open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Greitasis traukinys

**Greitasis traukinys** – geležinkelio keleivinio transporto tipas, kuris pasižymi didesniu traukinių greičiu, nei įprastai. Dažniausiai traukinių greitis svyruoja nuo 200 km/h Europoje ir apie 145 km/h JAV. Kadangi nėra vienodo standarto, lėtesni traukiniai taip pat gali būti priskiriami greitiesiems.

Nors greitieji traukiniai skirti tik keleiviams, tačiau kai kuriose šalyse jie naudojami ir kroviniams vežti. Prancūzijoje jais vežamos pašto siuntos.

Tobulinant traukinių technologijas, jų greitis didėjo, o savybės gerėjo. Jau 1933 m. Europoje kai kurie traukiniai važinėjo iki 160 km/h greičiu. Tačiau oficialiai pirmuoju greituoju traukiniu laikomas Japonijoje sukurtas „Kawasaki“ kompanijos traukinys, 1964 m. pradėjęs komercinius maršrutus, pasiekdamas 200 km/h greitį.

Daugumoje valstybių (Japonijoje, Taivane, Ispanijoje), kuriose geležinkelio vėžės yra kitokio vėžės pločio, visos naujai tiesiamos greitųjų geležinkelių linijos yra standartinės vėžės.

## Pranašumas
Yra trys svarbios priežastys, dėl kurių greitųjų traukinių naudojimas pranašesnis už kitas transporto priemones:
* suvartojama mažiau energijos vieno keleivio pervežimui vienam kilometrui;
* sunaudojama mažiau žemės, nei kitam sausumos transportui;
* išmetama žymiai mažiau ekologiškai pavojingų medžiagų.

## Greičio rekordai
Ilgą laiką greičiausiais traukiniais, važinėjančiais komerciniais maršrutais, buvo laikomi prancūzų „TGV“ kompanijos greitieji traukiniai, pasiekę 320 km/h greitį. 2015 m. greičiausias komercijoje naudojamas traukinys yra Šanchajaus maglev traukinys, pasiekiantis 430 km/val. greitį. Traukinys kursuoja tarp Šanchajaus Pudongo tarptautinio oro uosto ir Pudongo rajono. 30,5 km ilgio maršrutą traukinys įveikia per 8 minutes.

Greičiausiu keleiviniu traukiniu tapo „Shinkansen L0“. 2015 m. balandžio 21 d. mašinisto valdomas septynių vagonų „Shinkansen L0“ serijos magnetinės levitacijos traukinys išvystė 603 km/h greitį.

## Nuorodos
* Šalys, turinčios greituosius traukinius – Tarptautinė geležinkelių sąjunga

## Išnašos
Mesinos sąsiauris

**Mesinos sąsiauris** – sąsiauris, skiriantis Siciliją nuo Apeninų pusiasalio, jungiantis Tirėnų ir Jonijos jūras. Plotis nuo 3,1 km iki 5,1 km. Ilgis apie 32 km. Sąsiauryje susidaro sūkurys, gali būti, kad šią vietą senovės graikai siejo su Scile ir Charibde.

1957 m. per sąsiaurį buvo pastatyta 220 kV elektros energijos perdavimo oro linija. 1994 m. paklotas kabelis sąsiaurio dugnu. Oro linija nebenaudojama, bet jos pilonai saugomi kaip paminklai, jie tebėra vieni iš aukščiausių pasaulyje (232 m).

Mesinos sąsiauris yra viena pagrindinių paukščių migracijos vietų. Taip pat šioje vietoje pavasarį renkasi didelės plėšriųjų paukščių grupės, siekiančios net 35 000 paukščių.

Vakarinėje sąsiaurio pusėje išsidėstęs Mesinos miestas, rytinėje – Kalabrijos Redžas.

7-tame XX a. dešimtmetyje kilo planai ištiesti kabantį tiltą per šį sąsiaurį, kuris jungtų Mesinos miestą ir pietinę žemyninę Italijos dalį. Nuo 2006 m. yra ruošiami planai, pagal kuriuos tilto ilgis siektų 3300 m ir jis taptų ilgiausiu kabančiu tiltu pasaulyje.

## Šaltiniai
Parana (reikšmės)

**Parana** (, iš gvaranių kalbos „didelė upė, jūra“) reiškia:
* Parana – Pietų Amerikos upė;
* Parana – Argentinos miestas;
* Parana – Brazilijos valstija;
* Aukštutinė Parana – Paragvajaus departamentas;
* Paraná Clube – Brazilijos futbolo klubas.
Naminis svirplys

**Naminis svirplys** (*Acheta domesticus*) – tiesiasparnių (*Orthoptera*) būrio, svirplinių šeimos gyvūnas. Kilęs iš Azijos, šiuo metu plačiai paplitęs.

## Išvaizda
Suaugusių svirplių kūnas storokas, 16–20 mm ilgio, gelsvai rudas. Galva ir nugara su tamsiomis dėmėmis, krūtinės šonai su išilginiais rudais dryžiais. Pilvelio gale yra ypač ilgos išaugos, vadinamos cerkais. Antsparniai trumpesni už plėviškus sparnus, kuriais skraidoma. Klausos organai yra priekinėse kojose. Užpakalinės kojos stiprios, pritaikytos šokinėti.

## Gyvenamoji vieta ir mityba
Svirpliai mėgsta šiltas ir drėgnas vietas. Jie gyvena butuose, prie centrinio šildymo įrengimų, rūsiuose, šiltadaržiuose. Vakarais ir naktį svirpia.

Minta augaliniu (miltų produktai, daržovės, vaisiai) maistu, tačiau gali ėsti ir kitus vabzdžius bei gendančią mėsą. Šiltadaržiuose gadina agurkų, pomidorų, salotų, špinatų ir kitų augalų daigus – apgraužia minkštas augalų dalis: lapus, stiebus, vaisių užuomazgas.

## Gyvenimo ciklas ir įpročiai
Patinėlis vilioja patelę svirpdamas arba čirkšdamas. Šį sudėtingą garsą vabzdys išgauna trindamas vieno sparno aštraus krašto dantukus į šiurkštų gremžtuką ant kito sparno.

Apvaisinta patelė pavasarį drėgnoje dirvoje padeda kiaušinėlius, kurių dėtis siekia nuo 50 iki 100 ir daugiau. Kiaušinėlių skaičius tiesiogiai priklauso nuo aplinkos temperatūros (svirplių veisyklose, esant 30–40 laipsnių temperatūrai, patelė gali padėti iki 600 kiaušinėlių). Iš jų nimfos išsirita jau maždaug po 2–3 savaičių. Nimfos, turinčios suaugusio vabzdžio požymių (maži svirpliukai), augdamos neriasi apie 10 kartų ir pilnai subręsta po 8–12 savaičių. Suaugusių svirplių gyvenimo trukmė – nuo 2 iki 3 mėnesių.

## Reikšmė žmogaus aplinkoje ir kultūroje
Svirplys, kaip greta žmogaus gyvenantis vabzdys, vertinamas nevienodai.

Žemės ūkyje – kenkėjas, tačiau žmogus geba iš jo gauti naudos: kai kuriose Azijos šalyse (ypač Tailande) svirpliai veisiami komerciniais tikslais – kaip pašaras namų augintiniams. Jie panaudojami ir pramogų versle. Kinijoje kasmet vyksta svirplių kovų čempionatas.

Žmogaus kultūroje – svirplių čirškimas nakčia kartais laikomas vertybe, svirpimas padėjo svirpliui patekti į lietuvių, ir kitų tautų, tautosaką, patarles, posakius. Astrologai, sapnininkai svirplio simboliui teikia labiau neigiamą prasmę:
* sapnuoti svirplį – kovoti su skurdu ir nemalonumais;
* girdėti svirplį – laukti liūdnų naujienų.

## Šaltiniai
Sicilijos sąsiauris

**Sicilijos sąsiauris** - Viduržemio jūros dalis tarp Sicilijos ir Tuniso. Jungia rytinę ir vakarinę Viduržemio jūros dalis. Siauriausioje vietoje - 145 km pločio. Sąsiaurio viduryje išsidėsčiusi Pantelerijos sala.

Planuojama ateityje įgyvendinti megaprojektą - Sicilijos sąsiaurio tunelį.
Pavasariniai žiedai (2004 singlas)

**Pavasariniai žiedai** – ketvirtas CD formatu išleistas Andriaus Mamontovo singlas.
                                                                                  
## Dainos
# Pavasariniai Žiedai 3:00
# Spalvoti sapnai (radijo versija) 4:50
# Rugpjūčio žvaigždės (su Robert Wells) 3:50
# Aitvarai 4:58
FC Levadia-2 Tallinn

**Talino „Levadia-2“** – Estijos futbolo klubas iš Talino. 2004 m. tapo dukterine Levadia Tallinn klubo komanda.

## Istorija

2001-2004 m. *FC Levadia Tallinn* ir FC Levadia Maardu buvo atskiri du klubai, žaidę , tačiau 2004 m. *Levadia Tallinn* perleido licenciją JK Merkuur Tartu klubui ir tapo *Levadia-2*, o *Levadia Maardu* persivadino *Levadia Tallinn*.

## Pasiekimai

## Sezonai
### [[UEFA]] varžybos

## Lietuviai
* Marius Dovydėnas, saugas 2006 m.

## Išnašos

## Nuorodos
* foot.dk svetainė
Golubiškės

**Golubiškės** – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, Avilio ežero šiaurės pakrantėje. Čia stūkso Golubiškių piliakalnis.

## Istorija

Kaimas panaikintas 1986 m.

## Gyventojai

## Šaltiniai

*
Dimitris Christofias

**Dimitris Christofijas** (, g. 1946 m. rugpjūčio 26 d. – 2019 m. birželio 21 d.) – kairysis Kipro politikas, 2008–2013 m. prezidentas, 2001–2008 m. parlamento pirmininkas, taip pat AKEL generalinis sekretorius (1988–2009 m.). Dimitris Christofijas buvo pirmasis komunistas Kipro prezidentas ir vienintelis šalies vadovas komunistas tarp Europos Sąjungos narių.

## Nuorodos
* Oficiali Dimitrijo Christofijo svetainė .
Snapagalviai

**Snapagalviai** (lot. *Rhynchocephalia*) – driežiškos išvaizdos roplių būrys. Iki šių dienų išlikusi tik viena gentis – tuataros – ir jai priklausančios dvi rūšys.

Tuataros gyvena Naujojoje Zelandijoje. Kūnas žalsvai rudas, iki 80 cm ilgio. Jos turi mažą išlikusią trečiąją – pakaušinę – akį. Dar neišsiaiškinta, kokios jos funkcijos. Tuataros turi ir daugiau primityvių bruožų, todėl jas tiriant galima daugiau sužinoti apie roplių evoliuciją. Tuataros nyksta dėl buveinių nykimo, be to, joms grėsmę kelia introdukuotos Polinezijos žiurkės.
Tuataros

**Tuataros** (arba ***haterijos***, ) – vienintelė iki šių dienų išlikusi snapagalvių roplių gentis. Genčiai priklauso dvi rūšys.

Tuataros gyvena Naujojoje Zelandijoje. Kūnas žalsvai rudas, iki 80 cm ilgio. Jos turi išlikusią mažą trečiąją akį – pakaušinę akį. Dar neišsiaiškinta, kokios jos funkcijos. Tuataros turi ir daugiau primityvių bruožų, todėl jas tiriant galima daugiau sužinoti apie roplių evoliuciją. Tuataros nyksta dėl buveinių nykimo, be to, joms grėsmę kelia introdukuotos mažosios žiurkės (*Rattus exulans*).
Filipinų herbas

**[[Filipinai|Filipinų]] herbas** buvo įteisintas 1946 m. Herbo viduryje pavaizduota saulė su 8 spinduliais (kiekvienas reiškia aštuonias šalies provincijas), o virš jos trys žvaigždės (reiškiančios pagrindinius tris šalies regionus). Mėlyname fone kairėje yra JAV erelis, o dešinėje raudoname fone geltonas Ispanijos liūtas - reiškiantys Filipinų kolonijinę istoriją. Po herbu ant juostos įrašytas užrašas filipinų kalba "*Filipinų Respublika*".

1998 m. Vyriausybės nutarimu iš šalies herbo buvo išimti erelis ir liūtas, tačiau toks sprendimas nebuvo patvirtintas referendumu, kaip reikalauja šalies konstitucija.
Majonas

**Majonas** (, ) – veikiantis ugnikalnis, esantis Filipinų Lusono salos pietryčiuose (Bikolio pusiasalyje), Bikolio regione, 15 km į šiaurės vakarus nuo Legaspio miesto. Ugnikalnio kūgio forma labai primena Fudižjamos kalną Japonijoje.

Majonas priklauso stratovulkanų ugnikalnių klasei. Šis ugnikalnis yra aktyviausias Filipinuose, išsiveržęs daugiau nei 40 kartų per 400 metų. Pirmas rekordinis išsiveržimas vyko 1616 m., o paskutinis – 2024 m.

Pats didžiausias užfiksuotas šaltiniuose išsiveržimas įvyko 1814 m. vasario 1 d. Iš ugnikalnio liejosi lava, karšti dūmų debesys. Buvo sunaikintas visas Kagsavos miestas, kuriame beveik sveikas liko tik miesto bažnyčios bokštas. Medžiai buvo sudeginti, upės sunaikintos, žemę padengė 9 metrų pelenų sluoksnis. Iš viso šio išsiveržimo metu žuvo ~1200 žmonių.

Ilgiausias Majono išsiveržimas prasidėjo 1897 m. liepos 23 d. ir truko 7 dienas. Lavos sluoksnis vėl kėsinosi į civilizacijos išlikimą – miestas, atitolęs nuo ugnikalnio apie 10 km buvo palaidotas po 15 m storio lavos sluoksniu. Daugiau kaip 400 žmonių įvairiuose miestuose žuvo nuo šio išsiveržimo padarinių. Pelenų debesys ir dūmai buvo matyti už 160 km. 1993 m. išsiveržimas nusinešė 79 gyvybes. 2006 m. gruodį įvykęs išsiveržimas sutapo su taifūnu, dėl ko kilo didelės purvo nuošliaužos ir potvyniai (žuvo ~1000 žmonių).

## Šaltiniai
Bulusanas

**Bulusanas** – stratovulkanų klasei priklausantis ugnikalnis Filipinuose, Lusono saloje. Jis yra apie 70 km į pietryčius nuo Majono ugnikalnio ir apie 250 km nuo šalies sostinės Manilos.

Bulusanas laikomas 4 šalyje pagal aktyvumą, išsiveržęs 15 kartų nuo 1886 m.

Paskutinis išsiveržimas įvyko 2007 m. liepos 31 d. rytą. Po didelio sprogimo išsiveržę pelenai ir karšti garai pakilo į 8 km aukštį ir pasklido po apylinkes. Visas išsiveržimas truko apie 20 min.
Kurajošis

**Kurajošis** () – miestas vidurinėje Totorio prefektūros dalyje, Japonijoje. Čia gyvena apie 51,5 tūkst. gyventojų.

## Istorija

Miestas oficialiai įkurtas 1953 m. spalio 1 d.

## Simboliai
Oficiali miesto gėlė – rododendras, medis – japoninė kamelija.

## Nuorodos
* Oficiali svetainė  (japonų k.)
Babrungas (upė)

: *Taip pat vadinama [[Babrungas|Babrungo gyvenvietė Plungės rajone]]*.

**Babrungas** – upė Žemaitijoje, Plungės rajono savivaldybės teritorijoje, Žemaičių aukštumoje, Minijos dešinysis intakas.

## Geografija
Išteka iš Platelių ežero. Teka į pietus, nuo Plungės į pietvakarius. Įteka į Miniją 130 km nuo jos žiočių ties Stonaičiais. Slėnis 100–150 m pločio, vagos plotis aukštupyje 4–8 m, žemupyje 10–15 m. Ilgis 59 km, baseino plotas 270 km². Plungėje upė yra užtvenkta ir yra susidaręs Gondingos hidroelektrinės tvenkinys. Žemiau Gondingos hidroelektrinės slėnis labai gilus stačiais šlaitais, o upė srauni. Srovės greitis 0,2 m/s. Vidutinis nuolydis 1,8 m/km. Vidutinis debitas 3,5 m /s. Upė turi keletą senvagių. Dažniausiai patvinsta pavasarį, rečiau žiemą.

Žymesni tiltai: Plungės Birutės gatvės tiltas, Plungės geležinkelio tiltas.

## Intakai
**Kairieji:**
* Iešnalis, Uošna, Pietvė, Čerkšnė
**Dešinieji:**
* Dirnupis, Liepupė

## Apylinkės
15,5 km nuo žiočių yra derivacinė Gandingos hidroelektrinė ir 87 ha tvenkinys. Babrungo slėnis įeina į Gandingos kraštovaizdžio draustinį. Žemiau Plungės, Babrungo dešiniajame krante stūkso Gandingos piliakalnis. Upės aukštupys yra Žemaitijos nacionaliniame parke.

## Gyvenvietės
Prie upės esančios gyvenvietės:
* Babrungėnai
* Nugariai
* Kaspariškė
* Jovaišiškė
* Babrungo gyvenvietė
* Plungė
* Noriškiai
* Kaušėnai
* Prūsaliai
* Stonaičiai

## Pavadinimo kilmė

Upėvardis kildinamas iš tarmybės *babras* („bebras“).



Babrungas1.jpg|Babrungas prie Prūsalių
Babrungas2.jpg|Babrungas ties Pilalėmis (Varkalių piliakalniais)
Babrungo santaka.jpg|Babrungo santaka su Minija
Babrungas Nugariai.jpg|Babrungas prie Nugarių



## Nuorodos
* [Bobrunga [Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografinis žodynas|Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne], Tom I, psl. 266 (lenk.)]

## Šaltiniai
Šokolado kalvos

**Šokolado kalvos** () – neįprastas geologinis kalvų darinys Boholio regione, Filipinuose. Iš viso taip išsidėstę yra apie 1260 vienodų kalnelių, kurie išsidėstę daugiau nei 50 kvadratinių kilometrų plote. Kalvos padengtos žalia žole, kuri paruduoja sausuoju laikotarpiu – nuo to ir kilęs šokoladinių kalvų pavadinimas.

Šokoladinės kalvos yra žymios pasaulyje ir vilioja turistus. Kalvos pavaizduotos regiono vėliavoje, taip pat įtrauktos į Filipinų turistams siūlomas aplankyti vietas ir yra siūlomos įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.
Gutaučių piliakalnis

**Gutaučių piliakalnis ir gyvenvietė** – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 5685; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR1475; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A978KP) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24090) Zarasų rajono savivaldybės teritorijoje, 0,8&nbsp;km į pietvakarius nuo Gutaučių kaimo (Antalieptės seniūnija), į vakarus nuo kelio Antalieptė – Daugailiai, prie Zarasų ir Utenos rajonų ribos, prie Žirdės ištakų, jos dešiniajame krante. Kartais jis dar vadinamas Pilaite, Veleikių piliakalniu. Vienas iš didžiausių ir įspūdingiausių Zarasų rajono piliakalnių.

## Piliakalnis
Piliakalnis, yra kalva, kurią iš šiaurės ir rytų juosia dauba, iš pietų ir vakarų – slėnumos, buvusios pelkės. Šlaitai statūs, 8–10 m aukščio. Šiaurinio šlaito dalis nukasta. Aikštelė ovali, 60 x 25 m dydžio, apardyta, nes ilgai buvo ariama, išliko iki 0,3 m storio kultūrinis sluoksnis. XIX a. pabaigoje prie piliakalnio esančiuose laukuose rasta geležinių kirvių ir peilių, geležies gargažių, kitų radinių, kurie muziejuose neišliko. 

Piliakalnio papėdėse yra senovės gyvenvietės liekanų, kai kur aptiktas iki 0,6 m storio kultūrinis sluoksnis. Rasta lipdytos lygiu ir brūkšniuotu paviršiumi keramikos, liejimo samtelių, geležies gargažių, geležinis pentinis kirvis. Piliakalnis priskiriama brūkšniuotosios keramikos kultūrai ir datuojamas I tūkstantmečio I puse. 

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1949 m. ir 1979 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1985 m. tyrė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos, 1994 m. Kultūros paveldo mokslinio centro  archeologai. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Rokiškio krašto muziejus. 

Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas dėl paskelbimo kultūros paminklu – 1998-05-19; Nr.612. 1977 m. nustatytos, o 1994 m. pakoreguotos piliakalnio teritorijos ir apsaugos zonos plotas 3,9 ha. Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 1502000 m².

## Nuotraukos

Vaizdas:Gutauciu piliakalnis is vakaru puses.JPG |Gutaučių piliakalnis iš vakarų pusės 
Vaizdas:Gutauciu piliakalnis is siaures puses.JPG|Gutaučių piliakalnis iš šiaurės pusės 
Vaizdas:Gutauciu piliakalnis is pietu puses.JPG |Gutaučių piliakalnis iš pietų pusės
Vaizdas:Gutauciu piliakalnio virsus nuo pietines keteros.JPG |Gutaučių piliakalnio viršus nuo pietinės keteros
Vaizdas:Gutauciu piliakalnio informacine lenta.JPG|Gutaučių piliakalnio nuoroda prie kelio


## Šaltiniai

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.210
* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.
* Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928, p. 227.
* Gintautas Zabiela. 2001a. Piliakalniai // Utenos krašto enciklopedija. Vilnius, p. 53.
* Vytautas Indrašius Gutaučių piliakalnio papėdėje, Vilnius, 2017, p. 260

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Gutaučių piliakalnis
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Turn Loose the Swans

**„Turn Loose the Swans“** – antrasis studijinis doom metal grupės My Dying Bride albumas. Išleistas 1993 m. spalį.
Albume jaučiamas radikalus atitolimas nuo grupės pirmojo albumo *[[As the Flower Withers]]*. Violančelės garsai buvo visiškai įkomponuoti į grupės muziką, o vokalistas Aaron Stainthorpe maišė švarius vokalus su death metal būdingais riaumojimais. Pirmojoje ir paskutinėje albumo dainose visiškai atsisakyta elektrinės gitaros ir visas albumas daug lėtesnis ir ilgesnis už prieš tai buvusįjį. Dėl to albumas laikomas svarbiu žingsniu death/doom metal vystymesi.

Nors dainų žodžiai ir netapo tiesmuki, tačiau jie ne tokie sudėtingi, kaip albume *As the Flower Withers*, nes atsisakyta ne angliškų frazių. Pagrindinės temos, kurios nagrinėjamos albume - krikščionybė ir mylimojo ilgesys. Dainos "Black God" žodžiai paimti iš William Hamilton poemos "Ah! The Shepherd's Mournful Fate".

## Albumą įrašė

* Aaron Stainthorpe – vokalas
* Martin Powell – klavišiniai, violančelė
* Adrian Jackson – bosinė gitara
* Calvin Robertshaw – gitara
* Andrew Craighan - gitara
* Rick Miah – būgnai

## Albumo kūriniai
# "Sear Me MCMXCIII" – 7:21
# "Your River" – 9:24
# "The Songless Bird" – 7:00
# "The Snow in My Hand" – 7:08
# "The Crown of Sympathy" – 12:15
# "Turn Loose the Swans" – 10:08
# "Black God" – 4:52
# "Le Cerf Malade" – 6:31 *
# "Transcending (Into the Exquisite)" – 8:39 *
# "Your Shameful Heaven (live)" – 5:56 *

* Papildomos dainos skaitmeniniame leidime.
Jonagas

**Jonagas** () – miestas Japonijoje, Honšiū salos pietvakariuose, prie Japonijos jūro, šiaurės vakarinėje Totorio prefektūros dalyje. Tai antras iš didžiausių prefektūros miestų po Totorio ir komercinis vakarinės prefektūros dalies centras.

Yra jūrų ir oro uostai. Juodoji metalurgija, mašinų gamyba, plaušienos ir popieriaus, tekstilės, maisto (daugiausia žuvų) pramonė. Veikia Totorio universiteto medicinos fakultetas, dailės (įkurtas 1983 m.), istorijos (1984 m.) muziejai.

## Istorija

Miestas įkurtas 1927 m. balandžio 1 d.

## Simboliai
Oficiali miesto gėlė – rododendras, paukštis – mažoji gulbė.

## Sportas
* Gainare Tottori futbolo klubas;
* Tottori Bank Bird stadionas, talpa 16 033.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė  (japonų k.)
Prieverpstė

**Prieverpstė** - verpiamojo ratelio lentelė, prie kurios prismeigiamas arba pririšamas kuodelis. Prieverpstės dažniausiai meniškai išdrožinėtos.

## Literatūra
* Lietuvos TSR dailės muziejus. Katalogas. Medžio dirbiniai: verpimo, audimo ir skalbimo įrankiai. - Vilnius, 1969, p. 10-13.
* Lietuvių liaudies menas. Prieverpstės. Katalogas. - Kaunas, 2000, p.6-8.
Francisco Solano López

**Fransiskas Solanas Lopesas** (; 1827 m. liepos 24 d. – 1870 m. kovo 1 d.) – autoritarinis Paragvajaus prezidentas, valdęs šalį 1862–1870 m.;

Prezidento Carlos Antonio López sūnus. Francisco Solano López sukėlė Trigubo Aljanso karą, visiškai sužlugdžiusį valstybę.

Solano Lopesas gimė netoli Asunsjono, tuometinio Paragvajaus armijos vado šeimoje. 1853 m. buvo išsiųstas į Europą. Iš ten rūpinosi ginklų tiekimu Paragvajui. Paryžiuje sutiko Eliza Lynch, kurią vėliau vedė. Grįžęs į Paragvajų 1855 m. Solano Lopesas tapo karo ministru. 1862 m. mirus tėvui, tapo viceprezidentu, o netrukus ir prezidentu. 1864 m. įsiterpė į Brazilijos ir Urugvajaus konfliktą bei pradėjo kruviniausią karą Pietų Amerikos istorijoje. Nors karo pradžioje paragvajiečiai užėmė nemažai teritorijų, tačiau vėliau Aljanso pajėgos perėmė karo kontrolę ir po alinančio karo užėmė Paragvajų. Net akivaizdžiai pralaimėdamas Solano Lopesas nepasidavė ir dar metus priešinosi pasitraukęs į kalnus.

1870 m. kovo 1 d. įvykusiame Sero Koros mūšyje buvo nužudytas kai bandė pasprukti plaukdamas upe. Paskutiniai jo ištarti žodžiai buvo „Mirštu už savo tėvynę!“ (*Muero por mi patria*).

Paragvajuje iki šiol tebediskutuojama, ar Solano Lopesas buvo bebaimis karys, kuris kovojo iki galo, ar pamišėlis, pražudęs šalį.
Dovainonių piliakalnis

**Dovainonių piliakalnis** (arba ***Kapitoniškių piliakalnis***)  – piliakalnis Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, tarp Dovainonių ir Kapitoniškių kaimų, Kauno marių šiaurrytiniame krante. 

## Piliakalnis

Piliakalnis – trikampio formos kranto kyšulys. Šlaitai 9–15 m aukščio, statūs. Dalį piliakalnio nuplovė Nemunas ir Kauno marios. Išliko 1/3 aikštelės (23 m ilgio ir 13 m pločio šiaurinėje, 6 m – vakarinėje dalyje) ir 1/2 pylimo. Aikštelės šiaurės rytų pakraštyje yra 1 m aukščio ir 5 m pločio (prie pagrindo) pylimas. Apie 2–3 m žemiau piliakalnio aikštelės vakarinėje pusėje tęsiasi 23 m ilgio ir 4–7 m pločio kranto kyšulys, kuris nuo piliakalnio atskirtas 10 m pločio (viršuje) ir 2 m gylio grioviu. Manoma čia buvus Dovainonių papilį ar priešpilį.

0,5&nbsp;km į šiaurės vakarus nuo piliakalnio yra buvusio Kapitoniškiu pilkapyno vieta, apie 1&nbsp;km į pietryčius yra Dovainonių pilkapynai.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1953 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1977 ir 1983 m. Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos, 1993 m. Kultūros paveldo mokslinio centro  archeologai. 1957 m. Istorijos institutas (vadovė Ona Navickaitė) ištyrė  278 m², 1992 m. Lietuvos nacionalinis muziejus (tyrimų vadovas Valdas Steponaitis) 15 m² ir 1994–1995 m. Istorijos institutas (tyrimų vadovas Gintautas Zabiela) 67,5 m² plotą. 

Piliakalnyje aptiktas iki 3,75 m storio kultūrinis sluoksnis, kyšulyje aptikta kultūrinio sluoksnio žymių. Rasta titnago dirbinių, geležinis peiliukas, lipdytos brūkšniuotu, grublėtu ir lygiu paviršiumi bei žiestos keramikos. Piliakalnis datuojamas I tūkstantmečio pradžia - XIII a.  Piliakalnis ne kartą buvo sunaikintas, sudegintas. Septynis kartus piliakalnis buvo stiprinamas ir aukštinamas, sutvirtinant mediniais rąstais. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.
* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.,1993, p.&nbsp;76.
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1994 ir 1995 m., 1996, - P. 63-68.
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. - KPC A. - F.1. - Ap.1. - B.25. - P.279, 281-289.
* K. Gukovskij. Kovenskij ujezd.- Kovno, 1892. - P.76.
* Konstantinas Avižonis, Steponas Kolupaila, Ignas Končius. 20 kelionių po Kauno apskritį. - Kaunas, 1937. - P.40.
* Lietuviškoji enciklopedija.- Kaunas, 1937. - P.1317.
* Steponas Kolupaila. Nemunas.- Chicago, 1950. - P.1

## Nuorodos
* Dovainonys
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Dovainonių pilkapynai

**Dovainonių pilkapynai** (dar žinomi kaip **Milžinų kapai**, **Kapitoniškių pilkapiai**) – pilkapynai Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Dovainonių kaimo, miške. Pilkapiai su degintiniais palaidojimais. Dalis pilkapių apardyti, iškasinėti, kadangi nuo seno šiose vietose ieškota turtų.

## Pilkapynai
Yra 4 pilkapynai ir pilkapių vieta. Pirmajame pilkapyne yra 6 pilkapiai. 1932 m. buvo 10 pilkapių, 4 pilkapius ištyrė Eduardas Volteris. Dviejuose pilkapiuose rado po IX a. – XII a. pjautuvą. Išlikusių pilkapių sampilai 6–7 m skersmens ir 0,5-1,5 m aukščio, apardyti.

Antrajame pilkapyne yra 11 pilkapių. 4 pilkapiai apardyti, nukasti sampilų kraštai. 1932 m. buvo 16 pilkapių, vieną pilkapį ištyrė E. Volteris. Rado IX a.-XII a. geležinį pjautuvą, anglių ir pelenų žymių. Išlikusių pilkapių sampilai 5–6 m skersmens ir 0,4-1,2 m aukščio.

Trečiajame pilkapyne yra 8 pilkapiai. Jų sampilai 4–6 m skersmens ir 0,4-0,8 m aukščio. Ketvirtajame pilkapyne yra 12 pilkapių. Jų sampilai 4–7 m skersmens ir 0,3-1,5 m aukščio. Dalis pilkapių apardyti kasant apkasus per Pirmąjį pasaulinį karą. Netoli Dovainonių pilkapynų, Dovainonių laukų šiaurės rytų pakraštyje, yra pilkapių vieta. Apardytus ariant 5 pilkapius 1932 m. ištyrė E. Volteris, 4 pilkapius 1953 m. – Lietuvos istorijos institutas, tyrimų vadovas Adolfas Tautavičius. Rasta IX–XII a. sudegintų žirgų kapų. Dalis pilkapių buvo tušti. 1932 m. radinius saugo Vytauto Didžiojo karo muziejus, 1953 m. – Lietuvos nacionalinis muziejus. Kai kurie radiniai pateko į Varšuvos archeologijos muziejų.

Nuo Dovainonių pilkapynų į šiaurės vakarus apie 1 km yra Dovainonių piliakalnis, apie 1,5 km yra buvusio Kapitoniškių pilkapyno vieta.

## Šaltiniai
Žibalinė lempa

**Žibalinė lempa** – žibalinis šviestuvas gyvenamosioms ar kitokioms patalpoms apšviesti.

Lietuvoje žinomos keturių tipų žibalinės lempos:
* Lempelės be stiklo, vadinamos *spingsulės*. Jos būdavo padarytos iš stiklinės rašalinės arba buteliuko, iš įvairių skardinių *blėkinėlių*, kurių viršuje iš skardos padirbtos lūpelės knateliui pakišti. Joms reikėjo labai nedaug žibalo;
* Su stiklu, pakabinamos ant sienos. Jos turėjo stiklinę arba skardinę ropę žibalui;
* Su stiklu, kabinamos ant sijų, palubėje. Buvo didesnės, joms reikėjo daugiau žibalo, todėl naudojamos tik per šventes. Lubose tam reikalui būdavo iš vinies padaryta kilpelė;
* Su stiklu, pastatomos. Būdavo pastatomos ant stalo. Dažniausiai su puošniu gaubtu, vienkojės, retai naudojamos.

Visos žibalinės lempos, jų stiklai ir žibalas buvo perkami miestelių krautuvėse.

## Literatūra
* Baltrušaitis V. Aukštaičių gyvenamųjų namų apšvietimo priemonės kapitalizmo laikotarpiu // Lietuvos TSR liaudies buities muziejaus metodinė medžiaga. – Rumšiškės, 1982, p. 71-72.

## Nuorodos
* Žibalinės lempos

## Panašūs straipsniai
* Lempa
Madjarai

**Madjarai** – senovinė tauta, dabartinių vengrų tiesioginiai protėviai.

## Protėvynė
Spėjama, kad madjarai susiformavo 1000–500 m. pr. m. e. Jie atsiskyrė nuo kitų Uralo tautų tuomet, kai šios 4-3 tūkst. pr. m. e. iš Uralo kalnų regiono migravo į vakarus.

## Migracijos
V a. vykstant Didžiajam tautų kraustymuisi madjarai patraukė toliau į vakarus. Galutinis šios migracijos taškas buvo tarp Volgos ir Uralo kalnų. Šiame regione dar 1236 m. dominikonų vienuolis Julianas rado Rytuose pasilikusių madjarų; jis pavadino šį regioną *Magna Hungarica* („Didžioji Vengrija“). Didžioji dalis madjarų 700–750 m. patraukė į pietus palei Volgą.

Tolimesnis madjarų sustojimo taškas vadinamas *Lavédia*, pagal vieną iš madjarų kunigaikščių Levedi. Kur ši vietovė buvo tiksliai nėra žinoma. Žinome tik, kad 850 m. madjarai paliko Dono baseiną ir toliau keliavo į vakarus. Tuometinė jų gyvenama teritorija buvo maždaug tarp Dniepro iki Dunojaus žemupio ir rytinių Karpatų.

Po to, kai 850 m. madjarus nugalėjo pečenegai, sudarę sąjungą su chazarais, didelė dalis jų atsiskyrė nuo pagrindinės grupės ir apsigyveno į pietus nuo Kaukazo, Persijos pasienyje. Ši grupė imperatoriaus Konstantino vadinta „savardais“ dar visą šimtmetį palaikė kontaktus su pagrindine vengrų dalimi. Šie tuo metu turėjo didžiulę, iki 20 000 raitelių stiprumo kariuomenę.

## Įsitvirtinimas Panonijoje
Apie 894 m. pečenegai sudarę sąjungą su bulgarais išvijo madjarus iš teritorijos tarp Dniepro ir Dunojaus. Madjarų gentinis junginys 895–896 m. per rytų Karpatų perėjas pasitraukė į Panonijos lygumą bei, kai kurių istorikų manymu, jau tuomet persikėlė ir į Transilvaniją. Madjarai agresyviai puldinėjo vakarų Europos valstybes ir garsėjo savo žiaurumu.

1000 m. jie priėmė krikščionybę ir įkūrė savo valstybę – Vengrijos karalystę. Taip prasidėjo vengrų istorija.

## Šaltiniai
Žibintas

**Žibintas** – didelis šviestuvas, naudojamas gatvei, patalpai ir pan. apšviesti.

Žibintų rūšys:
* gatvės žibintai;
* automobilių žibintai;
* nešiojamieji žibintai.

## Senieji nešiojamieji žibintai Lietuvoje
Lietuvoje nešiojami žibintai buvo dėžutė su viduje įstatyta lempele be stiklo ar žvake. Senieji žibintai mediniai, įstiklintomis viena ar trimis sienelėmis bei vienomis medinėmis ar įstiklintomis durelėmis. Mediniai žibintai keturkampiai. Kalvių darbo metaliniai žibintai įvairesnių formų. Dar sudėtingesni fabrikinės gamybos metaliniai žibintai. Fabrikiniai žibaliniai žibintai dar vadinami *liktarnomis*.
Dryžių piliakalnis

**Dryžių piliakalnis** arba **Saldutiškės piliakalnis** (A913) – piliakalnis Utenos rajono savivaldybės teritorijoje, į pietus nuo Dryžių kaimo kapinaičių, 350 m į šiaurę nuo geležinkelio Utena-Švenčionys, 250 m į pietus nuo plento Utena-Švenčionėliai.

## Piliakalnis

Piliakalnis tai pailga kalva, kurią supa pelkėtos daubos. Šlaitai statūs, 8–14 m aukščio. Aikštelė ovali, 56 x 34 m dydžio, yra kultūrinio sluoksnio žymių. Jos rytiniame gale, manoma, buvo pylimas, ariant išskleistas. Piliakalnio rytiniame ir vakariniame šlaite, 2–3 m žemiau aikštelės, yra 34 m pločio ir 28 m ilgio terasos. Piliakalnio šiaurinėje ir rytinėje papėdėje yra senovės gyvenvietės liekanų.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1958 m. ir 1970 m. atliko Lietuvos istorijos institutas. Rasta lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos, geležies gargažė. Piliakalnis naudotas I tūkstantmečio pirmoje pusėje. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2. P. 54;
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2. P. 146–147.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalnių atlasas 
* Dryžių piliakalnis
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Šaudyklė

**Šaudyklė** – medinis laivelio formos įtaisas, į kurį audžiant įdedama privyniota siūlų šeiva. Storiems audeklams austi buvo naudojamos šaudyklės be dugno, ploniems – su dugnu. Kad audžiant šaudyklės nenukirstų metmenų gijų, jų galai suapvalinami ar užriečiami į šoną. Turėjo būti slidžios. Lengvai bėgioti tarp audeklo žiočių, todėl jos buvo daromos iš kietesnio medžio: kadagio, obels, kriaušės, uosio, ąžuolo, o dažniausiai – iš klevo. Paprastai puošiama viršutinė šaudyklės plokštuma ir šonai. Neretai šaudyklėse įbrėžti jų padirbimo metai ir meistro arba būsimos savininkės inicialai.


Image:Väv, Skyttlar.jpg|Šaudyklės
Image:Textile-Shuttle.jpg|Pramoninė šaudyklė ant žakardo audinio


## Literatūra
* Lietuvos TSR dailės muziejus. Katalogas. Medžio dirbiniai: verpimo, audimo ir skalbimo įrankiai. – Vilnius, 1969, p. 15.
Bartolomé Mitre

**Bartolomė Mitrė Martinesas** (*Bartolomé Mitre Martínez*;  1821 m. birželio 26 d. –  1906 m. sausio 19 d.) – Argentinos politikas, karininkas, rašytojas. 1862–1868 m. buvo Argentinos prezidentu.

Mitrė buvo kaudilijaus Juan Manuel de Rosas oponentu, todėl dirbo tremtyje Urugvajuje, Čilėje, Bolivijoje, Peru. Po de Roso nugalėjimo Mitrė grįžo į Buenos Aires ir vadovavo sukilimui prieš Justo José de Urquiza. 1862 m. Mitrė tapo prezidentu, o netrukus vadovavo Aljanso pajėgoms prasidėjusiame Paragvajaus kare.

Mitrė yra vieno didžiausių Pietų Amerikos laikraščių *[[La Nación]]* įkūrėjas. Jis taip pat išvertė Dantės „Dieviškąją komediją“ į ispanų kalbą, parašė keletą veikalų apie Pietų Amerikos nepriklausomybės kovas.

## Bibliografija
* *Historia de Belgrano y de la independencia argentina* (1857 m.);
* *Historia de San Martín y de la emancipatión sud – americana* (1869 m.);
* *Rimas* (1890 m.);
* *Ulrich Schmidel, primer historiador del Rio de la Plata* (1890 m.).

|-
Nidos sklandymo mokykla

**Nidos sklandymo mokykla** – mokymo įstaiga, veikusi 1933–1939 m. Nidoje.

Kauno apylinkių Pažaislio kalvos jau nebetenkino sklandytojų, todėl 1933 m. Lietuvos aeroklubo sklandymo mokykla buvo perkelta į Nidą, kur aukštos kopos, ir pučiant rytų vėjui, susidaro tinkamas skriejimui šlaito antvėjis. Atvykę sklandytojai savo jėgomis montavo angarą, statė valgyklą, mokyklos pastatą. Sklandymo mokyklos auklėtiniai naudodavosi tuo metu aukščiausia Kuršių nerijos kopa, kuri dabar ir vadinasi Sklandytojų kopa. Ji yra antra kopa už Parnidžio kopos Kaliningrado srities link. Čia buvo pagrindinė Lietuvos sklandytojų vasaros stovyklavietė.

1933 m. rugpjūčio 30 d. mokyklos instruktorius Gregorius Heidrikis (Gregorius Radvenis) pasiekė pirmąjį Lietuvos išsilaikymo ore rekordą. Jis be nusileidimo skriejo 3 val. 10 min. O 1933 m. rugsėjo 3 d. Nidos sklandymo mokykla buvo oficialiai atidaryta. Po dešimties dienų, pučiant rytų vėjui, Bronius Oškinis sklandytuvu T-1 įvykdė „C” piloto normatyvus. Tuo būdu jis tapo pirmas šį piloto vardą įgijęs Lietuvoje.

1935 m. birželio 5 d. naudodamasis audros frontu sklandytojas Jonas Pyragius atliko pirmąjį perskridimą – sklandytuvu iš Nidos į Palangą (75 km).

1979 m. ant buvusio angaro pamatų pastatyta arka, žyminti buvusios sklandymo mokyklos vietą. 1998 m., pažymint sklandymo mokyklos 65 metų jubiliejų, atidengtas paminklinis akmuo lietuvių ir vokiečių sklandytojams. Buvusią sklandymo mokyklos vietą galima pasiekti pasukus nuo kelio, vedančio link Parnidžio kopos.

## Galerija


Image:SkalndMOK1.jpg|Kelio nuoroda prie Nidos sklandymo mokyklos memorialinio paminklo
Image:SklandMOK2.jpg|Nidos sklandymo mokyklos memorialinis paminklas
Image:SklandMOK3.jpg|Nidos sklandymo mokyklos memorialinis akmuo
Image:SklandMok4.jpg|Naujasis memorialinis akmuo
Image:SklandMok5.jpg|Sklandytuvas-paminklas
Image:SklandMok6.jpg|Sklandytojų mokyklos memorialas



Image:SklndMOK11.jpg|Nidos sklandymo mokykla, 1933: angaras.
Image:SklndMOK12.jpg|Nidos sklandymo mokykla, 1933: darbai angaro priekyje.
Image:SklndMOK13.jpg|Nidos sklandymo mokykla, 1933: konstrukcijos darbai.
Image:SklndMOK15.jpg|Nidos sklandymo mokykla, 1933: sklandytuvas baigtas statyti.
Image:SklndMOK14.jpg|Nidos sklandymo mokykla, 1933: kontrolių patikrinimas.
Image:SklndMOK16.jpg|Nidos sklandymo mokykla, 1933: sklandytuvas kyla.
Image:SklndMOK17.jpg|Nidos sklandymo mokykla, 1933: sklandytuvas kyla II.
Image:SklndMOK18.jpg|Nidos sklandymo mokykla, 1933: sklandytuvas laisvas. Gero vėjo!
Image:Nidoj Skl Mok.jpg|Nidos sklandymo mokykla, 1933, kai kurie dalyviai. Iš kairės:  L. Kinaitis, V. Butkevičius, Antanas Paknys, viršininkas ir instruktorius kapitonas Gregorius Radvenis (Heidrikis), Viktoras Ašmenskas, A. Gysas, Bronius Oškinis.


## Šaltiniai
Geležinkelio iešmas

**[[Geležinkelis|Geležinkelio]] iešmas** – mechaninis įtaisas, leidžiantis traukiniams pervažiuoti iš vienų bėgių į kitus. Iš pradžių traukiniai per bėgius būdavo perkeliami kitomis transporto priemonėmis arba slenkančiais bėgiais. Dabartinis iešmų principas buvo pritaikytas 1832 m.

Diagramoje dešinėje pavaizduotas įtaiso veikimas. A trasa dalinama į dvi trasas – B (tiesus kelias) ir C (išsišakojantis kelias. Įtaisas turi dvi pozicijas, kiekvienai krypčiai. Kai traukinys važiuoja atgal (į A trasą) jo ratai automatiškai nukreipia iešmus tinkama kryptim. Kiekvienas iešmas yra vadinamas pagal jo nukreipimo kryptį – A trasos dešinys iešmas nukreipia C kryptimi, o atgalinis kelias C trasa yra kairys.

## Taip pat skaitykite
* Bėgiai
Sakaiminatas

**Sakaiminatas** () – miestas šiaurinėje Totorio prefektūros dalyje, Japonijoje. Čia gyvena apie 35,9 tūkst. gyventojų.

## Istorija

Oficialiai miestas įkurtas 1956 m. balandžio 1 d. Neseniai buvo pasiūlyta miestą prijungti prie Jonago, tačiau dauguma gyventojų nesutikus, Sakaiminatas išliko autonomine savivaldybe.

## Simboliai
Oficiali miesto gėlė – skaistažiedė, medis – Tunbergo pušis.

## Nuorodos
* Oficiali svetainė  (japonų k.)
Klumpės

**Klumpės** – apavas mediniais padais ir odos viršumi. Klumpėms dirbti medis imamas lengvas, minkštas, neskylantis (epušė, beržas, liepa). Ąžuolas, uosis ar obelis dėl savo sunkumo netinka. Klumpėms dirbti vartoti šie įrankiai: varstotas, kirvis, peilis, skaptas, kurpalis. Jei būdavo užkulniai, jie išlenkiami iš gluosnio ar drebulės skiedros ir aptraukiami plona oda.

Labiausiai klumpės išplito XIX a. ir XX a. pradžioje (minimos jau ir XVIII a.). Tačiau tai nebuvo vienintelis to meto valstiečių apavas – be klumpių dėvėta ir naginėmis, vyžomis bei batais. Klumpėmis daugiausia avėta kasdien, prie namų. Lyginant su kitomis kasdienio apavo rūšimis, klumpės turėjo svarbų pranašumą – nepraleido drėgmės. Tačiau, ilgesnį laiką avint klumpes, jos kiek deformuodavo koją – kai kuriose vietose viršuje susidarydavo gumbai. Žvejai prie klumpių prisitaisydavo ilgus aukščiau kelių aulus ir žiemą jomis apsiavę žvejodavo – taip būdavo šilčiau kojoms. Labiausiai klumpės buvo paplitusios Žemaitijoje.

Su klumpėmis šokamas klumpakojis.
Dūkšto piliakalnis

**Dūkšto piliakalnis ir gyvenvietė**, *Dūkšteliai I, Senasis Dūkštas* – piliakalnis (unikalus objekto MC kodas 1978; Lietuvos Respublikos kultūros paminklų sąrašo Nr. AR271; registro iki 2005 m. balandžio 19 d. Nr. A1515K) ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 24761) Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, Dūkštelių kaimo vakariniame pakraštyje, tarp Parsvėto ir Samanio ežerų. Pasiekiamas iš plento  prieš Parsvėto ežerą pasukus į kairę vakaruosna, Dūkšteliuose pavažiavus link Antanavo, iš viso 1,5 km – yra kairėje kelio pusėje.

## Piliakalnis
Piliakalnis – nupjauto kūgio formos kalva Persvėto ežero šiaurės rytiniame krante. Šlaitai 13–15 m aukščio, viršutinėje 6 m aukščio dalyje dirbtinai pastatinti. Aikštelė ovali, 25 x 30 m dydžio. Aikštelė dirvonuoja, šlaitai apaugę lapuočiais.

## Tyrimai
1909 m. Liudvikas Kšivickis ir jo mokiniai Tadas Daugirdas bei Antanas Žmuidzinavičius ištyrė aikštelę, rado lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos, akmens ir kaulo dirbinių, 6 x 12,5 m dydžio pusiau žeminės su atviru židiniu liekanų. Piliakalnis naudotas I tūkstantmečio iki m.e. antroje pusėje – I tūkstantmečio m.e. pradžioje. Piliakalnį 1958 m. žvalgė ir 1966 m. archeologinius tyrimus atliko Istorijos institutas. Vytautas Daugudis, ištyrė 8 m² plotą. Rasta lipdytos brūkšniuotu ir grublėtu paviršiumi keramikos, geležies šlako, suanglėjusių grūdų bei apdegusių akmeniniu grindinių.

Aplink visą piliakalnį 1 ha plote yra papėdės gyvenvietė, tyrinėta 1966 m., kurios iki 1,1 m storio kultūriniame sluoksnyje rasta brūkšniuotos, lygios ir grublėtos keramikos.

Radinius saugo Peterburgo Ermitažas (32 daiktai), Vytauto Didžiojo karo muziejus, iš gyvenvietės – Lietuvos nacionalinis muziejus. Lietuvos Respublikos kultūros ministro įsakymas dėl pripažinimo valstybės saugomu – 2005-04-29; Nr. ĮV-190. Paminklo teritorijos plotas 28 000 m². Vizualinio apsaugos zonos pozonio plotas 3 502 000 m².

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p. 110.
* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2. p.55 (163)
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.
* Lietuvos piliakalniai: atlasas. Vilnius, 2005, t. 1, p. 152–153.
* J. Puzinas. Dūkšto piliakalnis.//Lietuviškoji enciklopedija, K., 1939. T. 7, skilt. 143.
* Gilios senovės lietuviški paminklai Ermitaže //Raudonoji vėliava (Šiauliai). 1956, lapkričio 21,-Tas pats: Tarybinė Klaipėda. 1956, lapkričio 25; Komunizmo aušra (Telšiai). 1956, lapkričio 29.
* Lietuvos archeologijos bruožai, V., 1961. P. 115–116.
* Krzywicki L. Grodzisko górno-litewskie. I. Grodzisko w Duksztach. II. Grodzisko w Warancach // Pamiętnik fizyograficzny. Warszawa. 1914. T. XXII. Dz. V, p. 13–32.
* A. Nezabitauskas. Dūkštas ir jo paminklai // Nauja vaga (Ignalina). 1965, liepos 15.
* Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928. p. 125.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalniai. Dūkšteliai I
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Smilgių herbas

**Smilgių herbas** – pagrindinis Smilgių miestelio ir Smilgių seniūnijos (Panevėžio rajono savivaldybė) heraldinis simbolis. 2019 m. atidengtas ir pašventintas akmuo su Smilgių herbu.

## Aprašas

Žaliame skydo lauke sidabrinės keturios smilgos, vidurinės dvi susikryžiavusios.

## Simbolika

Heraldikos komisijoje buvo nuspręsta įamžinti plačiai paplitusias mūsų pievų žoles – smilgas. Skaičius 4 laikomas kosminiu ir harmonijos išraiška. Žemės ciklas turi 4 metų laikus, yra 4 pasaulio šalys, taigi ir 4 pagrindinės vėjų kryptys, 4 elementai – ugnis, vanduo, oras ir žemė, 4 rojaus upės, 4 evangelistai, 4 amžiaus tarpsniai – vaikystė, jaunystė, branda ir senatvė.

Heraldinės reikšmės:
* Žalia skydo spalva – laisvė, grožis, džiaugsmas, sveikata ir viltis, tai ir augmenijos spalva.
* Sidabras – turtas, dora ir skaistumas.

## Istorija

Herbas Lietuvos prezidento Valdo Adamkaus dekretu Nr. 1K-1247 patvirtintas 2008 m. sausio 30 d. Herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis.

## Šaltiniai
A Ka Guelen

**A Ka Guelen** – Skamp singlas, kuris buvo išleistas 2006 m. rugsėjo 1 d. ribotu, 500 kompaktinių diskų tiražu.

## Istorija
2006 metų rugsėjo 1 dieną ribotu – tik 500 kompaktinių diskų – tiražu išleistas Skamp singlas „A ka guelen“, buvo puiki galimybė didžiausiems šios grupės gerbėjams susipažinti su naujomis dainų „A ka guelen“ ir „Thinking about you“ versijomis. Tuo metu grupė įrašinėjo Skamp remiksų albumą *[[Le Boom Chick Vol. 2]]*, kuris prekyboje pasirodė 2007 metais. Šį singlą išleido Melodija Records įrašų kompanija. Mintis išleisti šį singlą, pasak grupės, kilo dėl jų gerbėjų atakų su klausimu, kada pagaliau pasirodys naujas albumas. Kadangi iki albumo išleidimo buvo dar daug darbų, buvo nuspręsta nekantriausiems klausytojams padovanoti singlą, išleidžiamą ribotu tiražu. Taip pat, ši „A ka guelen“ versija pasiekė ir Vokietijos radijo stotis. O originaliąją versiją galima išgirsti grupės 2005 m. studijiniame albume *[[Deadly]]*.

"A Ka Guelen“ pavadinimas išvertus į lietuvių kalbą reiškia – „gyvenimas yra sunkus“.

## Singlo dainos

# A Ka Guelen (2006 version)
# A Ka Guelen (original version)
# Thinking About You (club mix)

Tekstai: V. Diawara, E. Jennings

Muzika: V. Diawara

## Šaltiniai

## Nuorodos
* „A Ka Guelen“ dainos žodžiai
* Oficiali Skamp internetinė svetainė 
* Oficiali Skamp Myspace svetainė
Žaliasis kyšulys

**Žaliasis kyšulys** () – labiausiai į vakarus nutolęs Afrikos pusiasalis ir kyšulys, esantis Senegale, išsikišęs į Atlanto vandenyną. Toliausiai į vakarus nutolusi pusiasalio vieta vadinama Almadi. Kyšulyje įsikūrusi šalies sostinė Dakaras. Pietinėje dalyje remiasi į įlanką su puikiais smėlio paplūdimiais. Kyšulyje nuo seno gyveno lebu žvejų gentis.

Pagal Žaliąjį kyšulį pavadintos 560 km į vakarus nuo jo esančios Žaliojo Kyšulio salos.
Paukščių piliakalnis

**Paukščių piliakalnis** arba **Dukurnonių piliakalnis**, arba **Steponiškių piliakalnis** (A160KP) su gyvenviete (A160K 2P), dar vadinamas Bobų kalnu – piliakalnis Prienų rajono savivaldybės teritorijoje, Dukurnonių kaimo pietrytinėje dalyje, Surmiaus, arba Vilkų, ežero pietvakariniame krante, 0,4&nbsp;km į šiaurę nuo kelio Jieznas–Kalviai sankryžos su keliu į Sundakus.

## Piliakalnis

Nupjauto kūgio formos kalvos rytinis ir šiaurės rytų šlaitai leidžiasi į Surmiaus pakrantę, šiaurinį, šiaurės vakarų, pietinį ir pietrytinį šlaitus supa daubos, vakarų ir pietvakarių šlaitai remiasi į gretimą kalvą. Nuo ežero pusės šlaitai apie 14 m, nuo gretimos kalvos – 10 m aukščio. Į šiaurės vakarus nuo piliakalnio teka bevardis upelis (įteka į Sūrinių). Aikštelė beveik apskrita, apie 8 m skersmens, su ryškiu kultūriniu sluoksniu. Ją žiedu juosia 1–6 m aukščio pylimas, už kurio yra gynybinio griovio liekanų. Buvo gerai įtvirtintas, būdingas miniatiūrinių piliakalnių tipui. 

Piliakalnio pietinėje ir pietvakarinėje papėdėje yra gyvenvietės liekanų.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1953 m. ir 1971 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1988 m. tyrė Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 

Spėjama, kad piliakalnyje buvo didiko Surmino tėvonija.

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.

## Nuorodos
* Paukščių piliakalnis
* Lietuvos pilys ir piliakalniai 
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Džiuginėnų piliakalnis

**Džiuginėnų piliakalnis** – piliakalnis ir senovės gyvenvietė Telšių rajono savivaldybės teritorijoje, Džiuginėnų kaime, Gadūnavo seniūnija, 4 km nuo Telšių į vakarus, Durbinio kairiajame krante. Pasiekiamas plentu Telšiai – Alsėdžiai išvažiavus iš Telšių miesto, dešinėje prasidėjus kolektyviniams sodams, už didesnio kelio posūkio į dešinę pervažiavus Durbino upelį, yra kairėje į vakarus.

## Piliakalnis

Piliakalnis, dar vadinamas **Džiugo kalnu**, yra balno pavidalo, įrengtas atskiroje kalvoje, Durbinio kairiajame krante. Jį iš vakarų, pietų ir rytų supa upelio slėnis ir pelkės. Šlaitai 9–11 m aukščio. Aikštelė 45 x 20 m dydžio, iš pietų ją juosia 1,5 m pylimas. Aikštelės rytiniame pakraštyje buvo 6 m skersmens duobė, kurioje 1967 m. rasta ankstyvosios lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos. Pasak padavimų, piliakalnis yra senovės žemaičių didvyrio Džiugo, kovojusio su kryžiuočiais, kapas.

Piliakalnio šiaurės rytų ir šiaurinėje papėdėje yra senovės gyvenvietė, tyrinėta 1993 m., 1999 m. ir 2005 m. Joje rastas iki 1,5 m storio kultūrinis sluoksnis, židinių, medinio šulinio liekanos, geležinė diržo sagtis, žalvarinis žiedas, lygios ir žiestos, bangelėmis puoštos keramikos, gyvulių kaulų. 200 m į pietryčius nuo piliakalnio, už Durbinio upelio yra XI–XII a. Siraičių kapinynas, tyrinėtas 1956–1957 m. Kapinyne 1901 m. buvo rastas XI a. – XII a. daiktų lobis-auka ar simbolinis kapas.

## Tyrimai
Piliakalnio žvalgomuosius archeologinius tyrimus 1967 m. atliko Lietuvos istorijos institutas, 1999 m. archeologai Zenonas Baubonis ir Bronius Dakanis ištyrė 18 m² plotą. Rasta 1,6 x 3 m dydžio akmenų grindinys, medinio šulinio liekanų, lipdytos brūkšniuotu paviršiumi ir žiestos keramikos, beržo tošių, molio tinko, gyvulių kaulų ir dantų, šlako. Gyvenvietė yra I tūkstantmečio antrosios pusės – II tūkstantmečio pradžios.

## Šaltiniai

* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2.
* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas, V., 1973, p.&nbsp;189
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.
* Zenonas Baubonis, Bronius Dakanis. Džiuginėnų piliakalnio senovės gyvenvietės žvalgomieji tyrinėjimai // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1998 ir 1999 metais. Vilnius, 2000. p.&nbsp;86–87.
* Tadas Daugirdas. Piliakalniai // Telšiai. Straipsniai ir istorijos dokumentai. Vilnius, 1994. p.&nbsp;7–14.
* Dowgird T. O dwóch mogilach książecych z czasów przedhistorycznych na Żmujdzi // Wisła, 1889. T. III, p.&nbsp;384-389.
* Liudvikas Adomas Jucevičius. Raštai. Vilnius, 1959.
* Perkowski J. Senovės gadynės pėdsakai Telšių apskrity // Gimtasai kraštas. Šiauliai. 1934. Nr. 2, p.&nbsp;112–114; Nr. 3–4, p.&nbsp;160–163.
* Покровский Ф. В. Археологическая карта Ковенской губернии. Вильна, 1899. c. 77-79.
* Motiejus Valančius. Pasakojimas Antano Tretininko // Raštai. Vilnius, 1972. T. I, p.&nbsp;319–402.
* Vitas Valatka. Žalvario amžiaus stovykla // Muziejai ir paminklai. Vilnius, 1969. p.&nbsp;65–67.
* V. Valatka. Džiugo kalnas // Mokslas ir gyvenimas. Vilnius, 1973 m. Nr. 8, p.&nbsp;51–52.

## Nuorodos
* Lietuvos piliakalniai
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Ilmenis

**Ilmenis** () – ežeras Rusijoje, Naugardo srities vakaruose, tuoj į pietus nuo Didžiojo Naugardo. Ežero plotas priklausomai nuo vandens lygio kinta nuo 733 iki 2090 km². Ilgis iki 45 km, plotis iki 35 km. Aukštis virš jūros lygio – 18 m. Krantai žemi, pietuose pelkėti. Vandens lygį reguliuoja hidroelektrinė ant Volchovo upės. Vandens lygio svyravimo amplitudė 7,4 m; aukščiausias lygis gegužę, žemiausias kovą. Ežeras užšalęs nuo lapkričio iki balandžio pabaigos.

Į Ilmenį įteka apie 50 intakų; didžiausi: Msta, Pola, Lovatė, Šelonė; išteka Volchovas (Nevos baseinas).

Vykdoma žvejyba. Per Pailmenės kanalą ir Volchovo upę jungiasi su Vyšnij Voločioko vandens sistema.

Ežeru IX–XII a. ėjo prekybos kelias iš variagų pas graikus. Ilmenio apyežerės buvo vienas iš rytų slavų formavimosi židinių – čia gyveno Ilmenio slovėnai. Per II pasaulinį karą ežere veikė Ilmenio karinė flotilė.

Ežerėvardis kildinamas iš Baltijos finų kalbų: *Ilma-järvi*, *Ylä/järvi, Ylämä/järvi*, kas reikštų „aukštutinis, dangiškas ežeras“. Bandoma siūlyti iš rusišką etimologiją iš žodžio *ил* („dumblas“).

## Šaltiniai