open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Bohikonas

**Bohikonas** () – miestas pietiniame Benine, Zu departamente, 10 km į rytus nuo Abomėjaus. Keliai į Kotonu, Abeokutą, Paraku, Abomėjų, stotis prie Kotonu–Paraku geležinkelio linijos. Svarbus transporto mazgas ir prekybos centras (prekiaujama medvilne, kukurūzais, sorgais, žemės riešutais, jamsu, naminiais gyvuliais, tekstilės gaminiais). Maisto pramonė. Yra mečetė, Agongointo archeologinis parkas, technikos licėjus.

## Istorija

Bohikonas įkurtas XX a., nutiesus geležinkelį.


File:Bohiconroad.jpg|Kelias per miestą
File:Entrance to the Parc Archeologique d'Agongointo.jpg|Archeologinis parkas
File:Bohicontrainstation.jpg|Geležinkelio stotis 
File:Bohicon1.jpg|Prekyba
Songajai

**Songajai** – Afrikos tauta, gyvenanti daugiausia Nigerio vidurupio baseine, maždaug nuo Dženės miesto šiaurės vakaruose iki Nigerio ir Sokoto santakos pietryčiuose (Malyje, Nigeryje, Burkina Fase, Benine, Nigerijoje). Populiacija siekia ~4,5 mln. žmonių. Kalba songajų kalbomis, priskiriamomis Nilo-Sacharos kalbų šeimai. Nigeryje gyvenantys songajai save laiko džermų tauta. Tikintieji – musulmonai sunitai.

Verčiasi žemės ūkiu (augina sorgus, ryžius, soras), užsiima žvejyba, laiko naminius gyvulius, gyvenantys miestuose verčiasi amatais, prekyba.

Viduramžiais songajai įkūrė galingą Songajaus valstybę, dominavusią Vakarų Afrikoje XV–XVI a.

## Šaltiniai
Kūlupis (Salantas)

**Kūlupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, šiaurės rytinėje–rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje; dešinysis Salanto intakas.

## Etimologija
Pavadinimas žemaičių tarmės kilmės, sudarytas iš žodžių  () ir *upė*.

## Geografija
Ištakos yra ties Klausgalvų ir Šalyno žemių riba, 0,86 km į vakarus nuo Šalyno dvaro. Didžioji dalis melioruota, paversta kanalu, tik žemupyje vaga natūrali. Aukštupyje minėtų kaimų riba trumpai teka į šiaurę–šiaurės rytus. Klausgalvų Medsėdžių pakraštyje pasuka tiesiai į rytus, o įtekėjęs į Klausgalvų kaimą, apjuosdamas Ąžuolyno mišką pasuka į pietus. Upelio vaga kerta kelius Klausgalvai–Klausgalvų Medsėdžiai–Pesčiai, Klausgalvai–Šalynas ir . Į Salantą įteka Kūlupėnų rytiniame pakraštyje, 0,27 km į šiaurės rytus nuo geležinkelio Kužiai–Kretinga tilto per Salanto upę, 1,4 km nuo jos žiočių.

Gyvenvietės: Klausgalvai, Šalynas, Nasrėnai, Tinteliai, Kūlupėnai.

Dešiniajame krante yra Šalyno dvaro sodyba, kairiajame krante – Adolfo Jucio gimtoji sodyba, Šalyno žydų holokausto vieta, Nasrėnų senosios kapinės, Motiejaus Valančiaus paminklas ir gimtinės sodyba, Tintelių palivarko sodyba, I ir II senosios kapinės.
 

## Nuorodos
* Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius
Lokosa

**Lokosa** () – miestas pietvakarių Benine, netoli Togo sienos; Mono departamento centras. Netoliese telkšo Toho ežeras. Keliai į Komę, Aplahuę, Dogbo Totą. Miesto pavadinimas reiškia „po iroko (*Milicia excelsa*) medžiu“.
Fonai

**Fonai** (*Fon nu*) – Afrikos tauta, gyvenanti Gvinėjos įlankos pakrantės regione, daugiausia pietų Benine ir pietvakarių Nigerijoje. Populiacija >3,5 mln. žmonių. Kalba fonų kalba, priklausančia Nigerio-Kongo kalbų šeimai.

Didelė dalis tikinčiųjų formaliai yra krikščionys (katalikai, metodistai, Suvienytosios Afrikos bažnyčios nariai), tačiau plačiai paplitę vietiniai tikėjimai ir maginės praktikos (vudu). Fonų tikėjimas politeistinis, svarbiausia dievybė – Nana Buluku. Fonų kultūroje praktikuojama poligamija, skyrybos, šeimos linija vedama pagal tėvą. Svarbūs laidojimų ritualai su kelias dienas trunkančiais šokiais, grojimu būgnais. Verčiasi daugiausia žemės ūkiu, gyvulių auginimu, dabar daug kas dirba plantacijose, verčiasi prekyba, dirba miestuose.

Fonai save kildina iš adžių, nuo kurių atsiskyrė XII–XIII a. ir patraukė į rytus. XVI a. jie įkūrė Dahomėjos karalystę su sostine Abomėjuje. Fonai užkariavo visą pietų Beniną ir įsivėlė į karą su jorubais (Ojo karalyste). Daugelį užkariautų jorubų fonai parduodavo kaip vergus europiečiams, todėl daug jorubų pateko į Braziliją, Kubą. Tiesa, daug fonų taip pat kaip vergai pateko į Ameriką, ženkliai prisidėjo prie vudu tradicijų paplitimo Naujajame Pasaulyje.
Puerto Plata

**San Felipė de Puerto Plata** () arba tiesiog **Puerto Plata** – miestas šiaurės vakarų Dominikos Respublikoje, Atlanto vandenyno pakrantėje; Puerto Platos provincijos administracinis centras.

Yra San Felipės fortas (pastatytas XVI a.), gintaro muziejus. Veikia vienintelis oro tramvajus Karibuose, kuriuo galima pakilti iki *Pico Isabel de Torres* viršukalnės (793 m). Kalno viršuje yra botanikos sodas, Rio de Žaneire esančios žymios Kristaus Atpirkėjo statulos kopija. Netoliese yra La Isabelos gyvenvietė, kurią įkūrė Kristupas Kolumbas.

Miestą aptarnauja Gregorio Luperón tarptautinis oro uostas.

## Pavadinimo kilmė
Pavadinimas *Puerto Plata*, reiškiantis „Sidabrinis uostas“, kilo nuo pietuose stūksančio *Monte de Plata* ('Sidabrinis kalnas') kalno, kuris taip pavadintas ne dėl sidabro išteklių, bet todėl, kad jo viršūnę visada gaubia rūkas. Dabar šis kalnas vadinamas *Pico Isabel de Torres* pavadinimu.

## Istorija
Kristupas Kolumbas Puerto Platos įlankoje lankėsi 1493 m. Miestą 1502 m. įkūrė Nicolás de Ovando. Miestas greitai tapo svarbiausiu uostu šiaurinėje Espanjolos salos pakrantėje, 1508 m. Ispanijos karalius miestui suteikė herbą. Kad apsisaugoti nuo piratų, Ispanijos karaliaus Karolio I įsakymu pradėtos forto statybos, kurios buvo užbaigtos 1577 m. Fortas pavadintas tuometinio karaliaus Filipo II garbei. 1605 m. gyventojai buvo iškeldinti, o pats miestas sugriautas Ferdinando III įsakymu, siekiant užkirsti kelią anglų piratavimui.

XVIII a. miestas buvo atkurtas naujakurių iš Kanarų. 1822–1844 m. priklausė Haičiui. Nuo 1844 m. miesto ekonomika pamažu ėmė atsigauti, tačiau 1863 m., Restauracijos karo metu, jis vėl buvo sugriautas. Po karo pradėtas statyti dabartinis miestas.


Vaizdas:PuertoPlataJesus.JPG|Kristaus Atpirkėjo statula, Puerto Plata
Vaizdas:The ppfort.JPG|San Felipės fortas


## Šaltiniai
Benino transportas

**Benino transportas** – transporto infrastruktūra ir priemonės Afrikos valstybėje Benine.

## Geležinkeliai

Benine įrengta 578 km geležinkelių, kurių vėžės plotis 1000 mm. Šalies geležinkelių tinklą sudaro linija Kotonu–Bohikonas–Dasa Zumė–Savė–Paraku su atšaka į Porto Novą. Taip pat yra nebenaudojamos atšakos į Uidą, Pebę ir Segboruė. Seniau buvo neilga 600 mm pločio linija Abomdi–Zagandas. Artimiausiais metais planuojama pratęsti geležinkelio liniją nuo Paraku per Kandį iki Niamėjaus (Nigeris).

## Keliai

Benine yra 6787 km automobilių kelių iš kurių 1357 km yra grįsta. Šalį pietuose kerta Trans-Vakarų Afrikos plentas (Dakaras–Lagosas). Kiti svarbesni keliai yra Kotonu–Paraku–Malanvilis (toliau į Dosą Nigeryje), Dasa Zumė–Džugu–Tangieta (toliau į Fada Ngurmą Burkina Fase), (nuo Abeokutos) Ketu–Abomėjus–Aplahuė, Savė–Savalu, Nikis–Paraku–Aplahuė (toliau į Karą Toge).

Šalies automobilių parkas senas, techniškai netvarkingas. Dėl to ir dėl blogos kelių būklės dažni autoįvykiai. Kotonu mieste tik kelios gatvės asfaltuotos, miestuose gatvių apšvietimo beveik nėra.

## Vandens transportas

Beninas turi du jūrų uostus – Porto Novą ir Kotonu. Pastaruoju uostu taip pat naudojasi priėjimo prie jūros neturintis Nigeris. Šalis prekybinio laivyno neturi. Vidaus vandens keliai sudaro 150 km – tai pasienio atkarpa Nigerio upe. Poplūdžių metu laivuojama ir Uemės upė.

## Oro transportas
 
2004 m. šalyje buvo 5 oro uostai iš kurių tik vienas buvo padengtas tvirta danga – Kadžehuno oro uostas Kotonu mieste. Iš jo vyksta skrydžiai į daugelį Afrikos didmiesčių (Akrą, Abidžaną, Lagosą, Uagadugu, Dakarą, Johanesburgą, Nairobį, Kinšasą ir kt.) bei kelis Europos miestus (Paryžių, Briuselį). Kiti oro uostai yra Paraku, Natitingu, Kandyje ir Abomėjuje.
Benino himnas

**Benino himnas** – Benino Respublikos valstybinis simbolis. Jo oficialus pavadinimas yra ***L’Aube Nouvelle*** („naujos dienos aušra“). Himno eiles ir muziką sukūrė vienuolis Gilbert Jean Dagnon. Patvirtintas šaliai atgavus nepriklausomybę, 1960 m.

## Eilės

Himną sudaro 3 posmai ir priedainis. Daugeliu atveju (pvz., sporto varžybose) grojamas tik pirmas posmas ir priedainis.

## Nuorodos
* Visas himno tekstas
* Vokalinis himno atlikimas
Herefordšyras

**Herefordšyras** () – istorinė grafystė Vakarų Midlandso regione, Anglijoje. Šiaurėje ribojasi su Šropšyru, rytuose su Vusteršyru, pietryčiuose su Glosteršyru bei su Velsu vakaruose. Administracinis centras bei didžiausias grafystės miestas – Herefordas. Grafystė kaimiško tipo, rečiausiai apgyvendinta Anglijoje. Gyventojai užsiima žemės ūkiu. Auginami obuoliai ir kriaušės, iš kurių daromas sidras, veisiami herefordai.

## Istorija
Herefordšyras yra viena iš 39 istorinių Anglijos grafysčių. 1974 m. sujungta su Vusteršyru. Buvo sudaryta Herefordšyro ir Vusteršyro administracinė grafystė. 1998 m. grafystė iširo. Buvo atkurtos iki 1974 m. egzistavusios grafystės ribos.

## Galerija

Vaizdas:Hereford Cathedral, from Church Street.jpg|Herefordo katedra   
Vaizdas:River Wye.jpg|Vajus
Vaizdas:Hereford bull large.jpg|herefordas


## Nuorodos
* Herefordšyro grafystės savivaldybė
Trina Michaels

**Trina Maikls** (, tikrasis vardas – *Kathryn Ann Wallace*; 1983 m. sausio 13 d. Kalifornija, JAV) – buvusi pornografinių filmų aktorė ir imtynininkė.

## Biografija

Trina Maikls gimė Modesto, Kalifornijoje. Baigusi mokyklą ji kurį laiką dirbo automobilių draudimo bendrovėje bei padavėja.

„Baigusi mokyklą norėjau tapti kariške ir darbuotis pakrantės tarnyboje. Kai naujienų reportaže matau tuos žmones skrendant sraigtasparniu, pamanau – ten galėčiau būti ir aš.“

Mokykloje ji buvo gera ir niekuo neišsiskirianti mergina, netgi reguliariai lankanti bažnyčią, tačiau viskas pasikeitė pradėjus draugauti su vaikinu. „Praradau nekaltybę ir mano protas atsivėrė seksui. Mes tiesiog pradėjom kalbėtis apie mūsų seksualinį gyvenimą ir mėginti naujus dalykus. Jis norėjo naujų potyrių su manimi ir mes mėginome.“

Kartu jie išbuvo 8 metus, buvo susituokę, tačiau santuoka vėliau iširo.

2004 m., būdama 21, Trina dalyvavo kuriant reklamą alkoholiniam gėrimui „Hypnotiq“. Jos fotosesijos nuotraukos buvo patalpintos modelių agentūros puslapyje ir mažiau nei po mėnesio ji sulaukė telefoninio skambučio iš Los Andželo. Pornografinius filmus kuriančios kompanijos agentas pasiūlė jai tapti aktore. Trinos vaikinui idėja pasirodė patraukli ir ji nutarė pamėginti.

Debiutinis filmas vadinosi „Jack‘s Playground 19“.

„Mano pirmoji scena buvo su Joey Ray. Aš truputį nervinausi. Nežinau, ko tikėjausi, bet tai buvo… Aš norėjau vėl pakartoti. Kai sutikau filmuotis porno filme, jau buvau bandžiusi analinį seksą ir dvigubą įsiskverbimą asmeniniuose santykiuose, todėl manau, kad tai padėjo mano pirmojoje scenoje.“

Filmai sekė viena po kito, o Trinos vizitine kortele tapo juose dominuojantis grubus analinis seksas, grupinis seksas bei dvigubo įsiskverbimo scenos.

Kalbėdama apie pornografiją, Trina sakė: „Turi būti stiprus psichologiškai arba tave suvalgys gyvą. Tai labai sudėtingas verslas, bet man jis patinka.“ 

Per savo karjerą ji vaidino beveik 300 filmų ir dirbo su tokiomis studijomis kaip „Digital Playground“, „Sin City Video“, „Wicked Pictures“, „Platinum X Pictures“ bei „Anarchy Films“. Taip pat Trina yra bandžiusi ir striptizo šokėjos darbą.

Trina nesigėdija praeities, nes tai esą buvo didelė jos gyvenimo dalis, tačiau ji trukdo, kai mėginant realizuoti save kitose gyvenimo srityse. „Šiek tiek pasiilgstu filmų. Juose gali išreikšti save taip, kaip daugelis drovisi“.

## Sportas

Trina yra didelė Amerikietiško futbolo gerbėja ir „San Francisco 49ers“ bei „New York Giants“ fanė.

2008 m. rugsėjį ji paskelbė kuriam laikui pasitraukianti iš pornografijos ir ketinanti tapti profesionalia imtynininke, nepaisant to, kad po automobilio avarijos turi bėdų su keliu. Jos debiutas įvyko „XPW Miss Extreme Contest“ turnyre.

Naujame amplua ji dirbo su XPW, WEW, NWWL, PWA ir AWS imtynių kompanijoms.

Nuo 2012 m. ji gyvena Floridoje ir vis dar dalyvauja imtynių kovose.

## Apdovanojimai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* IMDb profilis
* Oficiali svetainė
Ąžuolų karalienė

**Ąžuolų karalienė** – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Šimtametė Ąžuolų karalienė auga Vaigeliškių kaime, Sudervės seniūnijoje, Vilniaus rajone Dūkštų ąžuolyne (25 miško kvartale), kuris yra Neries regioninio parko dalis. Ąžuolas pasiekiamas iš kelio  pagal įrengtas rodykles, 0,2 km į šiaurės rytus.

Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*). Jos skersmuo 1,40 m, apimtis – 4,42 m, aukštis - 27 m, amžius – apie 300 metų.

Tame pačiame miško masyve taip pat auga saugomas Vaigeliškių ąžuolas.


Dūkštos. Ąžuolų karalienė.JPG|Ąžuolų karalienė
Dūkštos. Ąžuolų karalius.JPG|Ąžuolų karaliaus liekanos, 2015 m.


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Baribai

**Baribai** (savivardis **Baatombu**), dar vadinami **Borgava** – Afrikos tauta, gyvenanti šiaurės rytų Benine ir gretimose teritorijose Nigerijoje, į vakarus nuo Nigerio upės. Populiacija siekia daugiau nei 0,5 mln. žmonių. 80 proc. baribų gyvena Benine, kur yra ketvirta pagal dydį etninė grupė, sudaranti 1/12 visos populiacijos.

## Kultūra
Kalba baribų kalba, priskiriama Nigerio-Kongo kalbų šeimai, Savanų grupei. Tikintieji – musulmonai sunitai, nors labai stiprios vietinės afrikinės religijos tradicijos.

Verčiasi žemės ūkiu (augina kukurūzus, sorgus, ryžius, kasavą ir kitas kultūras), laiko naminius gyvulius, gyvenantys miestuose verčiasi amatais, prekyba. Visuomenė griežtai padalinta į tam tikras grupes, su apibrėžtais verslais. Visuomenės viršūnėje yra smulkių genčių vadai, didikų sluoksnis vadinasi vasangariais. Visuomenėje tradiciškai buvo vergų. Baribų visuomenėje visuomet svarbų vaidmenį vaidino ir kitos etninės grupės, atlikusios tam tikras funkcijas. Pvz., fulbiai čia užsiima gyvulių auginimu, o dendžiai – prekyba.

## Istorija

Manoma, kad baribai atsikėlė iš šiauresnių teritorijų. Apie XV a. jie įkūrė galingą Borgu valstybę su sostine Busa. Kadangi ji buvo kultūriškai įtakojama Hausų valstybių, tradiciškai laikoma viena iš 14 Hausalando karalysčių, priskiriama antrinių (Banza bakvai) valstybių grupei. Nuo XVIII a. Borgu buvo daugiau atskirų karalysčių konfederacija, kur Busos dvasinę hegemoniją kvestionavo naujai iškilę baribų miestai – Nikis, Kandis, Paraku, Illo, Kvandė ir kt.

XIX a. pradžioje Borgu miestus-valstybes prisijungė fulbių Sokoto kalifatas. 1897 m. juos užėmė britai, bet vakarinę dalį 1898 m. perdavė valdyti prancūzams. Tai nulėmė baribų teritorijų padalinimą tarp dviejų valstybių. Tiek Nigerijoje, tiek Benine baribų miestai-valstybės išsaugojo savo autonomiją su ceremonine valdovų valdžia.
Belovas

**Belovas** () – miestas Rusijoje, Kemerovo srityje, Kuzbase, prie Bačato upės. Rajono centras (į jo sudėtį neįeina). Geležinkelio stotis, keliai į Kuznecko Leninską, Salairą, Kiseliovską. Svarbus angliakasybos pramonės centras. Taip pat statybinių medžiagų gamyba, geležinkelių aptarnavimas, veikia Belovo šiluminė elektrinė.

## Istorija

Belovas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1726 m. Nuo 1851 m. apylinkėse pradėta anglies gavyba. 1921 m. Belovą pasiekė geležinkelis, gyvenvietė pradėjo sparčiai augti, 1938 m. jai suteiktas miesto statusas. Tarybiniais laikais veikė cinko metalurgijos kombinatas, radijo aparatūros gamykla, tekstilės ir maisto pramonės įmonės. Po TSRS žlugimo daugelis įmonių bankrutavo.

## Šaltiniai
Valerijus Meladzė

**Valerijus Meladzė** (tikrasis vardas – Valerianas Šotajevičius Meladzė; ; g. 1965 m. birželio 23 d., Batumyje, Gruzijos TSR) – gruzinų kilmės Rusijos dainininkas. Jis yra kompozitoriaus ir prodiuserio Konstantino Meladzės brolis, kuris jam rašo dainas.  

## Diskografija
* 1995 – Sera (Сэра)
* 1996 – Poslednij romantik (Последний романтик)
* 1998 – Samba belogo motylka (Самба белого мотылька)
* 1999 – Vsio tak i bylo (Всё так и было)
* 2002 – Nastojaščeje (Настоящее)
* 2003 – Nega (Нега)
* 2005 – Okean (Океан)
* 2008 – Vopreki (Вопреки)

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Belogorskas

: *Apie miestą Kryme žr. [[Bilohirskas]].*

**Belogorskas** () – miestas Rusijoje, Amūro srityje, 100 km į šiaurės rytus nuo Blagoveščensko, prie Tomės upės (Zėjos intakas). Transporto mazgas: praeina Transsibiro geležinkelis, nuo kurio atsišakoja atšaka į Blagoveščenską, kerta Čitos–Chabarovsko kelias. Statybinių medžiagų, maisto (duonos, daržovių, mėsos) pramonė, geležinkelių aptarnavimas.

## Istorija

Gyvenvietė įkurta atsikėlėlių iš Permės ir Viatkos gubernijų 1860 m. kaip ***Aleksandrovskojė*** (*Александровское*). 1926 m. gyvenvietė apjungta su greta buvusia Bočkarevkos geležinkelio stotimi ir sudarytas ***Aleksandrovsko prie Tomės*** (*Александровск-на-Томи*) miestas. Vėliau jis ne kartą pervadintas: 1931–1935 m. ***Krasnopartizanskas*** (*Краснопартизанск*), 1935–1957 m. ***Kuibyševka Vostočnaja*** (*Куйбышевка-Восточная*). Nuo 1957 m. vadinamas Belogorsku.

## Šaltiniai
Belogorskas (Krymas)

**Bilohirskas** () arba ***Belogorskas*** (), iki 1944 m. ***Karasubazaras*** () – miestas Kryme, 43 km į rytus nuo Simferopolio, prie Bijuk Karasu upės. Rajono centras. Praeina Simferopolio–Feodosijos plentas. Maisto, statybinių medžiagų pramonė. Yra XV a. Taš Chano karavansarajaus griuvėsiai, netoliese stūkso vaizdinga Ak Kajos uola, Kok Asano kanjonas, veikia safario parkas „Taigan“.

## Istorija

Gyvenvietė žinoma nuo XIII a., jos pavadinimas totorių kalba reiškia „juodosios upės turgus“. Čia buvo svarbi karavanų sustojimo vieta. XVI a. Karasubazarą ne kartą nusiaubė Zaporožės kazokai. 1736 m. rusams sunaikinus Bachčisarajų, į Karasubazarą persikėlė chanas Fetichas II Girėjus, bet netrukus ir šis miestas suniokotas. Iki XX a. vid. Karasubazaras buvo krymčiakų kultūrinis centras. Nacių okupacijos metu jie buvo išžudyti. 1926 m. oficialiai suteiktas miesto statusas. Iki 1944 m., kai dauguma Krymo totorių buvo ištremta iš Krymo, absoliuti Karasubazaro gyventojų dauguma buvo totoriai.


File:Старий дім XIX ст. м.Білогірськ (Карасубазар) Крим.JPG|XIX a. pastatas
File:Колишня синагога Білогірськ (Карасубазар) Крим.JPG|Buvusi sinagoga
File:Караван-сарай Таш-Хан XIII-XVI ст. Білогірськ.JPG|Taš Chano karavansarajaus liekanos
File:Ак-Кая 2 Білогірськ (Крим).JPG|Ak Kajos uola


## Šaltiniai
Vokietijos transportas

Šis straipsnis yra apie **transporto infrastruktūrą [[Vokietija|Vokietijoje]].**

Tankiai apgyvendinta šalis Europos centre su gerai išvystyta ekonomika Vokietija turi šiuolaikinę išplėtotą transporto infrastruktūrą.

Pirmoji autostradų sistema – autobanų () tinklas – neturi greičio apribojimų lengviesiems automobiliams (rekomenduojamas greitis yra nurodomos daugelyje sekcijų ir visiems sunkvežimiams taikomas 80 km/h greičio ribojimas). Svarbiausia upių transporto arterija yra Reinas. Didžiausias jūrų uostas – Hamburgas. Didžiausias tarptautinis oro uostas ir Europos transporto mazgas yra Frankfurto oro uostas. Oro transportas naudojamas ir vidaus susisiekimui, tačiau jis stipriai konkuruoja su valstybinės įmonės *Deutsche Bahn* geležinkelių tinklu.

## Keliai
Vokietija iš viso turi 650 000 km kelių. Autostradose greičio apribojimų beveik nėra, išskyrus pavojingus arba perpildytus ruožus, taip pat ten kur eismo triukšmas ir tarša gali sukelti problemų. Vokietijoje nacionaliniai keliai yra vadinami *Bundesstraßen* (liet. federalinis kelias) ir žymimi *B* raide. Kiti pagrindiniai keliai yra vadinami *Landesstraße* (liet. krašto kelias), žymimi *S*, *L* arba *St* raidėmis, ir *Kreisstraße* (liet. rajono kelias), žymimi *K* raide, nutiesti tarp miestų ir apylinkių.

## Geležinkeliai

* *Visų geležinkelių ilgi*s 40 826 km
* *Elektrifikuoti* 14 253 km

Už daugumą geležinkelių Vokietijoje atsakinga įmonė *Deutsche Bahn* (). Didžiuosiuose miestuose, tokiuose kaip Berlynas, Hamburgas, Frankfurtas prie Maino, Miunchenas ir Niurnbergas, veikia metro linijos. Taip pat daugelyje miestų nutiestos tramvajų linijos.

## Oro uostai
Frankfurto oro uostas – didžiausias oro uostas Vokietijoje ir trečias pagal užimtumą Europoje. Toliau seka tokių miestų, kaip Miunchenas, Diuseldorfas, Berlynas, Hamburgas, oro uostai. Iš viso Vokietijoje yra 320 oro uostų grįsta danga, 295 negrįsta ir 59 sraigtasparnių oro uostai. Pagrindinė oro linijų bendrovė yra Lufthansa, kuri yra antra pagal dydį Europoje.

## Vandens transportas
Vandens keliai Vokietijoje nusidriekia 7 500 km. Pagrindinės upės yra Reinas ir Elbė, o Kylio kanalas yra svarbi jungtis tarp Baltijos ir Šiaurės jūrų.

Naftos vamzdynai tęsiasi 2 500 km.

Didžiausias uostas Vokietijoje yra Hamburgo uostas, kuris yra antras pagal dydį Europoje ir septintas pagal dydį pasaulyje.

## Nuorodos

* Viešasis transportas
Bambuko ūglis

**Bambuko ūglis** – įvairių rūšių bambukų jaunas daigas, naudojamas maistui. Renkami bambukų augavietėse pavasarį arba ankstyvą vasarą, vos tik pasirodę virš žemės. Valgoma centrinė ūglių dalis, nulupus viršutinius lapus. Šerdis supjaustoma ir verdama, o tada valgoma pati viena, dedama į troškinius, sriubas. Tekstūra traški, skonis neišraiškingas. Nevirti bambuko ūgliai kartūs ir maistui nenaudojami. Populiarūs Azijos šalių virtuvėse, parduodami švieži, konservuoti, džiovinti. 

Bambuko ūgliai nekaloringi, turi daug kalio.

## Galerija

Bamboo sprouts in basket.jpg|Surinkti ūgliai
TakenokoBambooSprouts.jpg|Ūgliai, parduodami Japonijoje
Bamboo cut tip.jpg|Ūglis su nupjauta viršūne
Brotes de bambú enlatados.JPG|Konservuoti ūgliai
Boldhamii Shoots Sliced.PNG|Valgymui paruošti pjaustyti ūgliai


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Bambukų ūglių rinkimas ir apdorojimas Japonijoje (video)
Pesčių I senosios kapinės

**Pesčių I senosios kapinės**, vadinamos *Senkapiais, Kapeliais*, – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Leliūnų kaime (Imbarės seniūnija), 0,95 km į pietus nuo kelio  ir 0,35 km į šiaurės rytus nuo kelių Leliūnai–Mažieji Žalimai ir Pesčiai–Leliūnai kryžkelės, Pestupio dešiniajame krante.
 
## Vieta
0,18 km į pietus nuo upelio, aukštumos pakilumoje. Laidojimo žymių neišlikę. Teritorija paversta dirva.

Teritorijos plotas – apie 0,1 ha.

2,4 km į pietryčius yra Pesčių (Klecininkų) senosios kapinės, 1,85 km į pietvakarius – Mažųjų Žalimų senosios kapinės, 0,3 km į šiaurę – Pesčių II senosios kapinės.

## Istorija
Įrengtos XVI a., veikė iki XVIII a. pab. Laidoti Pesčių kaimo ir palivarko gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. retsykiais laidoti savižudžiai, nekrikštyti numirę kūdikiai, kitatikiai,  dėl kitų priežasčių į Salantų parapijos kapines nepriimti mirusieji. Vadintos *Senkapiais, Kapeliais* (). Jas ženklino ąžuoliniai monumentalūs kryžiai, kurie sunyko XX a. pr.

Šalia kapinių XIX a. veikė Pesčių dvaro kalkių degykla. Jos vieta buvo vadinama *Kalkinyčia*. 

Leliūnų ir kitų apylinkės kaimų naujakurių statyboms iš kalvelės XX a. 3–4 deš. pradėta kasti žvyrą. Sunaikintos XX a. 8 deš., eksploatuojant žvyro karjerą Salantų tarybinio ūkio pastatų statyboms, kelių taisymui ir tiesimui. Žvyrduobėse buvo randama žmonių griaučių, geležinių kaltinių vinių, geležinių ir žalvarinių dirbinių. Karjerą uždarius, teritorija rekultivuota, paversta dirva.

1972 m. paskelbtos vietinės reikšmės archeologijos paminklu. 1977 m. iš kultūros paminklų sąrašo išbrauktos kaip sunaikintas objektas. 

## Šaltiniai
Vilkpėdės ligoninė

**Vilkpėdės ligoninė** – ligoninė Vilniuje.

## Istorija
XIX a. antroje pusėje per Vilnių nutiesta geležinkelio linija Sankt Peterburgas-Varšuva. Šiuo ruožu buvo gabenami kroviniai, vežami keleiviai, todėl atsirado poreikis statyti ligoninę.

Stabybos vyko 1905–1911 m., atidaryta 1912 m. Gydyti geležinkelio darbuotojai ir kariai. Po Antrojo pasaulinio karo įstaigą imta plėsti.

1992 m. perduota Vilniaus miesto savivaldybei. 2003–2004 m. renovuojant ligoninę, pacientai ir personalas buvo laikinai perkelti į tuščias Šv. Jokūbo ligoninės patalpas. 2006 m. įvykdyta dar viena ligoninės rekontrukcija.

### Pavadinimai
* 1912–1953 m. Vilniaus stoties ligoninė
* 1953–1993 m. Pabaltijo geležinkelio Vilniaus stoties ligoninė
* 1993–2004 m. Geležinkelininkų ligoninė
* Nuo 2004 m. Vilkpėdės ligoninė

### Vadovai
* 2001–2016 m. Zina Ramanauskienė
* Nuo 2017 m. Ina Čebotariova

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Svetainė
Belozerskas

**Belozerskas** () – miestas Rusijoje, Vologdos srityje, Belojės ežero pietinėje pakrantėje; rajono centras. Keliai į Čerepovecą, Vologdą, Babajevą, laivų prieplauka (praeina Baltijos–Volgos vandens kelias). Medienos apdirbimo, maisto (aliejaus, žuvies) pramonė, žvejyba. Veikia krašto muziejus.

Belozerskas yra Hanzos sąjungos narys. Yra 1487 m. pastatytas kremlius su Spaso–Viešpaties Persimainymo soboru (1670 m.), 1553 m. Dievo Motinos Ėmimo į Dangų cerkvė, 1787 m. Viešpaties Apsireiškimo cerkvė, 1696 m. medinė Pranašo Elijo cerkvė, 1723 m. Maloningojo Spaso cerkvė, XIX a. statiniai.

## Istorija

Belozerskas – vienas seniausių Rusijos miestų. Šaltiniuose minimas nuo 862 m. (Būtųjų laikų pasakojime) kaip ***Beloozeras*** (*Белоозеро*). Tada miestas buvo šiaurinėje ežero pakrantėje, ties dabartiniu Kisnemos kaimu. Šaltinyje rašoma, kad miesto valdovu tapęs Riuriko brolis Sineusas. X a. Belozerskas perkeltas prie Šeksnos ištakų. 1238 m. miestas tapo kunigaikštystės centru, vystyta prekyba, amatai. 1352 m. Belozerskas apleistas dėl maro ir įkurtas 17 km į vakarus, dabartinėje vietoje. 1370 m. tapo Maskvos didžiosios kunigaikštystės valda. 1486 m. tapo apskrities centru, Ivano III nurodymu įkurtas kremlius. Miestas labiausiai klestėjo XV–XVI a.: čia kirtosi svarbūs prekybiniai keliai, statytos cerkvės. Vėliau Belozersko reikšmė sumenko. Miestas buvo svarbus statant Volgos–Baltijos kanalą, suklestėjo medienos pramonė. Rusijos imperijos metais miestas buvo Naugardo gubernijos Belozersko apskrities centras.


File:Белозёрск.Ц.Ильи Пророка 1696.jpg|Medinė Pranašo Elijo cerkvė (1978 m.)
File:Белозерск. Спасо-Преображенский собор и бывший музей природы.jpg|Dievo Motinos Ėmimo į Dangų cerkvė
File:PG Belozersk cityview 1909.jpg|Belozerskas 1909 m.
File:Town of Belozersk.jpg|Miesto gatvė


## Šaltiniai
Valgomoji ybiškė

**Valgomoji ybiškė** (*Abelmoschus esculentus*), populiariai dažnai vadinama **okra** – dedešvinių šeimos vienmetis arba daugiametis augalas, užaugantis iki 2 m aukščio. Lapai 10–20 cm ilgio, žiedai 4–8 cm skersmens su penkiais baltais arba gelsvais žiedlapiais. Vaisiai primena plonas paprikas, išauga iki 18 cm ilgio, viduje turi daug baltų sėklų.

Augalas kilęs iš Afrikos. Natūraliai auga tropiniame ir subtropiniame klimate. Dėl vaisių, kurie naudojami maistui nesubrendę, auginamas įvairiose pasaulio šalyse.

Valgomosios ybiškės vaisiai dedami į troškinius (kaip kad karį), sriubas, kepami aliejuje, įdaromi įvairiais įdarais. Kartais maistui naudojami ir augalo lapai.

Vaisiai yra geras vitaminų B1, C, K bei magnio šaltinis.

## Galerija

Ladies Finger, Okra - വെണ്ട 01.JPG|Valgomųjų ybiškių laukas
Hong Kong Okra Aug 25 2012.JPG|Augalas su neprinokusiu vaisiumi
Bucket of raw okra pods.jpg|Nuskinti vaisiai
Okrajf.JPG|Kepti vaisiai


## Šaltiniai
Leliūnų senkapis

**Leliūnų senkapis**, kitaip – **Pesčių II senosios kapinės**, vadinamos **Senakapiais** (registrinis kultūros paveldo objektas, unikalus kodas – , senas kultūros paminklo numeris AV502) – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Leliūnų kaime (Imbarės seniūnija), 0,63 km į pietus nuo kelio , kairėje kelio Leliūnai–Mažieji Žalimai pusėje, Pestupio kairiajame krante.
 
## Vieta
Aukštumos kyšulys, kurį pietuose juosia Pestupio slėnis, o rytuose – senvagės vingis. Laidojimo žymių neišlikę. Pietinė dalis dirvonuoja, šiaurinėje – stovi medinis gyvenamas pastatas, į šiaurės rytus nuo jo – pagalbiniai ūkiniai statiniai, o rytiniame pakraštyje palei senvagės šlaitą auga seni lapuočiai medžiai. Pietinis šlaitas nuolaidus, vietomis erodavęs. Jame matosi buvusio smėlio karjero duobių žymės.  

Teritorijos plotas – 0,66 ha.

2,5 km į pietryčius yra Pesčių (Klecininkų) senosios kapinės, 2,1 km į pietvakarius – Mažųjų Žalimų senosios kapinės, 0,3 km į pietus buvo Pesčių I senosios kapinės.

## Tyrimai
1982 m. kapines žvalgė Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas).  

## Istorija
Veikė XVI a. – XVIII a. pr. Laidoti Pesčių kaimo gyventojai. Jų teritorijos šiauriniame pakraštyje XVIII a. pab. – XX a. pr. buvo pastatytos Pesčių dvaro arklidės (XX a. 3 deš. perdirbtos į gyvenamąjį namą, kuriame veikė Leliūnų pradžios mokykla, vėliau – biblioteka, felčerio-akušerio punktas, o jį uždarius apgyvendinti žmonės). 

XX a. pr. iš aukštumos šlaito pradėjus kasti smėlį, buvo randama žmonių kaulų ir įvairių dirbinių. Pasakojama, kad 1917 m. iškastas žmogaus „pirštas su 3 ausiniais žiedais“, kad dvaro nuomininkas iškasęs auksinių monetų. 
Mirusiųjų atminimui kapinėse prie kelio Leliūnai–Mažieji Žalimai 1917 m. buvo pastatytas stogastulpis, kuris sovietmečiu perkeltas į Juozo Žilinsko sodybą.

1972 ir 1992 m. senkapis paskelbtas vietinės reikšmės archeologijos paminklu (kodas AV502), 2005 m. įrašytas į kultūros vertybių registrą.

## Šaltiniai

* Kretingos rajono gamtos ir kultūros paminklų katalogas. – Vilnius: Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1978 m. – Eil. Nr. 85
* Kretingos rajono kapinių apskaitos duomenys (1982 m. lauko darbai). – [Kaunas]: Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, [1983] m. – L. 50, 66
* Julius Kanarskas. Leliūnų kaimo kapinės (Imbarės apyl., Kretingos raj.), 1993 m. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 215. – L. 7–10 
* Kretingos rajono archeologinių paminklų teritorijų ribų ir apsauginių zonų planai. – [Vilnius]: Valstybinis žemėtvarkos institutas, 1996 m. – P. 123–125
Mažųjų Žalimų senosios kapinės

**Mažųjų Žalimų senosios kapinės**, vadinamos *[[Marų kapai]]s, Kapeliais* (valstybės saugoma kultūros vertybė, unikalus kodas – , senas registro kodas – L573) – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Mažųjų Žalimų kaime (Imbarės seniūnija), 2,5 km į pietus nuo kelio , 0,1 km į vakarus nuo kelio Leliūnai–Mažieji Žalimai. Prieigose augo gamtos paminklas Galdiko ąžuolas (neišlikęs).
  

## Kapinės

Įrengtos 1,0–1,5 m aukščio kalvelėje. Netaisyklingos trapecijos plano, 30 x 32 m dydžio, pailgos šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi. Laidojimo žymių neišlikę. Viduryje stovi medinė koplytėlė ir monumentalus kryžius.

Apaugusios lapuočiais medžiais ir krūmais. Tik centrinė ir šiaurės rytinė dalys dirvonuoja. Iš pietų ir rytų pusių kapines juosia dirbamas laukas, o iš šiaurės ir vakarų pusių – dirvonuojanti buvusi sodybvietė. 
   
Teritorijos plotas – 0,06 ha, perimetras – 101 m.

3,6 km į pietryčius yra Barzdžių, 2,1 km į šiaurės rytus – Pesčių II, 1,8 km ta pačia kryptimi – Pesčių I senosios kapinės.

## Istorija
Veikė XVII – XVIII a. Laidoti Žalimų (dab. Mažųjų ir Didžiųjų Žalimų) bei Barzdžių Medsėdžių kaimų gyventojai. Pasakojama, kad daugiausia jose ilsisi maro aukos. Po 1795 m. kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. jose buvo retsykiai laidojami apylinkės kaimų savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai.

Vadinamos *Marų kapais, Kapeliais* (). Pasakojama, kad jose retsykiais vaidendavosi, šviesdavo ugnelės, o ariant aplinką buvo randama žmonių kaulų.

Kapinėse nuo seno stovėjo keli ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė, kurie XX a. pr. sunyko. Ūkininkas Adakauskas 1938 m. pastatė naują koplytėlę, kurią XX a. II p. prižiūrėjo ir atnaujino Juozas Žilinskas iš Leliūnų.

1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą, 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros paveldo vertybe.

### Tyrimai
1935 m. žvalgė Pesčių pradžios mokyklos mokytojas Jonas Gvazdinskas, 1986 ir 2015 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2015 m. – Loreta Jatulionytė-Brezgienė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga 
* Kultūros vertybių registras: Mažųjų Žalimų k. senosios kapinės
Kebi

**Kebi** () – istorinė hausų valstybė, egzistavusi dabartinės Nigerijos Kebi valstijoje.

## Istorija
Kebi – viena iš hausų valstybių, klestėjusi Sahelio civilizacijoje. Ji priklausė septynių antrinių valstybių (*Banza bakvai*) grupei, tačiau jos valdovai senųjų hausų miestų pavyzdžiu titulavosi *sarkin*. Kartais naudotas vietinis valdovo terminas *kanta*.

Seniausia Kebi sostinė buvo XVI a. įkurta Suramė (*Surame*), 40 km. į vakarus nuo Sokoto. Ji priklausė galingai Songajaus imperijai. 1516 m. hausų kilmės vietininkas Muhamadu Kanta šiame mieste paskelbė nepriklausomybę nuo Songajaus ir trumpam sukūrė galingą imperiją Sokoto upės baseine. Ji plėtėsi į gretimas Jauri ir Nupės teritorijas ir sėkmingai priešinosi šiaurinio kaimyno Songajaus bei rytinio kaimyno Bornu agresijai.

Po Muhamadu mirties 1556 m. jo įpėdiniai nesugebėjo išlaikyti hegemonijos kitų hausų miestų-valstybių atžvilgiu ir Kebi reikšmė sumenko. Suramės miestas buvo apleistas XVIII a. pradžioje, perkėlus sostinę į Birnin Kebi.

XIX a. hausų valstybėse prasidėjus fulbių džihadui, Kebi tapo naujai įkurto Sokoto kalifato taikiniu. Sostinę atakavo Usman dan Fodio brolis Abdulahi, kuris 1808 m. paėmė miestą ir įkūrė čia džihadistinį Gvandu emyratą. Tuometinis Kebi sarkinas Mohamadu Hodi pabėgo iš sostinės ir tęsė kovą. Jo įpėdinis Kararis kovojo prieš Gvandu iš Argungu gyvenvietės. Jam mirus 1831 m., įpėdinis Jukubu Nabamė pralaimėjo ir 16 m. turėjo gyventi kaip įkaitas Sokote. Tačiau grįžęs į Argungu, 1849 m. jis vėl paskelbė Kebi nepriklausomybę ir ją išlaikė kovose.

Vėliau karas tarp Gvandu ir Kebi tęsėsi, tačiau Kebi sarkinams pavyko apsiginti. Nuo tada jie pradėti tituluoti Argungu emyrais, o jų valstybė – **Argungu emyratu**. Karus pabaigė tik britai, kurie emyrate įsitvirtino 1902 m. Kebi išlaikė vietinę dinastiją ir tradicinę autonomiją. Šiuo metu – tai viena iš daugybės tradicinių valstybių Nigerijos sudėtyje.

## Kebi sarkinai
Kebi valdovai titulavosi hausų kilmės titulu *Sarkin Kebbi* arba vietiniu titulu *Kanta*. Nuo XIX a. II pusės jie dar žinomi kaip *Amir Argungu*, t. y. Argungo emyrai. Visi jie priklausė vienai, **Lekava dinastijai**. Dabartinis emyras yra Muhammadu Mera Muza dan Muhammadu Sani, valdantis nuo 1960.
* 1696–1700 Tomo dan Muhammadu
* 1700–1717 Muhammadu dan Giwa
* 1717–1750 Muhammadu Isma`ila Ta-Gandu dan Muhammadu Na Sifawa
* 1750–1754 Muhammadu dan Ta-Gandu
* 1754–1775 `Abd Allahi Toga dan Ta-Gandu
* 1775–1803 Sulemana dan `Abd Allahi Toga
* 1803 Abu Bakar Ukar dan Sulemana
* 1803–1826 Muhammadu Hodi dan Sulemana
* 1826–1831 Karari Isma`ila dan Sulemana
* 1849–1854 Ya`qubu Nabame dan Isma`ila
* 1854–1859 Yusufu Maynassara dan Isma`ila
* 1859–1860 Muhammadu Ba’are dan Ya`qubu Nabame
* 1860–1883 `Abd Allahi Toga dan Isma`ila
* 1883–1915 Muhammadu Isma`ila dan Ya`qubu Nabame
* 1915–1920 Sulemana dan Ya`qubu Nabame
* 1920–1934 Muhammadu Sama dan Isma`ila
* 1934–1942 Muhammadu Sani Muza dan Muhammadu Sama
* 1942–1953 Muhammadu Isma`ila dan Mudi
* 1953–1959 Muhammadu Shefe dan Muhammadu Sama
* nuo 1960 Muhammadu Mera Muza dan Muhammadu Sani
Lionginas Virbalas

**Lionginas Virbalas SJ** (g. 1961 m. liepos 6 d. Biržuose) – Kauno arkivyskupas (2015–2019 m.), buvęs penktasis Panevėžio vyskupas ordinaras, skaičiuojant nuo Kazimiero Paltaroko (1926–1957), ir penktasis naujai paskirtas Lietuvos vyskupas (nuo 2010 m.). Vienuolis Jėzuitas. Buvęs Kauno ir Vilniaus kunigų seminarijų dėstytojas.

## Biografija
1979 m. baigė Biržų 2-ąją vidurinę mokyklą, dvejus metus studijavo Vilniaus inžineriniame statybos institute.

1981–1983 m. atliko karinę tarnybą sovietinėje armijoje. 1983 m. stojo į Kauno kunigų seminariją, bet dėl sovietinės valdžios trukdymo nepriimtas. Daugiau kaip dvejus metus Linkmenyse (Ignalinos rajonas) dirbo zakristijonu, pogrindinėje kunigų seminarijoje studijavo filosofiją bei teologiją.
1986 m. buvo priimtas į Kauno kunigų seminariją; 1989 m. įstojo į Jėzaus Draugiją. 1991 m. gegužės 30 d. įšventintas kunigu, išvyko Romą studijuoti dvasingumo teologijos. 1994 m. baigė teologijos licenciato studijas, dirbo jėzuitų naujokų vadovo padėjėju Austrijoje.

1995–1997 m. Kauno jėzuitų namų vyresnysis ir Kauno šv. Pranciškaus Ksavero bažnyčios rektorius; dėstė Kauno kunigų seminarijoje. Nuo 1997 m. Salamankoje (Ispanija) atliko baigiamąją jėzuitų ugdymo programą. 2003 m. davė galutinius įžadus Jėzaus Draugijoje.

1998–2005 ir 2008–2010 m. Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčios rektorius. 1998–2005 m. Vilniaus šv. Juozapo kunigų seminarijoje dėstė dvasingumo teologiją. 2005–2008 m. Lietuvos vyskupų konferencijos generalinio sekretoriaus padėjėjas. Leidinio „Bažnyčios žinios“ redakcinės komisijos, Vilniaus arkivyskupijos kunigų tarybos ir Visuotinės lietuvių enciklopedijos mokslinės redakcinės tarybos narys. Nuo 2010 m. Popiežiškosios rusų kolegijos Romoje rektorius.

2013 m. birželio 6 d. Jo šventenybė popiežius Pranciškus priėmė vyskupo Jono Kaunecko atsistatydinimą iš Panevėžio vyskupo ordinaro pareigų ir šioms pareigoms paskyrė tėvą Lionginą Virbalą.
Vyskupo nominato Liongino Virbalo šventimai vyko 2013 m. rugpjūčio 8 d. Panevėžio Kristaus Karaliaus Katedroje. Šventimams vadovavo kardinolas Audrys Juozas Bačkis, koncelebravo visi Lietuvos vyskupai.

2015 m. birželio 11 d. popiežius Pranciškus paskyrė L. Virbalą Kauno arkivyskupu. Arkivyskupo Liongino Virbalo ingresas į Kauno arkikatedrą vyko 2015 m. liepos 11 d.

2019 m. kovo 1 d. atsistatydino iš Kauno arkivyskupo pareigų dėl sveikatos problemų.

2023 m. sausio 26 d. Lietuvos vyskupų konferencijos plenariniame posėdyje buvo patvirtintas delegatu užsienio lietuvių katalikų sielovadai.

Be gimtosios lietuvių dar moka italų, ispanų, rusų ir vokiečių kalbas.

## Šaltiniai
Higvėjus

**Higvėjus** () – miestas rytų Dominikos Respublikoje; La Altagrasijos provincijos administracinis centras. Pro miestą teka Jumos upė. Higvėjus yra svarbus piligrimystės centras. Mieste yra La Altagrasijos Dievo Motinos bazilika (pastatyta 1971 m.) ir XVI a. Šv. Dionisijaus bažnyčia.

Verčiamasi tropine žemdirbyste (auginama paprastosios nendrės, kava, tabakas, kakava, ryžiai, kukurūzai), gyvulininkyste, žvejyba. 50 km į rytus nuo miesto esančioje Punta Kanoje plėtojamas turizmas. Miestą aptarnauja Punta Kanos tarptautinis oro uostas.

## Istorija
Miestą 1503 m. įkūrė Juan de Esquivel.
Kebi (reikšmės)

**Kebi** (*Kebbi*) gali reikšti:
* Istorinė valstybė – Kebi;
* Nigerijos valstija – Kebi valstija;
* Birnin Kebi – šios valstijos sostinė.
Duartės viršukalnė

**Duartės viršukalnė** () – aukščiausias kalnas Espanjolos saloje ir visuose Karibuose. Stūkso Centrinėje Kordiljeroje, Dominikos Respublikos teritorijoje, netoli Charabakoa. Kalno aukštis įvairiuose šaltiniuose skiriasi – XX a. dažniausiai laikytas 3175 m, tačiau 2003 m. atlikus GPS matavimus nustatyta, kad aukštis yra 3098 m. Dominikos Respublikos institucijų duomenimis Duartės aukštis yra 3087 m.

Duartės viršukalnei būdingas vėsus klimatas, naktimis temperatūra artima neigiamai. Šlaitai daugiausia apaugę vakarinėmis pušimis, kurių šakose kero tilandsijos. Yra endeminių paukščių, retų graužikų rūšių.

Pirmą šaltiniuose užfiksuotą įkopimą į kalną 1815 m. atliko britų konsulas Robert Hermann Schomburgk, kalną pavadinęs *Monte Tina*. Valdant diktatoriui Rafaeliui Truchiljui, kalnas pervadintas *Pico Trujillo*. Žlugus jo režimui, kalnui suteiktas vieno Dominikos nepriklausomybės veikėjų, Chuano Pablo Duartės garbei. Viršūnėje pastatytas jo biustas.

## Šaltiniai
Ukmergėlė

**Ukmergėlė** arba ***Vilkmergėlė*** – upė Ukmergės rajone, Šventosios dešinysis intakas esantis už 39,9 km nuo žiočių. Upės kodas LR upių klasifikatoriuje – 12211080, ilgis – 7,9 km, baseino plotas – 21,3 km².

Ištakos yra ties Obelių ežeru, iš kur teka pietų kryptimi link Ukmergės.
Žemupyje prateka Ukmergės piliakalnį. Kadangi miesto piliakalnis turi archeologinę, istorinę, rekreacinę vertę, jo aplinka 2012 m. buvo sutvarkyta neatpažįstamai: Ukmergėlės upelio šlaitai iškloti lauko akmenimis, per upelį nutiestas arkos tipo, akmenimis dekoruotas tiltelis. Į Šventąją Ukmergėlė srūva kirsdama naująjį dviračių taką.

## Etimologija

Manoma, kad nuo upėvardžio kilo Ukmergės vardas, kuris senesniuose šaltiniuose žinomas kaip **Vilk(a)mergė*. Todėl upės pirmine lytimi irgi galima laikyti šį pavadinimą. Upėvardį sudaro du dėmenys: *vilk-* siejama su gyvūno pavadinimu *vilkas*, o *merg-* su „šlapyne, bala“ (plg.  „lėtas lietus“,  „klampynė“, av. *marγā* „pieva“ ir kt.).

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Sąrašas:Šventosios intakai
* Ukmergėlė ''Gamtos kataloge''
* Ukmergėlė ''LR upių klasifikatoriuje''
Pienas (reikšmės)

Žodis ***pienas*** reiškia:

* pienas – žinduolių patelių pieno liaukų išskiriamas skystis jaunikliams maitinti:
** motinos pienas – moters pienas,
** asilės pienas
** briedės pienas
** avies pienas
** ožkos pienas
** kupranugarės pienas
* pienas – neperdirbtas ar apdorotas pienas kaip maisto produktas:
** kondensuotas pienas
** nugriebtas pienas
** smulkiaputis pienas
** šutintas pienas
* pienas – pieniškas skystis, naudojamas kaip pieno pakaitalas:
** augalinis pienas
** sojų pienas
** kokosų pienas
** migdolų pienas
** ryžių pienas

Sudėtiniai terminai:
* bičių pienelis – bičių darbininkių liaukų gaminamas skystis lervutėms maitint
* rūgpienis – rūgusio pieno produktas
* pieno produktas – iš pieno gaminamas maisto produktas
* Žemaitijos pienas – pieno pramonės kompanija
Applause

**„Applause“** – amerikiečių atlikėjos Lady Gaga pirmasis singlas iš trečiojo studijinio albumo „Artpop“ (2013). Dainą parašė Lady Gaga ir prodiuseris DJ White Shadow. Singlas „Applause“ Jungtinių Valstijų radijo eteryje pasirodė 2013 m. rugpjūčio 12 d..

## Įrašymas

„Applause“ singlas buvo parašytas ir prodiusuotas pačios atlikėjos ir DJ White Shadow. Įrašymo darbai vyko „Born This Way Ball“ turo metu 2012 metais. 2013 m. liepos mėn. Lady Gaga paskelbė, kad daina „Applause“ bus išleista kaip pirmasis albumo „Artpop“ singlas rugpjūčio 19 dieną, tačiau dėl nutekėjimo internete, daina buvo išleista savaite anksčiau.

## Išleidimas

2013 metų sausio mėnesį Lady Gaga savo socialinio tinklalapio Twitter paskyroje paskelbė dainos priedainio eilutes. Liepos mėnesį dainų autorės socialiniame tinklalapyje Little Monsters buvo įkelta nuotrauka. Joje vaizduojama drobė, kurios viršuje parašytas žodis „Applause“, o apačioje „8-19-13“ – singlo išleidimo data. Liepos 28 dieną, dainų autorė ir prodiuserė, paskelbė, kad naująjį albumą bus galima iš anksto užsisakyti tą pačią singlo „Applause“ išleidimo dieną.

Liepos 28 dieną atlikėjos internetinėje svetainėje pasirodė pirmojo singlo iš albumo „Artpop“ reklaminis viršelis. Reklaminėje singlo nuotraukoje, kuri pasirodė liepos 26 dieną, Lady Gaga vaizduojama sėdinti ant kėdės, kuri yra padaryta iš įvairių kompiuterinių mikroschemų. Taip pat ji dėvi futuristinius akinius.

## Video klipas

Dainos muzikinį video klipą režisavo Inez van Lamsweerde ir Vinoodh Matadin. Jį ketinama išleisti 2013 m. rugpjūčio 19 d.

## Gyvo garso pasirodymas
Pirmą kartą daina gyvai atlikta 2013 m. rugpjūčio 25 d., per MTV video muzikos apdovanojimus.

## Dainos versijos

* **Skaitmeninis parsisiuntimas**
# „Applause“ – 3:32

* **CD singlas**
# „Applause“ – 3:32
# „Applause“ (Instrumental) – 3:32

* **Skaitmeniniai remix**
# „Applause“ (Empire of the Sun Remix) – 4:08
# „Applause“ (Viceroy Remix) – 4:27
# „Applause“ (Purity Ring Remix) – 3:04
# „Applause“ (Bent Collective Club Mix) – 7:26
# „Applause“ (DJ White Shadow Electrotech Remix) – 5:49
# „Applause“ (Fareoh Remix) – 4:52
# „Applause“ (DJ White Shadow Trap Remix) – 4:09
# „Applause“ (Goldhouse Remix) – 4:34

## Top

### Savaitės Top

## Sertifikatai

## Išleidimo istorija

## Šaltiniai
Taimyro dolganų-nencų rajonas

**Taimyro dolganų–nencų rajonas** () arba ***Taimyrija*** – Krasnojarsko krašto rajonas, esantis šiaurinėje krašto dalyje; didžiausias visos Rusijos rajonas (didesnis už bet kurią Europos šalį). Administracinis centras – Dudinka. Šiame krašte esantis Norilsko miestas su apylinkėmis (Talnachas, Kajerkanas, Snežnogorskas) rajonui nėra pavaldus.

Taimyro rajonas sudarytas 2007 m., prijungus Taimyro (dolganų–nencų) autonominę apygardą prie Krasnojarsko krašto.

## Geografija

Rajonas ribojasi su Jakutija rytuose, su Jamalo nencų autonomine apygarda vakaruose, su Krasnojarsko krašto Turuchansko ir Evenkų rajonais pietuose. Taimyro rajonas užima 37 % Krasnojarsko krašto ir 5,14 % Rusijos ploto.

Taimyro rajonas įsikūręs daugiausia Taimyro pusiasalyje, taip pat apima rytinį Gydano pusiasalio pakraštį. Iš šiaurės skalauja Karos ir Laptevų jūros, giliai įsiterpiančios Jenisiejaus ir Chatangos įlankos; čia yra šiauriausia Azijos žemyno vieta – Čeliuskino kyšulys. Rajonui priklauso Šiaurinės Žemės salynas, Sibiriakovo, Susivienijimo, Kirovo salos. Taimyro pusiasalyje iškilę Byrangos kalnai, toliau pietuose plyti Šiaurės Sibiro žemuma, yra šiaurinė Putorano plynaukštės dalis.

Svarbiausios upės: Jenisiejus, Chatanga (su Cheta, Kotuju, Popigajumi), Piasina (su Dudypta), Taimyra. Gausybė ežerų (Taimyro, Piasino, Lamos, Changajaus, Nadudoturku, Labazo, Kokoros, Melkojės ir kt.).

Klimatas itin vėsus, atšiaurus: liepą temperatūra siekia +10–14 °C, sausį -32–40 °C. Vidutinis metinis kritulių kiekis 450–500 mm.

## Gyventojai

Tautinė sudėtis (2002 m.):
* rusai – 58,6 %
* dolganai – 13,9 %
* nencai – 7,7 %
* nganasanai – 1,9 %
* evenkai – 0,8 %
* encai – 0,5 %
* kiti – 16,7 %

## Pagrindinės gyvenvietės
* Dudinka
* Diksonas
* Karaulas
* Chatanga
* Tuchardas
* Voroncovas
* Levinskije Peskai
* Leskinas
* Novorybnaja
* Nosokas
* Popigajus
* Syndaskas
* Ust Portas
* Nordvikas

## Šaltiniai
Ketu

**Ketu** (, jorubų kalba: *Ketu*) – nedidelis Benino miestas Plynaukštės departamento teritorijoje.

## Istorija

Ketu yra labai svarbi kelių tautų istorijoje. Pasak eve legendų, būtent čia susiformavo gbe protėviai, kurie vėliau iš Ketu migravo į didesnes teritorijas dab. Benino ir Togo pietuose. Todėl tose legendose Ketu dar vadinamas *Amedzofe*, t. y. „žmonijos lopšiu“. Šis gbe atsiskyrimas datuojamas tarp XI ir XIII a.

Vėliau į Ketu atsikėlė jorubų protėviai, kurie įkūrė čia karalystę. Ketu tradiciškai yra laikoma viena iš septynių pirmosios kartos jorubų valstybių, kurias įkūrė tiesioginiai Oduduvos palikuoniai. Vienos legendos Ketu įkūrėja laiko Oduduvos dukterį, kitos – jo anūką Ede, Sopasano sūnų. Jie pradėjo vietinę jorubų dinastiją, tituluojamą alaketu. Ketu karalystės gyventojai sudaro atskirą jorubų (nagų) subetnosą.

Kuomet XVII a. didžiumą Jorubalando suvienijo Ojo karalystė, manoma, kad Ketu su ja palaikė draugiškus santykius, nulemtus artimų kultūrinių ryšių ir tradicijų. Ojo karalystės legendos mini Ketu kaip vieną vasalinių karalysčių, kurios valdovai mokėjo kasmetinę duoklę ir dalyvaudavo Bere šventėje Ojo mieste. Tuo metu Ketu karalystė užėmė nemažas teritorijas, įskaitant ir žemes dabartinėje Nigerijos Oguno valstijoje, o jos įtaka apėmė egbadų teritorijas rytuose bei ohorių teritorijas pietuose.

XIX a. Ketu pašonėje iškilo grėsminga vergovinė valstybė Dahomėjos karalystė. 1886 m. ji nusiaubė ir nukariavo Ketu. Didelė dalis vietos jorubų buvo parduoti kaip vergai ir išvežti į Naująjį pasaulį.

Į vietos reikalus įsikišę prancūzai 1893 m. atskyrė Ketu kaip atskirą valstybę ir atkūrė jos monarchiją Prancūzijos Dahomėjos sudėtyje. Tiesa, rytinė valstybės dalis buvo atiduota Britų imperijai. Britų pusėje, Meko gyvenvietėje įsikūrė atskira karalystė, valdoma *onimeko*. Dėl skirtingos prancūzų ir britų politikos (didesnių suvaržymų prancūzų valdomoje teritorijoje) ištisi kaimai kėlėsi iš Ketu į Meką, dėl ko miestas galutinai nusilpo. 1963 m., jau po Benino nepriklausomybės, Ketu monarchija buvo panaikinta.