Varėnos mūšis

**Varėnos mūšis** () – 1920 m. liepos viduryje vykusi kovų serija Pietų Lietuvoje tarp puolimą vykdžiusios Sovietų Rusijos ir iš Lietuvos besitraukusios Lenkijos kariuomenės, kurioje taip pat epizodiškai dalyvavo Lietuvos kariuomenės pajėgos, vienas Lietuvos nepriklausomybės kovų ir Lenkijos–sovietų karo mūšių.

## Mūšio priešistorė
Nors Lenkija, spaudžiama Antantės, 1920 m. liepos 4 d. Lietuvą pripažino *de facto* ir sutiko atitraukti savo kariuomenę už Kerzono linijos, ji to neskubėjo daryti. Lietuva, savo ruožtu tikėjosi Vilnių ir Rytų Lietuvą atgauti diplomatinėmis priemonėmis. 1920 m. balandžio mėnesį pradėjusi puolimą prieš sovietų pajėgas, siekdama atkurti 1772 m. sienas, metų viduryje Lenkija patyrė seriją nesėkmių ir perėjo į gynybą. Liepos pirmąją dekadą Michailo Tuchačevskio vadovaujamoms Sovietų Rusijos pajėgoms pavyko pralaužti Lenkijos Šiaurės rytų frontą prie Autos upės ir išplėtoti puolimą į operatyvinę erdvę pietvakarių kryptimi išilgai Peterburgo-Varšuvos geležinkelio. Lenkijos karinė vadovybė Šiaurės rytų fronto pajėgoms, vadovaujamoms generolo Stanislavo Šeptckio (), įsakė sustabdyti Sovietų Vakarų fronto pajėgas ties nuo Pirmojo pasaulinio karo išlikusiomis vokiečių apkasų linijomis.

Nuo demarkacinės linijos su Lietuva atitraukė Lenkija atitraukė 2-ąją (lietuvių–baltarusių) diviziją, vadovaujamą generolo Aleksandro Boruščiako (), kuri užėmė gynybinę liniją Skaidiškės – Karkažiškė – Dubingiai.

Nepaisant šių pastangų liepos 12 ir 13 d. 3-iojo sovietų kavalerijos korpuso daliniai atstūmė lenkų pėstininkus ties Karkažiške ir Pabrade, o liepos 14 d. G. Gajaus kavalerija pradėjo žygį į Vilnių. Tos pačios dienos vakare po smarkių kautynių sovietai įsiveržė į miestą, o lenkų daliniai pradėjo atsitraukimą link Lentvario ir toliau pagal Vilniaus–Gardino geležinkelio liniją. Sovietų kavalerija persekiojo besitraukiančius lenkus.

Lietuva šioje kampanijoje siekė išlaikyti neutralitetą. Karo veiksmai su Sovietų Rusija buvo baigti 1920 m. pradžioje, o su Lenkija tuo metu buvo karo stovis, nepaisant Antantės iniciatyva nustatytų demarkacinių linijų, vyko susirėmimai. Lietuva siekė atgauti lenkų užimtas žemes, kas ir buvo įtvirtinta liepos 12 d. Maskvoje pasirašytoje taikos sutartyje.

## Pajėgų dydis

## Varėnos mūšis
Po pralaimėto Vilniaus mūšio smarkiai nukentėjusi Lenkijos kariuomenės 2-oji lietuvių–baltarusių divizija netvarkingai traukėsi palei Vilniaus–Gardino geležinkelio liniją. Užnugarį dengė iš savanorių sudarytas Vilniaus gynybos kavalerijos pulkas, vadovaujamas rotmistro Vladislavo Dombrovskio. Traukimosi metu nuolat kovojusi su priešakiniais sovietų kavalerijos daliniais Lenkijos 2-osios divizijos žygio kolona pasiekė Merkio upę, kur jai kelią užkirto Lietuvos kariuomenės daliniai. Palikę gurguolę lietuviams lenkai persikėlė per upę apgadintu geležinkelio tiltu ir liepos 16 d. pasiekė Varėnos geležinkelio stotį.

Lenkų pajėgas sudarė 2-ajai divizijai priklausę 77-ojo (Kauno), 78-ojo (Slucko) ir ir 76-ojo (Lydos) šaulių pulkų batalionai, Vilniaus gynybos kavalerijos pulkas, divizijos artilerijos likučiai, šarvuotasis traukinys Nr. 16 „Mściciel" (liet. „Keršytojas“) (9 karininkai, 88 kareiviai, ginkluotas 3 rusiškomis Putilovo gamyklos lauko patrankomis (76 mm), 3 patrankomis (37 mm), 10 kulkosvaidžių, šarvuotas tik Preußische G 5.3 tipo garvežys, o vagonai apkalti geležinėmis plokštėmis) bei III-osios lietuvių-baltarusių brigados štabas. Lenkai beveik neturėjo amunicijos. Visoms lenkų pajėgoms vadovavo pulkininkas Bronislavas Venzegolskis.

Liepos 16 d. Varėną užėmė Lietuvos kariuomenė, iš čia išstūmusi Lenkijos 159-ojo pėstininkų pulko I-ąjį batalioną, dengusį 80 kilometrų ilgio Lenkijos–Lietuvos demarkacinės linijos ruožą. Artėjant frontui, batalionas atitraukė pasienio postus ir užėmė pozicijas ties Barteliais, prie Varėnos–Vilniaus geležinkelio.

Lietuvos pajėgos nestojo į kovą su bolševikais, su kuriais tuo metu Maskvoje vyko taikos derybos. Bolševikai deklaravo kovojantys tik su lenkais, todėl lietuviai praleido per savo pozicijas sovietų kavaleriją. Tai suteikė galimybę sovietams mėginti užeiti į į lenkų bataliono užnugarį. Po nedidelių kautynių dviem lenkų kuopoms pavyko pasitraukti iki Varėnos geležinkelio stoties, iš kur jos be didesnių kautynių pasitraukė iki Gardino. Sovietų pajėgoms pavyko apsupti ir priversti pasiduoti 1-ąją ir 2-ąją lenkų 159-ojo pulko I bataliono kuopas.

Neįvertinęs šių tendencijų grėsmės Lenkijos kariuomenės III-osios brigados vadas plk. Bronislavas Venzegolskis nusprendė leisti išsekusiems daliniams kelias valandas pailsėti, ir pastatė apsaugą tik šiaurėje, iš kur tikėtasi sovietų puolimo. Tačiau apie 23 valandą, ties geležinkelio stotimi besiilsinčius lenkų dalinius netikėtai atakavo per lietuvių pozicijas perėjusi sovietų 15-oji kavalerijos divizija. Panašiu metu iš Varėnos pusės puolė Lietuvos pėstininkai. Nepaisant puolimo netikėtumo lenkai sugebėjo atremti naktinį puolimą. Po vidurnakčio lenkų pajėgos tęsė atsitraukimą link Marcinkonių ir Gardino.

## Mūšio pasekmės
Varėnos mūšis leido Lietuvai tęsti puolimą Pietų Lietuvoje – liepos 18 d. buvo užimti Druskininkai ir Ratnyčia, liepos 19 d. – Seinai, liepos 30 d. – Suvalkus, rugpjūčio 8 d. lietuvių dalys Suvalkijoje tarp sienos su Vokietija ir Nemuno užėmė Augustavo liniją.

Varėnos kautynėse lenkai neteko kelių šimtų karių – žuvusių, sužeistų ar paimtų į nelaisvę, taip pat kelių sunkiųjų kulkosvaidžių. Bolševikų pajėgų vado Gajaus Gajaus teigimu, 15-oji kavalerijos divizija paėmė apie 300 belaisvių ir 9 kulkosvaidžius. Sovietų ir lietuvių nuostoliai nėra žinomi.

## Išnašos

## Literatūra
* 1-asis Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino pėstininkų pulkas, Lietuvos kariuomenė.
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* Surgailis, Gintaras, Nepriklausomybės karas, Visuotinė Lietuvių enciklopedija.
* 
* Żebrowski, Marian, *Zarys historii polskiej broni pancernej 1918–1947*. Londyn: Zarząd Zrzeszenia Kół Oddz. Broni Pancernej, 1971