mirtilas išgyveno, o Enamajas mirė tempiamas arklių po avarijos. Kai Mirtilas mėgino išprievartauti Hipodamiją, įsikišo Pelopas ir užmušė prievartautoją. Mirtilas prakeikė Pelopą išdavikiškai jį nužudžiusį ir savo prakeikimu pasmerkė pražūčiai visą Pelopo giminę.

Dėl šio prakeiksmo du sūnūs Atrėjas ir Tiestas užmušė trečią Chrisipą, kuris turėjo paveldėti tėvo karalystę. Vėliau dėl prakeiksmo mirė Atrėjas ir Tiestas bei kiti Pelopo anūkai ir proanūkiai: Agamemnonas, Egistas, Menelajas, Orestas.

Trojos karo metu graikai, kad laimėtų karą, pargabeno Pelopo kaulus į Troją.

## Pelopas (Agamemnono sūnus)
Graikų mitologijoje yra kitas Pelopas, Agamemnono ir Kasandros sūnus. Egistas jį ir jo dvynį brolį Teledamą užmušė dar kūdikystėje.
Günter Grass

**Günter Grass** (Graß; Giunteris Grasas, 1927 m. spalio 16 d. ─ 2015 m. balandžio 13 d.) – prozininkas, dramaturgas ir poetas. Georgo Biuchnerio, Fontanės, Kritikų ir kitų premijų laureatas. 1999 m. Nobelio literatūros premijos laureatas.

## Biografija

Gimė 1927 m. Gdanske vokiečių kilmės liuteronui Wilhelmui Grassui (1899-1979 m.) ir Helenai Grassai (1898-1954 m.), kašubų ir lenkų kilmės Romos katalikei. 

1944–1945 m. tarnavo vermachte. 1945–1946 m. buvo amerikiečių nelaisvėje.

Grįžęs namo, dirbo kalio kasyklose. 1949–1952 m. studijavo Diuseldorfo Meno akademijoje, mokėsi skulptūros ir tapybos. 1953-1955 m. studijavo Berlyno dailės akademijoje. 

1956 m. debiutavo kaip lyrikas ir 1957 m. kaip dramaturgas. Pasaulinę šlovę jam pelnė romanas "Skardinis būgnelis" (1959 m.).

1954 m. vedė Aną Margaritą Švarc (Anna Margareta Schwartz), su kuria 1978 m. išsiskyrė. 1979 m. vedė antrą kartą - Utą Grunert (Ute Grunert).

1956–1960 m. gyveno Paryžiuje, vėliau Berlyne, Liubeke, Belendorfe.

1999 m. už „gyvą užmiršto istorijos veido vaizdavimą“ buvo apdovanotas Nobelio literatūros premija.

Giunteris Grasas mirė 2015 m. balandžio 13 d. Liubeke, Vokietijoje.

## Kūryba
Prozai būdingas subjektyvistinis tikrovės reiškinių perteikimas, drastiški vaizdai, komizmo ir siaubo elementų jungimas. Daug dėmesio skyrė fašizmo ir pirmųjų pokario metų aprašymams. Bandė perteikti žmonių, pergyvenusių fašistinį laikotarpį, tragizmą.

## Bibliografija
* Danziger Trilogie
** *Die Blechtrommel* (1959)
** *Katz und Maus* (1961)
** *Hundejahre* (1963)
* *Örtlich betäubt* (1969)
* *Aus dem Tagebuch einer Schnecke* (1972)
* *Der Butt* (1979)
* *Das Treffen in Telgte* (1979)
* *Kopfgeburten oder Die Deutschen sterben aus* (1980)
* *Die Rättin* (1986)
* *Zunge zeigen. Ein Tagebuch in Zeichnungen* (1988)
* *Unkenrufe* (1992)
* *Ein weites Feld* (1995)
* *Mein Jahrhundert* (1999)
* *Im Krebsgang* (2002)
* *Letzte Tänze* (2003)
* *Beim Häuten der Zwiebel* (2006)
* *Dummer August* (2007)

### Lietuvių kalba
* Dancigo trilogija:
** *Skardinis būgnelis*, Vilnius: Alma Littera, 1994;
** *Katė ir pelė*, Vilnius: Alma Littera, 1994;
** *Šuniški metai*, Vilnius: Alma Littera, 1997;
* *Rupūžės kurkimai*, Vilnius: Vaga, 1995;
* *Mano šimtmetis*, Vilnius: Vaga, 2000;
* *Krabo žingsniu*, Vilnius: Alma Littera, 2003.
* *Svogūno lupimas*, Vilnius: Alma Littera, 2016.
Chrisipas

Graikų mitologijoje **Chrisipas** – Pelopo ir nimfos Aksiochės sūnus, dvynių Atrėjo ir Tiesto brolis. Bėgdamas iš Tėbų Chrisipą įsimylėjo jo mokytojas, Edipo tėvas Lajas. Grįžęs į Tėbus jis Chrisipą pagrobė ir išprievartavo, taip užtraukdamas dievų pyktį ir prakeiksmą ant savo giminės. (žr. Edipas)

Chrisipą užmušė Atrėjas ir Tiestas, jie įmetė berniuką į šulinį. Užmušti Chrisipą savo sūnums liepė jų motina Hipodamija, kadangi bijojo, kad šis paveldės tėvo sostą. Sužinojęs apie savo sūnaus mirtį Pelopas ištrėmė sūnus žmogžudžius ir jų motiną Hipodamiją. Jie pabėgo į Mikėnus, kur Hipodamija pasikorė.

Chrisipas mirė ir tiek daug iškentėjo, kadangi Chrisipo tėvą Pelopą už išdavystę buvo prakeikęs Mirtilas.
Rugys

**Rugys** (*Secale*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų gentis.

Rugys – vienametis arba žiemkentis, apie 60–200 cm aukščio žolinis augalas. Stiebas stačias, viršutinėje dalyje su tankiais plaukeliais. Žiedynas – sudėtinė dvieilė 5–20 cm ilgio, melsvai žalia, vėliau pageltonuojanti varpa. Grūdas – pailgas, iš šonų suspaustas, viršūnėje plaukuotas, turi gilią išilginę vagą, gelsvas arba žalias. Žydi birželio mėn.

Rugiai į Europą pateko iš Azijos dar prieš mūsų erą kartu su kviečiais ir miežiais, kurių pasėliuose jis buvo laikomas piktžole. Ankstyviausios domestikuotos formos aptinkamos Mažosios Azijos pusiasalyje, kur jos datuojamos 10–9 tūkstm. pr. m. e. Vėliau plito į šiaurę ir į kalnuotus rajonus, didėjo jų pasėlių plotai. Lietuvoje plačiau išplinta nuo geležies amžiaus. Dabar auginami beveik visur vidutinio klimato juostose.

Rugių varpose parazituoja parazitinis grybas – paprastoji skalsė (*Claviceps purpurea*).

Rugių yra apie 6 rūšys, iš jų viena kultūrinė – sėjamasis rugys (*Secale cereale*). Išvesta nemažai rugių veislių. Lietuvoje rajonuotos kelios vietinės.


Illustration Secale cereale0.jpg|Sėjamasis rugys
Rogge korrels Secale cereale.jpg|Rugio grūdas
Rye DSC 4773.jpg|Rugių laukas


## Šaltiniai
Bjørnstjerne Bjørnson

**Bjornstjerne Martinius Bjornson** (*Bjornstjerne Martinijus Bjornsonas*, 1832 m. gruodžio 8 d. – 1910 m. balandžio 26 d.) – pirmasis skandinavų rašytojas, 1903 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija. Norvegų tautinio himno autorius.

## Biografija
Gimė Kviknėje kaimo pastoriaus šeimoje. Kristianijoje (dabartinis Oslas) baigė gimnaziją. Dirbo žurnalistu, vėliau – Bergene teatro direktoriumi. Ilgą laiką gyveno užsienyje: Vokietijoje, Italijoje, JAV, Prancūzijoje.

Bjornsonas 1874 m. Gudbrando slėnyje nusipirko Solestado sodybą, kuri tapo dvasiniu Norvegijos centru. Jis turėjo įtakos norvegų literatūrinės kalbos formavimui. Gynė pavergtas tautas: islandus, suomius, slovakus.

## Kūryba
Kūryboje Bjornsonas atstovavo norvegų valstietiškosios demokratijos tradicijas ir liberaliosios Pažangos partijos (*Venstre*) politinius siekius. Pasaulinės šlovės susilaukė kaimo tematikos apsakymais. Prozos kūriniuose ir dramaturgijoje rašytojas stengiasi atsiroboti nuo romantizmo įtakos, laikydamas jį svetimu tikrovei. Dramose iškelia visuomenės gyvenimo problemas ir moralės klausimus. Romanuose būdinga etinė ir pedagoginė problematika.

* Apsakymai: „Siunevė iš saulės slėnio“ (1857 m.), „Arnė“ (1858 m.), „Vestuvių maršas“ (1872 m.), „Trondas“ (1857 m.), „Linksmas vaikinas“ ir kiti.
* Dramos: „Virš mūsų jėgų“ (1883–1895 m.), „Bankrotas“ (1875 m.).
* Romanai: „Vėliavos mieste ir uoste“ (1884 m.), „Dievo keliu“ (1889 m.).
Mėlitas

* *Diptychum*  Dulac

**Mėlitas** (*Sesleria*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų gentis.

Gentyje šios rūšys:
*Melsvasis mėlitas (*Sesleria caeulea*). Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

## Šaltiniai
Šerytė

**Šerytė** (*Setaria*) – miglinių (*Poaceae*) šeimos augalų gentis. Pavadinimas iš  – šerys; augalo žiedynas šeriuotas. Gentyje yra apie 150 rūšių. Tai vienametės žolės su tankiu žiedynu.

Lietuvoje auga dvi savaiminės rūšys ir viena auginama:
*Žalioji šerytė (*Setaria viridis*) 
*Rusvoji šerytė (*Setaria pumila*)
*Italinė šerytė (*Setaria italica*)
## Kultūriniai augalai
Italinė šerytė nuo seno yra naudojama kaip svarbi grūdinė kultūra Rytų Azijoje. Senovės Kinijoje ji buvo vienas svarbiausių javų, greta soros ir sorgo, ir dabar vaidinantis nemažą vaidmenį Pekino virtuvėje. Vėliau ji introdukuota ir Japonijoje (viena pagrindinių ainų naudotų kultūrų), Korėjoje.
Skydvėžiai

**Skydvėžiai** (*Notostraca*) – vėžiagyvių (*Crustacea*) būrys, kuriam priklauso nedideli nariuotakojai. Jų galvą, krūtinę ir dalį pilvelio dengia didelis nugarinis skydas. Akys – sudėtinės, tarp jų išlieka taip pat ir paprastoji nauplijinė akis (*Triops* reiškia „triakis“). Skydvėžiai yra  "gyvosios iškasenos", jie daug nepsikeitė nuo Triaso laikų. 

Skydvėžiai gyvena klanuose, kurie atsiranda po retų dykumos liūčių. Šie klanai greit išdžiūva ir suaugę skydvėžiai žūva, tačiau juose lieka jų padėti kiaušinėliai. Jie gali įškęsti daugiau kaip 15 metų trunkančią sausrą ir iki 80 °C temperatūrą. Kai tik palyja, iš kiaušinėlių išsirita nauja karta. Išsiritęs nauplijus vystosi tiesiogiai, be metamorfozės.

Paplitę visame pasaulyje. Skirtalyčiai arba hermafroditai. Kiaušinius deda į džiūvantį dumblą. Minta vabzdžių kiaušiniais ir lervom, buožgalviais. Kai kurios rūšys yra ryžių kenkėjai. Gyvena keletą mėnesių. Nesunkiai auginami akvariume, parduodami vaikams skirti jų auginimo rinkiniai. 

Į Lietuvos raudonąją knygą įrašyti šie skydvėžiai:
* Vasarinis skydvėžis (*Triops cancriformis*)
* Pavasarinis skydvėžis (*Lepidurus apus*)
Sigrid Undset

**Sigrid Undset** (*Sigrida Undset*, 1882 m. gegužės 20 d. Kalundborge, Danija – 1949 m. liepos 10 d. Lilenhameryje) – viena iškiliausių norvegų rašytojų, 1928 m. apdovanota Nobelio literatūros premija.

## Biografija

Gimė Kalundborge (Danijoje), būdama dešimties metų su tėvais persikėlė į Norvegiją. Tėvas buvo archeologas. Mokėsi prekybos mokykloje, dirbo kontoroje.

Nuo 1930 m. kritikavo nacių režimą, todėl kilus Antrajam pasauliniam karui buvo priversta bėgti į JAV. JAV išbuvo iki karo pabaigos. Grįžusi į Norvegiją vertė savo JAV parašytas knygas anglų kalba į norvegų. 1949 metų liepos 10 d. mirė savo namuose Lilenhameryje.

## Kūryba
S. Undset pirmieji kūrybiniai žingsniai prasidėjo novelių rašymu apie Oslo smulkiųjų miestiečių gyvenimą. Nors ir buvo didelės apimties novelių, tačiau jai šis žanras netapo būdingas. Romanuose gvildeno moters, šeimos problemas. Pagrindiniame savo kūrinyje – romane „Kristina Lauranso duktė“ – atskleidžia plačią viduramžių Norvegijos gyvenimo panoramą. 1925 m. perėjusi į katalikybę, daugiausia rašė moralės ir religijos temomis.

* Novelių rinkiniai: „Laimingas amžius“ (1908 m.), „Vargingi likimai“ (1912 m.).
* Romanai: „Jenė“, (1911 m.), „Pavasaris“ (1914 m.), trilogija „Kristina Lauranso duktė“, „Liepsnojantis krūmas“ (1930 m.), „Ida Elisabeta“ (1932 m.), „Ištikima žmona“ (1936 m.).
Camilo José Cela

**Camilo Jose Cela** (*Kamilas Chose Sela*, 1916 m. gegužės 11 d. – 2002 m. sausio 17 d.) – ispanų karališkosios akademijos narys, 1989 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija.

## Biografija
Pasibaigus pilietiniam karui 1939 m. jis nenorėjo tęsti studijų ir įsidarbino tekstilės pramonės biure. Čia jis pradėjo rašyti savo pirmą romaną „Paskualio Duartės šeima“, kuris buvo išleistas 1942 m.
Cela tapo cenzoriumi Franko Ispanijoje 1943 m. Ironiška, kad jo paties romanas „Avilys“ buvo uždraustas kolegų cenzorių ir buvo išleistas Buenos Airėse 1951 m. Nepaisant to Cela liko lojalus režimui, dirbo informatoriumi slaptąjai policijai, pranešdamas apie disidentų grupuotes ar išduodamas kolegas intelektualus.

Leido literatūrinį žurnalą „Papeles de Son Arnadans“. Daug keliavo po Ispaniją.

Cela 1994 m. išleido romaną „La Cruz de San Andrés“, kuris laimėjo Planetos premiją. Karmen Formosa apkaltino jį nuplagijavus jos romaną „Carmen, Carmela, Carmiña“, kurio rankraštį buvo pateikusi premijai gauti. Byla atsidūrė teisme.

Cela pareiškė, kad rašytojui gauti Servanteso premiją už gyvenimo nuopelnus yra tas pats, kaip būti „apmėtytam mėšlu“. 1995 m. kai premija buvo pasiūlyta, jis ją priėmė.

## Kūryba
Parašė kelias apybraižų knygas. Pagrindinė kūrinių tema – mažojo žmogaus likimas. Kūryba pasižymi ryškia groteskine maniera.

* Apsakymų rinkiniai: „Praplaukiantys debesys“ (1945), „Puikus karabinieriaus nusikaltimas ir kiti prasimanymai“ (1947), „Galisas ir jo kvadrilja“ (1951), „Ispanų apsakymai“ (1976).

* Romanai: „Paskualio Duartės šeima“, (1943), „Avilys“ (1951).

## Išnašos
Fibroblastas

**Fibroblastai** – jungiamojo audinio ląstelės, gaminančios tarpląstelinio užpildo komponentus – kolageną, elastines skaidulas, glikoproteinus, glikozaminoglikanus.

Fibroblastas turi stambų elipsės pavidalo branduolį su 1–2 branduolėliais, didelį grūdėtąjį endoplazminį tinklą, gerai išsivysčiusį Goldžio kompleksą, daug citoplazmos ataugų, dėl ko ląstelė esti žvaigždės formos. Fibroblastai yra judrios ląstelės, geba judėti pseudopodijų pagalba. Judėjimo kryptį lemia citokinai, kuriuos gamina kitos ląstelės (trombocitai, leukocitai), kai pažeidžiamas audinių integralumas.
  
Fibroblastai geba dalytis. Dalijimąsi skatina augimo faktoriai (fibroblastų augimo faktoriai, transformuojantis augimo faktorius), kurių išskyrimas padidėja esant audinių pažeidimams. Aktyviai besidalijantys ir tarpląstelinio užpildo komponentus sekretuojantys fibroblastai svarbūs žaizdų gijimui.

Neaktyvūs, subrendę fibroblastai dar vadinami fibrocitais.
 
Fibroblastai kilę iš mezenchimos kamieninių ląstelių, esančių kaulų čiulpuose.Fibroblastai gali diferencijuotis į kitas mezoderminės kilmės ląsteles – kaulines (osteocitus, osteoblastus ir osteoklastus), chondrocitus, adipocitus, lygiųjų raumenų ląsteles.

Fibroblastai – dažnai in vitro kultivuojamos ląstelės. Tai lemia jų gebėjimas dalytis reaguojant į augimo faktorius. Fibroblastai auga prisitvirtinę prie substrato (indo sienelės), todėl suformuoja patogius mikroskopiniams stebėjimams monosluoksnius.