Daumantas

**Daumantas** (arba **Domantas**, m. apie 1285 m.) – Lietuvos didysis kunigaikštis, valdęs apie 1282–1285 m. Tai vienas mažiausiai žinomų Lietuvos valdovų, užėmęs sostą laikotarpiu tarp Traidenio mirties ir Butigeidžio iškilimo.

## Kilmė
Istoriniuose šaltiniuose apie Daumanto kilmę duomenų beveik nėra, todėl istoriografijoje egzistuoja kelios hipotezės: kai kurie rusų istorikai (pvz., Vladimiras Pašuta) kėlė prielaidą, kad Daumantas galėjo būti Mindaugo sūnus arba tapatus Daumantui Pskoviškiui, tačiau ši versija daugumos šiuolaikinių tyrinėtojų atmetama dėl chronologinių neatitikimų.
Pagal vėlyvąją Lietuvos metraščių tradiciją ir Motiejaus Strijkovskio kroniką, Daumantas siejamas su Giedraičių gimine bei laikomas Romunto (Vito) sūnumi. Daumantai Siesickiai save taip pat kildino iš šio valdovo. 

## Valdymas
Laikotarpis po Traidenio mirties (1282 m.) iki 1289 m., kai šaltiniuose minimas Butigeidis, yra laikomas „tamsiuoju“ Lietuvos istorijos periodu. Daumantas šaltiniuose kaip didysis kunigaikštis aprašytas tik vieną kartą – ryšium su 1285 m. kariniu žygiu.
Manoma, kad Daumantas vidaus politikoje galėjo persekioti Traidenio šalininkus, siekdamas įtvirtinti savo valdžią, tačiau tikslių duomenų apie santykius su būsima Gediminaičių pirmtakų dinastija (Butigeidžiu) nėra.

### 1285 m. žygis į Rusios žemes
Septynios Rusios kronikos užfiksavo, kad 1285 m. rugpjūčio pradžioje didžiojo kunigaikščio Daumanto vadovaujama kariuomenė užpuolė Tverės kunigaikštystės pietuose esantį Olešnios valsčių, priklausiusį Tverės vyskupui Simeonui. Olešnios valsčius tiksliai nenustatytas, bet siejamas su Aleševo kaimu (Zubcovo apskr.) arba Olešnios upe (Gžatės intakas). Jungtinės Tverės, Maskvos, Volokolamsko, Rževos ir kitų kaimyninių žemių pajėgos sumušė lietuvius. Metraščiuose nurodoma, kad Daumantas buvo paimtas į nelaisvę (arba žuvo mūšio lauke). Po šio pralaimėjimo jo vardas šaltiniuose nebeminimas.

Daumanto žūtis Olešnios mūšyje 1285 m. istoriografijoje laikoma svarbiu lūžio tašku Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės raidoje. Po šio įvykio į valdžią iškilo broliai Butigeidis ir Butvydas, kurie padėjo pagrindus būsimai Gediminaičių dinastijai. Šis valdovų pasikeitimas žymėjo naują valstybės konsolidacijos etapą, kurio metu LDK ne tik atlaikė vidines krizes po Traidenio mirties, bet ir pradėjo nuoseklią ekspansiją bei valstybės centralizaciją.

Nors dauguma metraščių teigia, kad Daumantas buvo „nužudytas“ (rus. избиша), egzistuoja versija apie jo patekimą į nelaisvę. Tačiau faktas, kad po 1285 m. jis dingsta iš politinės arenos, o soste įsitvirtina Butigeidis, leidžia daryti išvadą, kad mūšis buvo lemiamas Daumanto valdymui.

## Kultūriniai atspindžiai

Nors istoriškai Daumantas valdė trumpai, jis paliko pėdsaką vėlesnėje kultūroje. Kunigaikštis minimas lietuvių sutartinėse, kuriose aukštinami jo kariniai žygiai, pavyzdžiui: „Daumantas, Daumantas, Giedraičių Kunigas labus raitus lugojo.“ Pasak tyrinėtojų, tokie tautosakos motyvai gali atspindėti XIV a. įvykių pėdsakus ir istorinę atmintį apie valdovo vykdytą mobilizaciją.
1690 m. Kauno jėzuitų kolegijoje buvo pastatyta lotyniška drama „Princeps Daumantus“ (liet. Kunigaikštis Daumantas). Šiuo kūriniu siekta pabrėžti jo kilmę iš senovės Lietuvos kunigaikščių giminių ir aktualizuoti LDK valdovų istorinę tąsą.

XVI a. istorikas Motiejus Strijkovskis savo kronikoje pateikia platesnį, tačiau pusiau legendinį kunigaikščio Daumanto portretą. Pasak Strijkovskio, Daumantas buvo kilęs iš Giedraičių giminės ir rezidavo Videniškių pilyje. Kronikoje minimas ir jo karinis pasiekimas – pergalingas Kaulio mūšis, kuriame Daumanto vadovaujamos pajėgos neva sumušė Livonijos ordiną. Nors šiuolaikinė istorijos mokslo kritika šiuos vėlyvuosius pasakojimus vertina kaip bandymą pagrįsti kilmingų giminių (tokių kaip Giedraičiai) senovę, Strijkovskio versija padarė didelę įtaką vėlesnei lietuvių istorinei sąmonei ir literatūrai.

## Šaltiniai