Senovės egiptiečių kalba

**Senovės egiptiečių kalba** () – semitų-chamitų šeimos kalba, vartota Senovės Egipte. Rašytiniai šaltiniai šia kalba siekia 3400 m. pr. m. e., todėl tai yra viena seniausių žinomų rašytinių kalbų.

## Raida
Egiptiečių kalbos vystymasis kalbininkų skirstomas į 6 chronologines fazes:

* Archajinė egiptiečių kalba (prieš 2600 m. pr. m. e., ankstyvosios karalystės kalba);
* Senoji egiptiečių kalba (2600–2000 m. pr. m. e., Senosios Egipto karalystės kalba);
* Vidurinioji egiptiečių kalba (2000–1300 m. pr. m. e.; Viduriniosios Karalystės iki XVIII dinastijos kalba, kaip rašytinė kalba vartota iki IV a.);
* Vėlyvoji egiptiečių kalba (1300–700 m. pr. m. e.; nuo XVIII dinastijos iki III pereinamojo laikotarpio);
* Demotinė kalba (VII a. pr. m. e. – V m. e. a.; vėlyvojo laikotarpio ir romėnų laikų kalba);
* Koptų kalba (I-XVII a.; nuo romėnų laikų iki šių dienų) – paskutinė senovės egiptiečių kalbos stadija. Ji vartota Egipto krikščionių koptų iki XVII a., vėliau iš kasdienio vartojimo išnyko ir dabar tebevartojama tik religiniuose ritualuose.

## Fonetika ir raštas

Senovės egiptiečių kalba buvo užrašoma egiptiečių hieroglifais, o vėlyvosiose stadijose išsivystė hieratinis ir demotinis raštai. Kadangi pastaraisiais buvo dažniausiai rašoma tik ant papiruso, išliko mažai pavyzdžių. Visos trys rašto sistemos atsirado skirtingu metu ir vėlyviausiuoju laikotarpiu naudotos paraleliai, tačiau turėjo skirtingas funkcijas. Hieroglifai buvo naudojami oficialiausiuose, valstybiniuose dokumentuose ir dažniausiai iškalami akmenyje; hieratinis raštas naudotas dažniausiai šventyklų dokumentuose, o demotinis buvo skirtas užrašyti ekonominius, buitinius tekstus.

Visos trys rašto sistemos buvo mišrios, t. y. naudojo tiek ideografines, tiek fonografines grafemas, o dauguma rašto ženklų galėjo atlikti visas funkcijas – tiek ideografinę, tiek fonografinę, tiek determinatyvo. Nors raštas leido visus tekstus pilnutinai užrašyti fonetiškai, Egipte niekada nebuvo pereita prie visiško fonografinio rašto, ir ideogramos naudotos iki pat vėlyvosios egiptiečių kalbos nunykimo.

Raštas leido užfiksuoti 24 skirtingus garsus, kurie atsispindi vienskiemenių rašto ženklų rinkinyje, savotiškoje abėcėlėje. Šių ženklų transliteravimui (t. y. perteikimui lotyniškais rašmenimis) egzistuoja kelios skirtingos sistemos, pasiūlytos atskirų mokslininkų, kurios naudoja skirtingas raides garsams /a/, /i/, /š/, /dž/ ir pan. užrašyti. Taip pat nėra iki galo aišku, kaip tiksliai buvo tariami vieni ar kiti garsai (pvz., nėra iki galo aišku, kam buvo reikalingi 4 ženklai garsams /h/, /ch/ išreikšti), todėl mokslininkai tik yra sutarę tarpusavyje dėl ženklų tarimo. Garsai yra šie:

Kaip ir dalyje dabartinių semitų kalbų, egiptiečių kalboje iš pradžių nebuvo užrašomi balsiai, ir tik vėliau kai kurie rašmenys leido užrašyti balsius /a/ (buvo tariamas /d/, /l/ ar /r/ senojoje kalboje), /i/ ir /u/ (buvo tariamas /w/ senojoje kalboje). Tai, kad balsiai fiksuoti nesistemingai, sukelia kalbos transkripcijos (t. y. realaus tarimo užrašymo) problemų. Tarimą yra bandoma rekonstruoti remiantis vėlesne koptų kalba, taip pat kitų kalbų šaltiniais, tačiau dauguma atvejų tos rekonstrukcijos yra spekuliatyvios, atsižvelgiant ir į tai, kad pati kalba per tūkstančius metų kito. Paprastai laikomasi taisyklės transkribuojant tarp priebalsių įterpti neryškų /e/. Tokiu būdu žodžio transliteruoto *nfr* mokslinė transkripcija yra *nefer* (grožis), žodžio *Ra-ms-sw* – *Ramessu* (Ramzis), o žodžio *twt-3nḫ-ı͗mn* – *Tutanchamen* (Tutanchamonas). Bandymai egiptietiškuose žodžiuose naudoti /o/ yra paremti iš seniau atėjusia tradicija (pvz., žodžio Amonas (*ı͗mn*) mokslinė trankribcija yra *Amen*). Mokslinė transkripcija yra sutartinė ir ne visada atspindi tikrąjį tarimą. Pagal įvairias rekonstrukcijas manoma, kad *Tutanchamen* šio faraono laikais buvo tariamas maždaug *tawaːt ʕaːnax ʔaˈmaːn*.

Kaip ir kitų semitų-chamitų kalbų, senovės egiptiečių kalbos žodžių pagrindas – trijų priebalsių šaknis (nors yra žodžių nuo 2 iki 5 priebalsių šaknimi).

## Gramatika
### Daiktavardis ir būdvardis
Egiptiečių kalbos daiktavardis turėjo 2 gimines ir 3 skaičius (vienaskaitą, dviskaitą ir daugiskaitą, nors vėliau dviskaita nunyko). Moteriškos giminės galūnė paprastai buvo *-t*, ir daiktavardžiai buvo kaitomi giminėmis. Pvz., *sn* (*sen*) reiškė „brolis“, o *snt* (*senet*) – „sesuo“; *ınpw* (*Anpu*) reiškė „Anubis“, bet *ınpwt* (*Anput*) „Anputė“ (jo moteriškasis atitikmuo). Dviskaita buvo užrašoma sudvigubant ideogramą arba papildomu ženkliuku – dviem vertikaliais brūkšniais. Jos fonetinė galūnė buvo *-wy* (*-ty* moteriškajai giminei). Daugiskaita buvo užrašoma su papildomu ženkliuku – trim vertikaliais brūkšniais. Jos fonetinė galūnė buvo *-w* (*-wt* moteriškajai giminei). Pvz., žodis *t3* (*ta* – „žemė, kraštas“) galėjo įgauti formas *t3wy* (*tavi* – „du kraštai“), *t3w* (*tau* – „daug kraštų“). Toliau - žodžių „brolis“ ir „sesuo“ kaitymo pavyzdys:

 
Būdvardis irgi buvo kaitomas giminėmis ir derinamas prie daiktavardžio. Pvz., *s nfr* reiškė „gražus vyras“, tačiau reikėjo galūnės *-t*, kad jį pritaikyti moteriškos giminės daiktavardžio – *st nfrt* (*set neferet*) – „graži moteris“.

Būdvardis visada eidavo po pažymimojo žodžio. Kuomet jis eidavo prieš pažymimąjį žodį, būdavo traktuojamas kaip tarinys. Pvz., *nṯr ˁ3* (*nečer aa* – „dievas“ + „didis“) reiškia „didis dievas“, bet *ˁ3 nṯr* (*aa nečer* – „didis“ + „dievas“) reiškia „dievas yra didis“.

### Įvardis
Egiptiečių kalbos asmeniniai įvardžiai buvo trijų rūšių: nepriklausomieji, priklausomieji ir priesaginiai. Loprieno ir keletas kitų mokslininkų siūlo laikyti kai kurias veiksmažodžių galūnes ketvirtąja įvardžių rūšimi. Klausiamieji įvardžiai turėjo dvi formas – priklausomąją ir nepriklausomąją.

Nepriklausomieji įvardžiai naudoti kaip sakinio veiksnys. Priklausomieji naudoti kaip veiksnys būdvardinėse konstrukcijose, arba kaip papildinys – veiksmažodinėse. Priesaginiai įvardžiai naudoti asmenuojant veiksmažodžius (šliejami prie veiksmažodžio) arba kaip savybiniai (šliejami prie daiktavardžio). Jie taip pat naudoti su prielinksniais.

Įvardžių naudojimo pavyzdžiai: *jnk sḏm=j* (*ank sedžemi* – „aš“ + „klausyti“ + prsg. įvardis) reiškia „aš klausau“; *nfr wj* (*nefer vi* – „gražus“ + prikl. įvardis) reiškia „aš gražus“; *h3b=f wj* (*habef vi* – „siųsti“ + prsg. įvardis + prikl. įvardis) reiškia „(jis) siunčia mane“; *pr=f* (*peref* – „namas“ + prsg. įvardis) reiškia „jo namas“; *ḥr=j* (*heri* – „ant“ + prsg. įvardis) reiškia „ant manęs“.

Parodomieji įvardžiai buvo derinami su daiktavardžiu gimine ir skaičiumi.

### Prielinksnis
Daiktavardis neturėjo linksnių, tačiau jų funkciją atliko įvairūs prielinksniai, visuomet rašomi prieš daiktavardį. Gardineris skirstė prielinksnius į paprastuosius ir sudėtinius. Toliau pateikiami paprastieji prielinksniai:

### Veiksmažodis
Veiksmažodžiai (jų pagrindinė forma) galėjo prisijungti įvairias priesagas, pagal kurias kisdavo jų asmuo, laikas, nuosaka, rūšis.

Asmenavimas vyko asmeninių įvardžių pagalba. Pvz., priesaga *-j* buvo prijungiama sudarant I asmenį, o priesaga *-f* – trečiają. Tuo atveju, jeigu sakinyje būdavo aiškus veiksnys, priesaga būdavo nereikalinga. Pvz., *sḏm=f* (*sedžemef* – „klausyti“ + prsg. įvardis) reiškia „(jis) klauso“, bet *sḏm nṯr* (*sedžem nečer* – „klausyti“ + „dievas“) reiškia „dievas klauso“. Asmeninio įvardžio priesaga visada būdavo prijungiama paskutinė.

Veiksmažodis turėjo du laikus – esamąjį ir būtąjį. Būtasis laikas būdavo sudaromas prijungiant priesagą *-n*. Pvz., *ḏd.n=f* (*džedenef* – „sakyti“ + *n* + prsg. įvardis) reiškia „(jis) sakė“. Dalyvis būdavo sudaromas su priesaga *-w*. Pvz., *ḏd.w* (*džedu* – „sakyti“ + *w*) reiškia „pasakęs“. Visi laikai turėjo imperfektyvinį veikslą, kuris buvo sudaromas su priesaga *-r-*, įterpiama prieš laiko ar asmens priesagą.

Be to, veiksmažodis turėjo asmenuojamą padalyvio (*pseudodalyvio*) formą, kuri leido išeikšti kelis vienu metu vykusius veiksmus, ir taip pat naudojama neveikiamajai rūšiai sudaryti. Toliau – veiksmažodžio *sm* („klausyti“) kaitymo pavyzdys:

Sakinio su padalyviu pavyzdys yra *jr.n=j hrw ḫmt.w wˁ.kw* (*Ireni heru chemetu uaku* – „praleido“ + prsg. įvardis + „diena“ + „trys“ + „būti vienas“ + padalyvio galūnė) reiškia „Aš praleidau tris dienas, būdamas vienas.“;

### Sintaksė
Egiptiečių kalbai būdinga sakinio struktūra yra „tarinys – veiksnys – papildinys“ (VSO). Tai reiškia, kad lietuviškas sakinys (SVO) „Žmogus duoda dovaną“ turėtų būti perfrazuotas „Duoda žmogus dovaną“. Vėlyvojoje egiptiečių kalboje šiuo aspektu įvyko reikšmingi pokyčiai, ir koptų kalba jau konstruojama SVO principu.

Dalis sakinių neturėjo veiksmažodžio. Tuo atveju veiksmažodžio funkciją atliko būdvardis arba daiktavardis su jungtimi (*pw*). Pastaruoju atveju naudojama žodžių tvarka yra „veiksnys – jungtis – predikatyvas“. Pvz:
* *nfr mtn=j* (*Nefer meteni* – „geras/gražus“ + „kelias“ + prsg. įvardis) reiškia „Mano kelias yra geras“;
* *sḫ.tj pw n.j sḫ.t-ḥm3.t* (*Secheti pu ni Sechet-Hemat* – „medžiai“ + jungtis + „iš“ + „Sehet-Hemat (vietovė)“) reiškia „Medžiai yra iš Sechet-Hemato“;
* *ẖr.t=k m pr=k* (*Cheret em Perek* – „turtas“ + prsg. įvardis + vietininko prielinksnis + „namas“ + prsg. įvardis) reiškia „Tavo turtas yra tavo namuose“;

Šalutiniai sakiniai buvo sudaromi įvairiai. Šalutinis pažyminio sakinys (ar dalyvinis pažyminys) buvo sudaromas tiesiog pakeičiant žodžių tvarką:
* *z.j wnm.n=f k3.w n.w nh.t* (*Si unemenef kau nu nehet* – „žmogus“ + „suvalgė“ + prsg. įvardis + „vaisius“ + „sikomoras (medis)“) reiškia „Žmogus, kuris suvalgė sikomoro vaisių“;
Šalutiniai sakiniai buvo sudaromi ir jungtuko kuris pagalba. Šis jungtukas galėjo įgyti įvairias formas: *nt.j* (vyriškoji), *nt.t* (moteriškoji), *nt.j.w* (daugiskaitos), *jw.tj* (neigiamoji). Pvz.
* *ẖntj=f nt.j m ḥw.t-nṯr* (*Chenetif neti em hut-nečer* – „statula“ + prsg. įvardis + *neti* + vietininkas + „šventykla“) reiškia „Tavo statula, kuri yra šventykloje“;

## Teksto pavyzdys
Dievas Amonas Ra kreipiasi į faraoną Tutmozį III:

## Šaltiniai

### Bendroji literatūra
* Loprieno, Antonio, *Ancient Egyptian: A Linguistic Introduction*, Cambridge University Press, 1995. ISBN 0-521-44384-9 (hbk) ISBN 0-521-44849-2 (pbk)
* Peust, Carsten, *Egyptian phonology: an introduction to the phonology of a dead language*, Peust & Gutschmidt, 1999. ISBN 3-933043-02-6 PDF

### Gramatikos
* Allen, James P., *Middle Egyptian: An Introduction to the Language and Culture of Hieroglyphs*, first edition, Cambridge University Press, 1999. ISBN 0-521-65312-6 (hbk) ISBN 0-521-77483-7 (pbk)
* Collier, Mark, and Manley, Bill, *How to Read Egyptian Hieroglyphs : A Step-by-Step Guide to Teach Yourself*, British Museum Press (ISBN 0-7141-1910-5) and University of California Press (ISBN 0-520-21597-4), both in 1998.
* Gardiner, Sir Alan H., *[[Egyptian Grammar: Being an Introduction to the Study of Hieroglyphs]]*, Griffith Institute, Oxford, 3rd ed. 1957. ISBN 0-900416-35-1
* Hoch, James E., *Middle Egyptian Grammar*, Benben Publications, Mississauga, 1997. ISBN 0-920168-12-4

### Žodynai
* Faulkner, Raymond O., *A Concise Dictionary of Middle Egyptian*, Griffith Institute, Oxford, 1962. ISBN 0-900416-32-7 (hardback)
* Lesko, Leonard H., *A Dictionary of Late Egyptian*, 2nd ed., 2 Vols., B.C. Scribe Publications, Providence, 2002 et 2004. ISBN 0-930548-14-0 (vol.1), ISBN 0-930548-15-9 (vol. 2).
* Shennum, *, *English-Egyptian Index of Faulkner’s Concise Dictionary of Middle Egyptian*, Undena Publications, 1977. ISBN 0-89003-054-5
* Bonnamy, Yvonne et Sadek, Ashraf-Alexandre, *Dictionnaire des Hiérogriphes*, Actes-sud: fr(www.actes-sud.fr), Arles, 2010. ISBN 978-2-7427-8922-1

## Nuorodos
* Senovės egiptiečių kalbos žodynas
* Apie kalbą 
* Egiptiečių kalbos gramatikos ir žodynai (rusiškai)
*