Mazovijos kunigaikštystė

**Mazovijos kunigaikštystė** () – kunigaikštystė, egzistavusi nuo 1138 m. iki 1526 m. dabartinės Lenkijos šiaurės rytinėje dalyje, Mazovijos istoriniame regione. Kunigaikštystės sostinės buvo Plockas (1138–1262), Čerskas (1262–1413) ir Varšuva (1413–1526).

## Istorija

Šias žemes esančias į rytus nuo Vyslos upės X a. pabaigoje užkariavo lenkų kunigaikštis Meška I. Iki tol šiose žemėse gyveno mazovų, jotvingių, galindų ir prūsų gentys. Šios žemės buvo įtrauktos į pirmąją lenkų valstybę, kuri vadinosi Civitas Schinesghe ir kurią valdė Piastų dinastija. 1075 m. įkurta Plocko vyskupija. Po kunigaikščio Boleslovo III Kreivaburnio mirties 1138 m., pagal jo paliktą testamentą Lenkija buvo padalinta į penkias kunigaikštystes kiekvienam sūnui. Mazovijos kunigaikštystė atiteko antrajam sūnui Boleslovui IV Garbaniui, kuris 1146 m. nugalėjęs savo pusiau brolį Vladislavą II tapo Lenkijos Didžiuoju kunigaikščiu.

1229–1232 m. ir 1241–1243 m. kunigaikščiu buvo Konradas I Mazovietis, kuris buvo tas žmogus, kuris pakvietė Kryžiuočių ordiną kautis prieš pagoniškas Baltų gentis. Už tokią pagalbą 1230 m. jis kryžiuočiams atidavė Kulmo žemę. 1233 m. kunigaikščiu tapo Konrado sūnus Boleslavas I Mazovietis, kuris valdė iki savo mirties 1247 metais. Po jo mirties kunigaikščiu tapo jo jauniausias brolis Semovitas I Mazovietis. Tuo tarpu kai Semovito sūnus Konradas II Mazovietis perkelė savo rezidenciją į Čerską, Semovitas su savo broliu Boleslavu II Mazoviečiu įsivėlė į ilgalaikį konfliktą dėl Seniorų kunigaikštystės priklausomybės su savo giminėmis iš Kujavijos ir Silezijos Piastais. Pastarieji išmėtė kunigaikštystę iš Piastų monarchijos. Kai 1295 m. Pšemislis II buvo karūnuotas Didžiosios Lenkijos karaliumi ir Lenkijos kunigaikštystės buvo suvienytos, Mazovijos kunigaikštystė išliko nepriklausoma.

1313 m. mirus Boleslavui II kunigaikštystė buvo padalinta trims jo sūnums: Semovitui II Mazoviečiui, kuris tapo Ravos kunigaikščiu iki 1345 m.; Trojdeniui I, kuris tapo Čersko kunigaikščiu iki 1341 m. ir Vaclavui Plockiečiui, kuris tapo Plocko kunigaikščiu iki 1336 metų. 1341–1381 m. valdant Trojdenio sūnui Semovitui III didžioji dalis kunigaikštystės buvo suvienyta.

1351 m. Semovitas III ir jo brolis Kazimieras tapo Lenkijos karalystės vasalais. 1381 m. mirus Semovitui III kunigaikštija vėl buvo padalinta į dvi dalis: Janušas I Senasis tapo Čersko kunigaikščiu iki 1413 m., kai perkėlė savo rezidenciją į Varšuvą; Zemovitas IV tapo Ravos ir Plocko kunigaikščiu iki 1426 m. ir Belzo kunigaikščiu nuo 1388 metų.

Po 1385 m. Krėvos sutarties kunigaikštystė atsidūrė tarp dviejų Jogailaičių dinastijai priklausiusių valstybių: LDK ir Lenkijos karalystės. 1495 m. įkūrus Ravos ir Plocko vaivadijas paskutinis Boleslavo IV sūnus Konradas III Raudonasis dar kartą suvienijo kunigaikštystę. Tačiau 1526 m. mirus jo sūnui Janušui III Mazoviečiui ir nepalikus jokių įpėdinių kunigaikštystė buvo įtraukta į Lenkijos karalystės sudėtį, kur 1529 m. buvo įkurta Mazovijos vaivadija.

Po kunigaikštystės išnykimo ir prasidėjusios religinės priespaudos kunigaikštijos protestantai pabėgo į šiaurėje buvusią Rytų Prūsija ir įsikūrė jos pietinėse žemėse. Ilgainiui šie pabėgėliai pradėti vadinti Mozūrais, o jų gyvenamas regionas nuo XVIII a. Mozūrija (Masuren).


Vaizdas:Polska za W Lokietka (1304-1333).png|Lenkijos kunigaikštystės 1304-1333 m.
Vaizdas:Poland 1341 map.jpg|Lenkija 1341 m.
Vaizdas:Ustawa sukcesyjna Bolesława Krzywoustego.jpg|alt=|


## Nuorodos

* Kunigaikštytės istorija (lenk.) .