open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Uršulino valsčius

**Uršulino valsčius** () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Uršulinas. Ribojasi su Cicuvo, Ludvino, Stari Bruso, Hansko, Sosnovicos ir Viežbicos valsčiais.

## Paviršiaus struktūra

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 171,62 km², iš kurių:
* ariama žemė: 56 %
* miškai: 23 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 21 %
Valsčius sudaro 13,66 % apskrities teritorijos.

## Gyventojai

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

## Administracinis suskirstymas

Andžejuvas, Babskas, Bieleckiai, Borisikas, Demboviecas, Diščitnas, Grabniakas, Grobelkai, Jamnikai, Kalinuvka, Kolo Mlina, Kozubata, Lomnica, Michaluvas, Nove Zalučė, Olšovas, Pod Bubnovemas, Pžimiarkai, Senkuvas, Stare Zalučė, Suminas, Uršulinas, Vereščinas, Vionzoviecas, Vielkopolė, Vincencinas, Vola Vereščinska, Vulka Viticka, Vujekas, Vitičnas, Zabrodziai, Zarudka, Zastaviai ir Zavaduvka.

## Šaltiniai
Hansko valsčius

**Hansko valsčius** () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Hanskas. Ribojasi su Savino, Uršulino, Viežbicos, Vola Uhruskos, Virikų, Stari Bruso ir Vlodavos valsčiais.

## Paviršiaus struktūra

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 179,43 km², iš kurių:
* ariama žemė: 52 %
* miškai: 37 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 11 %
Valsčius sudaro 14,28 % apskrities teritorijos.

## Gyventojai

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

## Administracinis suskirstymas

Bukovski Lasas, Dubečnas, Hanskas, Hansk Kolonija, Hansk Drugai, Konstantinuvka, Kulčinas, Kulčin Kolonija, Macošin Malai, Osova, Rudka Loviecka, Stari Maidanas, Ščešnikai, Vojcechuvas, Ujazduvas, Ždžarka.

## Šaltiniai
Stari Bruso valsčius

**Stari Bruso valsčius** () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Stari Brusas. Ribojasi su Dembova Klodos, Uršulino, Hansko, Sosnovicos ir Virikų valsčiais.

## Paviršiaus struktūra

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 133,4 km², iš kurių:
* ariama žemė: 50 %
* miškai: 40 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 10 %
Valsčius sudaro 10,62 % apskrities teritorijos.

## Gyventojai

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

## Administracinis suskirstymas

Dembina, Dominičinas, Heleninas, Hola, Kamienas, Kolačė, Kulakuvas, Laski Bruskiai, Luboviežas, Marianka, Mietulka, Novinai, Novi Brusas, Pienkai, Skorodnica, Stari Brusas, Šmokotuvka, Vielki Lanas, Voloskovola, Zamolodičė.

## Šaltiniai
Virikų valsčius

**Virikų valsčius** () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Virikai. Ribojasi su Dembova Klodos, Hanos, Hansko, Sosnuvkos, Podedvužės, Stari Bruso ir Vlodavos valsčiais bei Vlodavos miestu.

## Paviršiaus struktūra

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 219,52 km², iš kurių:
* ariama žemė: 39 %
* miškai: 54 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 7 %
Valsčius sudaro 17,47 % apskrities teritorijos.

## Gyventojai

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

## Administracinis suskirstymas

Adampolis, Horostita, Horostita Kolonija, Ignacuvas, Kaplonosai, Kaplonosi Kolonija, Kživoviežba, Lipuvka, Lubienas, Sedliska, Suchava, Virikai, Viriki Adampolis, Viriki Vola, Zahaikai ir Zahaiki Kolonija.

## Šaltiniai
Smailiasnukė rimbagyvatė

**Smailiasnukė rimbagyvatė** (*Ahaetulla nasuta*) – medžiuose gyvenančių gyvačių, priklausančių žaltinių (*Colubridae*) šeimai, rūšis. Paplitusi Indijoje, Šri Lankoje, Pietryčių Azijoje (Tailandas, Mianmaras, Kambodža, Vietnamas).

Gyvatė ryškiai žalios spalvos su šachmatišku baltu-tamsiu raštu. Snukis smailus, plokščias. Gyvena medžiuose, juda lėtai, susitapatina su medžio šakomis ir lapais. Aktyvios dieną. Medžioja varles, driežus. Nuodai nestiprūs, įgelta vieta kiek patinsta. Gyvavedės.


Image:Ahaetulla nasuta Head.jpg|Galva
Image:Ahaetulla with Ristella.jpg|Gyvatė su grobiu
File:Ahaetulla head.jpg|Galva


## Šaltiniai
Vola Uhruskos valsčius

**Vola Uhruskos valsčius** () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Vola Uhruska. Ribojasi su Savino, Hansko, Ruda Hutos ir Vlodavos valsčiais bei Ukraina.

## Paviršiaus struktūra

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 150,86 km², iš kurių:
* ariama žemė: 49 %
* miškai: 38 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 13 %
Valsčius sudaro 12,01 % apskrities teritorijos.

## Gyventojai

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

## Administracinis suskirstymas

Bitinas, Huta, Juzefuvas, Kosinas, Lanas, Macošin Dužai, Maidan Stulenskai, Maloziemcė, Mšanka, Mšana, Mšana Kolonija, Nadbužanka, Piaskai, Piaski Uhruskiai, Potokai, Pžimiarkai, Sedliščė, Soltisai, Stanislavuvas, Stare Stulnas, Stulnas, Uhruskas, Vola Uhruska, Zagura, Zastaviai ir Zberežė.

## Šaltiniai
Vlodavos valsčius

**Vlodavos valsčius** () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Vlodava. Ribojasi su Hanos, Hansko, Vola Uhruskos, Virikų valsčiais ir Vlodavos miestu bei Ukraina ir Baltarusija.

## Paviršiaus struktūra

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 243,75 km², iš kurių:
* ariama žemė: 37 %
* miškai: 47 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 16 %
Valsčius sudaro 19,4 % apskrities teritorijos.

## Gyventojai

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

## Administracinis suskirstymas

Koroluvka, Koroluvka Kolonija, Koroluvka Osada, Krasuvka, Luta, Okuninka, Orchuvekas, Poludas, Ružanka, Sobiburas, Stavkai, Sušnas, Šuminka, Volčinai, Žlobek Dužai, Žlobek Malai ir Žukuvas.

## Šaltiniai
Hanos valsčius

**Hanos valsčius** () – kaimietiškas valsčius rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Vlodavos apskrityje. Centras – Hana. Ribojasi su Slavatičės, Sosnuvkos, Tučnos ir Vlodavos valsčiais bei Baltarusija.

## Paviršiaus struktūra

Pagal 2002 metų duomenis valsčiaus plotas yra 139,02 km², iš kurių:
* ariama žemė: 77 %
* miškai: 17 %
* vandens telkiniai ir pastatai: 6 %
Valsčius sudaro 11,07 % apskrities teritorijos.

## Gyventojai

Valsčiaus gyventojų sudėtis pagal 2004 metais surinktus duomenis:

## Administracinis suskirstymas

Dancė, Dolhobrodai, Hana, Holešuvas, Holešuv PGR, Januvka, Konstantinas, Kuzavka, Lackas, Novi Holešuvas, Pavlukai, Zašviatičė.

## Šaltiniai
Bohukalai

**Bohukalai** () – kaimas Lenkijos rytuose, Terespolio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 13 km į šiaurės vakarus nuo Terespolio, apie 28 km į šiaurės rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 119 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1809-1954 m. kaimas buvo Bohukalų valsčiaus centras.
Lebiedzevas

**Lebiedzevas** (, ) – kaimas Lenkijos rytuose, Terespolio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į pietus nuo Terespolio, apie 34 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 112 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Per kaimą teka Čapelkos upė. 

## Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1565 metais. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVII a. karalius Jonas Sobieskis padovanojo šias žemes totoriams už nuopelnus Chocino mūšyje. Apie 1679 m. įkurtos Lebiedzevo musulmonų kapinės. Iki 1886 m. kaime stovėjo mečetė ir gyveno 9 totorių šeimos.
Kobilanai (reikšmės)

**Kobilanai** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Kobilanai (Losicės apskritis);
* Kobilanai (Liublino vaivadija).
Stažinka (reikšmės)

**Stažinka** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Stažinka (Palenkės vaivadija);
* Stažinka (Liublino vaivadija).
Šnypščioji Afrikos margė

**Šnypščioji Afrikos margė** (*Bitis arietans*) – angių (*Viperidae*) šeimai priklausanti gyvačių rūšis. Paplitusi beveik visoje Subsacharinėje Afrikoje, išskyrus dykumų ir džiunglių sritis, taip pat Maroke ir pietvakarių Arabijoje. Tai viena plačiausiai paplitusių gyvačių Afrikoje.

Būdingas dydis ~1 m, bet dalis individų gali užaugti iki 1,9 m ir sverti iki 6 kg. Galva trikampė (bet ne taip labai, kaip, pvz., gaboninės angies), kaklas plonas. Kūnas išmargintas pilkais, rudais, juodais raštais. Ryškus požymis – šviesiomis juostomis atskirtos dvi tamsios dėmės ant galvos (viršugalvyje ir virš nosies ertmių). Pietų Afrikoje pasitaiko gan ryškiaspalvių individų.

Gyvena įvairiose gamtinėse srityse, išskyrus džiungles ir visiškas dykumas, bet dažniausiai sutinkamos uolingose pievose. Aktyvios naktį, dažniausiai būna užsimaskavusios ant žemės, kur tyko grobio. Aktyviai medžioja retai. Geldama giliai suleidžia dantis, todėl neretai smulkius gyvūnus nužudo ne nuodai, o pats gėlimas. Minta smulkiais žinduoliais, paukščiais, driežais, varliagyviais.

Šnypščioji Afrikos margė veda ~50-60 jauniklių, o šiai gyvatei taip pat priklauso rekordas tarp visų gyvačių – 156 jaunikliai.

Šnypščioji Afrikos margė numarina daugiausiai žmonių Afrikoje iš visų gyvačių. Tai lemia platus šios rūšies paplitimas, gyvenamasis arealas, dažnai sutampantis su žmonių gyvenamomis sritimis, įprotis susirangyti ant takų, stiprūs nuodai. Jie yra citotoksiški. Įgėlimas labai skausmingas, nesuteikus pagalbos vystosi audinių nekrozė. Simptomai: įgeltos vietos tinimas ir skausmas, edema, pykinimas, galvos svaigimas, sąmonės susilpnėjimas ar praradimas, hipotenzija. Pats mirtingumas nuo šios gyvatės nuodų nėra didelis (~10 % nuo negydomų atvejų), dauguma sukeltų mirčių siejama su blogu medicininiu aptarnavimu.


Image:Bitis arietans J.jpg|Galva
Image:Pofadder in Namibia.JPG|Šnypščioji Afrikos margė įprastinėje gyvenamojoje vietoje (Namibija)
Image:Bitis-arietans-range-map.png|Paplitimo arealas


## Šaltiniai
Italijos karalystė

**Italijos karalystė** gali reikšti šias karalystes Italijos teritorijoje:
* Ostgotų karalystė (493–553 m.). Jos valdovai pirmieji naudojo titulą Italijos karalius;
* Langobardų karalystė (568–774 m.);
* Italijos karalystė (viduramžiai) – (774–1805 m.) egzistavo kaip Karolingų imperijos dalis 774–888 m. ir kaip Šventosios Romos imperijos dalis 961–1805 m.;
* Italijos karalystė (1805–1814) – Napoleono Prancūzijos imperijos vasalė, egzistavusi 1805–1814 m.
* Italijos karalystė (1861–1946) – suvereni Europos valstybė, dabartinės Italijos pirmtakė 1861–1946 m..
Chinotepė

**Chinotepė** () – miestas pietvakarių Nikaragvoje, į pietus nuo Managvos. Karaso departamento administracinis centras. Pro miestą eina Panamerikos plentas. Chinotepė yra vienas svarbiausių šalyje kavos auginimo centrų.

Yra 1860 m. pastatyta Šv. Jokūbo bažnyčia.

## Šaltiniai
Kžičevas

:: *Apie Baltarusijos miestą tokiu pačiu lenkišku pavadinimu žr. [[Kryčavas]]*.
**Kžičevas** () – kaimas Lenkijos rytuose, Terespolio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Šalia kaimo teka Vakarinio Bugo upė.

## Istorija

Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XVII a. pastatyta medinė bažnyčia. XIX a. nedidelis dvaras.

## Nuorodos

* Aprašymas apie kaimą (lenk.) .
Malaševičė

**Malaševičė** () – kaimas Lenkijos rytuose, Terespolio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 9 km į pietvakarius nuo Terespolio, apie 28 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 108 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaime yra Malaševičės geležinkelio stotis ir Malaševiče Poludniovės geležinkelio stotis.

## Istorija

Kaimas įsikūrė apie 1924 metus. 1936 m. šalia kaimo pradėtas stayti oro uostas. 1939 m. rugsėjį oro uostas buvo sumbombarduotas, bet vokiečiai 1940 m. jį atstatė. Po karo iki 1952 m. oro uostu naudojosi sovietai.

## Geležinkelio ruožas


Vaizdas:Małaszewicze-zespol szkol im Reymonta.jpg|Mokykla
Vaizdas:Małaszewicze-ul Wiejska.jpg
Malaševiče Malė

**Malaševiče Malė** () – kaimas Lenkijos rytuose, Terespolio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 6 km į pietus nuo Terespolio, apie 29 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 110 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Šalia kaimo eina greitkelis Europos kelias .

## Istorija

Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1679 m. karalius Jonas Sobieskis už karinius nuopelnus padovanojo šias žemes totoriams, kurie kaime gyveno iki 1915 metų.
Kukurikai

**Kukurikai** () – kaimas Lenkijos rytuose, Terespolio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurę nuo Terespolio, apie 32 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 118 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaimas įsikūręs ant kairiojo Vakarinio Bugo upės kranto. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Per kaimą planuojama nutiesti Autostradą . Šalia kaimo yra Kukurikų-Kazlovičų pasienio punktas.
Koroščynas

**Koroščynas** () – kaimas Lenkijos rytuose, Terespolio valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į vakarus nuo Terespolio, apie 31 km į rytus nuo Palenkės Bialos ir apie 115 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Per kaimą teka Čapelkos upė. Kaime pastatytas muitinės terminalas.

## Istorija

Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Nuo XV a. kaimas priklausė *Toluškovičių* šeimai. 1572 m. pastatyta cerkvė, kuri 1595 m. tapo unitų cerkve. XIX a. kaime pastatytas mūrinis dvaras. XIX a. pabaigoje buvo kaimas ir palivarkas Bialos apskrityje. 1911-1914 m. šalia kaimo buvo vykdomos Bresto tvirtovės įrengimų statybos.


Terminal Koroszczyn (budynek główny).JPG|Muitinės terminalas
Pomnik wzniesiony ku czci Józefa Piłsudskiego i jego Pierwszej Brygady Legionów.JPG|Paminklas Juzefui Pilsudskiui
Kaplica Koroszczyn.JPG|Kaimo koplyčia


## Šaltiniai
Krasas (Slovėnija)

**Krasas** arba ***Karstas*** (, , ) − plynaukštė Balkanuose, Dinarų kalnyno šiaurės vakaruose, į šiaurę nuo Istrijos pusiasalio. Plynaukštė yra Slovėnijos ir šiaurės Italijos teritorijoje.

Plynaukštė sudaryta iš klinčių, kurios lengvai tirpsta vandenyje, todėl daug karstinių reljefo formų (karių, dubių, polių ir urvų). Aukščiausias taškas − Trstslio kalnas (643 m).

Kraso plynaukštėje daug urvų: Postoinos urvas, Škocjano urvai, Grota Gigantė ir kt.

Augalija labai įvairi: nuo skurdžios žolinės iki vešlių miškų; pietiniuose šlaituose auginami vynmedžiai.

Pagal vokišką Kraso regiono pavadinimą pavadinti karstiniai reiškiniai.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Kraso plynaukštė (anglų k.)
* Informacija turistams  (anglų, italų, slovėnų ir vokiečių k.)
Nikaragvos revoliucija

**Nikaragvos revoliucija** arba **sandinistinė revoliucija** () − įvykių grandinė vykusi Nikaragvoje nuo 1962 m. iki 1979 m. liepos mėnesio ir pasibaigusi Anastasio Somozos režimo nuvertimu.

Labiausiai žinomu šios revoliucijos lyderiu buvo Danielis Ortega. Pagrindinė revoliucijos jėga buvo Nikaragvos sandinistų nacionalinis išvadavimo frontas (FSLN).

## Istorija
Iki sandinistų revoliucijos Nikaragva atitiko esminius priklausomybės santykių su JAV bruožus, kurie buvo būdingi tuometinei Lotynų Amerikai. Ištisinės karinės JAV intervencijos − sausumos pajėgų ar netgi nereguliariųjų pajėgų − išreiškė regioninę JAV hegemoniją. Visiškos priklausomybės santykiai su JAV atitiko Centrinės Amerikos, kaip ir Karibų jūros baseino, valstybių santykius su šia regionine galybe nuo pat šių valstybių nepriklausomybės išsikovojimo.

Nikaragvos sandinistų nacionalinis išsivadavimo frontas susiformavo 1961 m., kurio tikslas buvo nuversti Somozų šeimos, kuri Nikaragvą valdė nuo 1934 m., režimą. FSLN susikūrimas buvo pakurstytas Kubos revoliucijos, o šio revoliucinio judėjimo lyderiai deklaravo draugystę su Kubos diktatoriumi Fideliu Kastru. Aukštas Somozų režimo korupcijos laipsnis, blogas užsienio pagalbos tvarkymas, neskaidri politinė veikla ir galiausiai tiesioginė atsakomybė už nuosaikių pažiūrų opozicijos lyderio *Pedro Joaquin Chamorro* nužudymą sukėlė visuomenės nepasitenkinimą 45 metus trūkusiu vienos šeimos valdymu ir visuotinius maištus 1979 m. Nikaragvos miestuose. Sandinistų revoliucija pasiekė kulminaciją, kai 1979 m. buvo nuverstas Somozos režimas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*Sandinistinės revoliucijos chronologija (rusų k.)
*Sandinistinė revoliucija  (prancūzų k.)
Česlovas Gabalis

**Česlovas Gabalis** (g. 1964 m. lapkričio 21 d. Estijoje) – Lietuvos dainininkas, populiariosios bei roko muzikos atstovas, roko grupės „Pelenai“ lyderis. Baltai juodas katinas (direktorius).

## Biografija
Gimė Estijoje, kur buvo komandiruotas jo inžinierius tėvas. Plungėje baigė mokyklą. Mokėsi pas Juozą Milašių. Stojo į Juozo Tallat-Kelpšos aukštesniąją mokyklą.

Po karinės tarnybos dainavo viešbučio „Lietuva“ restorane Vilniuje. Kaip profesionalas dainuoja nuo 1996 m., roko grupės „Pelenai“ vokalistas. Išgarsėjo Romeo vaidmeniu miuzikle „Meilė ir mirtis Veronoje“. Atliko pagrindinius vaidmenis prestižiniuose muzikos veikaluose “Peras Giuntas”, “Jėzus Kristus superžvaigždė”, “Paryžiaus katedra”, „Žmogus iš Lamanšo“.

Drauge su R. Čivilyte ir Daina Bilevičiūte atidarė dainavimo mokyklėlę.

Vedęs. Žmona Edita. Dukra Goda. Pirmoji žmona Rosita Čivilytė, kurios dukrą Agnę Gabalis įsidukrino, suteikė savo pavardę.

Kartu su Romanu Asmolkovu („Pelenai“), Tadu Žukausku („Bix“) ir Roku Beliukevičiumi („Freaks On Floor“) 2009 m. subūrė roko grupę „Minor Modesty“ ir 2013 m. išleido albumą „Deadline For a Frozen Snail“.

## Šaltiniai
Selajos departamentas

**Selajos departamentas** – buvęs Nikaragvos departamentas. Departamento sostinė buvo Bliufildsas. 1986 m. departamentas buvo padalintas į du autonominius regionus:
* Šiaurės Atlantiko autonominis regionas (RAAN)
* Pietų Atlantiko autonominis regionas (RAAS)
Nikaragvos herbas

**[[Nikaragva|Nikaragvos]] herbas** pirmą kartą priimtas 1823 m. rugpjūčio 21 d. kaip Centrinės Amerikos herbas, tačiau istorijos eigoje jis šiek tiek pasikeitė. Paskutinė versija pristatyta 1971 m.

## Reikšmė
Trikampis reiškia lygybę, vaivorykštė – taiką, *gorro frigio* (Frigijos kepurė) simbolizuoja laisvę, o penki vulkanai – visų penkių Centrinės Amerikos valstybių sąjungą ir brolybę. Aukso spalvos žodžiai, supantys emblemą: *Republica De Nicaragua – America Central* (lietuviškai: Nikaragvos Respublika – Centrinė Amerika).

## Šaltiniai

## Taip pat skaitykite
* Nikaragvos vėliava

## Nuorodos
* www.atlasgeo.net
Philip Roth

**Filipas Rotas** (; 1933 m. kovo 19 d. Niuarke, JAV - 2018 m. gegužės 22 d. Niujorke, JAV) – kontroversiškai vertinamas amerikiečių rašytojas, JAV nacionalinės knygų premijos laureatas. Savo kūryboje naudojo atviro lytinio gyvenimo ir nusivylimo juo, santykių šeimoje, žydų bendruomenės gyvenimo temas.
Elena Spirgevičiūtė

**Elena Spirgevičiūtė** (1924 m. gruodžio 22 d. Kaune – 1944 m. sausio 4 d. ten pat) – kankinė pasaulietė, tikėjimo liudytoja, skautė.

## Biografija
1943 m. gegužės 1 d. įstojo į Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakultetą. 

1944 m. sausio 3 d. vakarą į Spirgevičių namus (Kaunas, Tvirtovės al. 91) įsibrovė keturi rusiškai kalbantys vyrai, pasivadinę policininkais. Elenai nepaklusus nusidėti su jais lytiškai, įsibrovėliai merginą nušovė. Tarp nusikaltėlių buvo Alfonsas Čeponis, kuriam vėliau suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas.

E. Spirgevičiūtė buvo palaidota Senosiose kapinėse, jas naikinant 1957 m. perlaidota Eigulių kapinėse. 2021 m. dar kartą perlaidota gimtojoje parapijoje – Kauno Šv. Antano Paduviečio bažnyčios šventoriuje.

## Beatifikacijos byla
2000 m. sausio 15 d. iškilmingomis šv. Mišiomis Kauno arkikatedroje bazilikoje arkivyskupas metropolitas Sigitas Tamkevičius oficialiai pradėjo Dievo tarnaitės Elenos Spirgevičiūtės beatifikacijos bylos procesą. 2017 m. Kauno arkivyskupas metropolitas Lionginas Virbalas paskiria kun. Andrių Končių beatifikacijos bylos postulatoriumi.

## Atminimas
1998 m. pastatyta Angelo skulptūra kankinės žūties vietoje Kaune, ties dab. Taikos pr. – Studentų g. sankryža (skulp. A. Kmieliauskas, arch. A. Mikėnas).

2000 m. gegužės 7 d. Romoje, prie Koliziejaus, popiežius Jonas Paulius II vadovavo ekumeninėms pamaldoms, kuriomis paminėtas XX a. tikėjimo liudytojų atminimas. Elena Spirgevičiūtė kaip Lietuvos XX a. tikėjimo liudytoja įrašyta į Bažnyčios martirologą.

## Galerija

Vikiteka. Kmieliausko Angelas, Kaunas.JPG|miniatiūra|A. Kmieliausko „Angelas“ E. Spirgevičiūtės atminimui (Kaunas)
Spirgevičiūtė, Eiguliai.JPG|Antkapis Eigulių kapinėse. Ant postamento – įrašas apie 2021 m. perlaidojimą
Spirgevičiūtė, antkapis.JPG|Antkapis prie Šv. Antano Paduviečio bažnyčios (nuo 2021 m.)
E. Spirgevičiūtė, lenta .JPG|miniatiūra|Atminimo lenta bažnyčios šventoriuje prie kapo


## Išnašos

## Nuorodos

* Dievo Tarnaitės Elenos Spirgevičiūtės interneto svetainė.
* Lietuvos vaikų šventumo garsas (sventumogarsas.lt) / Elena Spirgevičiūtė, kankinė (1924-1944)]
* https://www.kaunoarkivyskupija.lt/elena-spirgeviciute/
Lietuvos prekybinis laivynas

**Lietuvos prekybinis laivynas** – Lietuvos prekybinių laivų visuma.

## Istorija
Lietuvos prekybinis laivynas dar Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystėje buvo svarbiausia užsienio prekybos įgyvendinimo veikla. Nors pagrindiniai prekybos keliai vykdavo jūromis, bet LDK laivynui trukdė kryžiuočių ordinas, kurio Klaipėdos pilies tvirtovė kontroliavo pakrantės prekybą, todėl visas prekybinis laivynas kursuodavo Nemuno ir Dauguvos upių prekybiniais keliais.

Tarpukariu Lietuvos prekybinis laivynas prekiavo su pagrindine Lietuvos užsienio prekybos partnerę – Jungtine Karalyste, o prasidėję Antrojo pasaulinio karo veiksmai pakenkė Lietuvos užsienio prekybai ir prekybiniam laivynui, o Klaipėdos kraštas vėl atiteko Vokietijai.

1919 m. dvi Škotijos ir Danijos jūrų laivininkystės kompanijos įkūrė garlaivių bendrovę „United Baltic Corporation“, kuri savo laivais vykdė reguliarius prekybinius reisus iš Lenkijos ir Baltijos šalių į Londoną. Prekyboje su Lietuva „UBC“ specializavosi žemės ūkio produktų gabenimu į Angliją ir cemento, pramonės ir kitų pakuotų prekių plukdymu į Lietuvą. Tais pačiais metais Lietuvoje pradėtos steigti ir lietuviško kapitalo įmonės: „Lietuvos garlaivių bendrovė“, „Lietuvos laivininkystės bendrovė“.

1921 m. kovo 4 d. į Klaipėdą įplaukusi „Jūratė“ buvo pirmasis uoste apsilankęs Lietuvos jūrų prekybos laivas.

Vėl atgavus Klaipėdos kraštą buvo modernizuotas Klaipėdos uostas. Šiuo metu beveik visas Lietuvos prekybinis laivynas kursuoja jūrose, o upių prekyba dėl labai išaugusios antžeminio transporto konkurencijos Lietuvoje nebeteko svarbos.

## XXI amžius
Lietuvos prekybinis laivynas kartu su šalies žvejybiniu laivynu pastoviai kasmet mažėja.

## Šaltiniai
Janivas (Kijevo sritis)

**Janivas** () – buvęs kaimas Ukrainoje, Kijevo srityje, patenkantis į Černobylio zoną.

## Geografija
Išsidėstęs į pietus nuo Pripetės. Kaime stovi Janovo geležinkelio stotis.

## Istorija
Janivas, kaip gyvenvietė, istoriniuose dokumentuose minimas nuo XVIII a. 1986 m. kaime gyveno apie 100 žmonių.

1943 m. spalio 3-15 d. Janivo kaimo apylinkėse vyko kruvini Černigovo-Pripetės operacijos mūšiai. Gyvenvietėje pastatytas memorialas kariams-išvaduotojams. Tarp jų buvo Tarybų Sąjungos Didvyris, gvardijos kulkosvaidininkas, seržantas Nikolajus Petrovas.

1986 m. balandžio 27 d., dėl padidėjusios radiacijos įvykus Černobylio AE avarijai, kaimo gyventojai iškeldinti. Dėl negalimos efektyvios dezaktyvacijos, didžioji dalis pastatų nugriauti ir palaidoti. 

2003 m. balandžio 1 d. kaimas pašalintas iš registro.

## Šaltiniai
Momotombas

**Momotombas** () – snaudžiantis ugnikalnis vakarų Nikaragvoje, Leono departamente, Šolotlano ežero pakrantėje. Aukštis siekia 1297 m. Ugnikalnis gan jaunas, susidaręs prieš maždaug 4500 metų.

Kūgis itin simetriškas, todėl ugnikalnis nuo seno mėgiamas turistų ir laikomas šalies simboliu. Nuo kalno viršūnės atsiveria vaizdinga panorama. Aplink jį plyti aktyvus geoterminis laukas, veikia geoterminė elektrinė (2 turbinos po 35 MW).

1610 m. dėl Momotombo išsiveržimo buvo nuniokotas Leono miestas (Senasis Leonas) ir perkeltas į kitą vietą. Stiprus išsiveržimas vyko 1764 m. Išsiveržimo 1886 m. metu ugnikalnis paskleidė labai daug pelenų, kurie visiškai užtemdė dangų Leone, Korinte, Činandegoje. 1905 m. tekėjo lavos srautas. Nuo XX a. pr. ugnikalnis tapo snaudžiančiu.

## Nuorodos
* Momotombas. Global Volcanism Program, Smithsonian Institution
Žalioji medlaipė angis

**Žalioji medlaipė angis** (*Atheris chlorechis*) – angių (*Viperidae*) šeimai priklausanti nuodingų gyvačių rūšis. Paplitusi Vakarų Afrikos tropiniuose miškuose.

Gyvatė yra apie 50 cm ilgio, kartais siekia iki 70 cm. Uodega palyginti ilga, kūnas plonas, pasižymi šviesiai žalia spalva su išmėtytomis gelsvomis dėmėmis. Minta graužikais, driežais, varlėmis. Dauginimosi būdas – gyvavedystė, atsiveda 6-9 jauniklius tarp kovo ir balandžio mėn.

## Nuorodos

* Žalioji medlaipė angis
Boakas

**Boakas** () – miestas vidurio vakarų Nikaragvoje, kalnuotoje vietovėje 88 km į rytus nuo Managvos. Departamento centras. Plentai į Managvą, Rio Blanką. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (galvijai, pieno produkcija).

## Istorija

Miesto pavadinimas yra sumų-actekų kilmės. Senasis miestas buvo ~20 km į rytus nuo dabartinio miesto, bet 1749 m. jį nusiaubė karibai ir miskitai, remiami britų. Išlikę gyvi miesto gyventojai naują gyvenvietę įkūrė prie Malakatojos upės, o 1752–1772 m. dėl potvynių ir ligų tą vietą apleido ir persikėlė į dabartinę Boako vietą. Nuo 1935 m. Boakas tapo departamento centru.
Lazduona

**Lazduona** – upė Vidurio Lietuvoje, Kauno rajono teritorijoje; Dubysos kairysis intakas.

Prasideda ties Liučiūnais, teka į pietvakarius, 1,7 km piečiau Čekiškės. Įteka į Dubysą 0,7 km į rytus nuo Seredžiaus, 2,3 km iki Dubysos žiočių.

Intakai:
* kairysis: Stošupys, Didžravis, Juodupis, Krūvanda, Upis, Karpupis;
* dešinieji: Lašiša, Giaušė, Botupis, Geldupis, Trydupis.

Slėnis 10–30 m gylio. 4,5 km nuo ištakos vaga reguliuota. Plotis 3–5 m, gylis 0,5-1 m. Srovės greitis 0,5 m/s. Netoli Lazduonių pastatytas Purviškių tvenkinys, kuris yra 28,1 ha ploto. Žemupio slėnis nuo užtvankos iki žiočių įeina į Dubysos valstybinį ichtiologinį draustinį. Saugomas Palazduonio šaltinis.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *lazda* („lazdynas“).

## Galerija

Vaizdas:Lazduona 2007 gruodis.jpg|Lazduona 2007 m. žiemą.
Vaizdas:Lazduona 2007 gruodis 02.jpg|Bebro pagraužtas medis Lazduonos pakrantėje.
Vaizdas:Lazduona 2007 gruodis 03.jpg|Suvirtę medžiai į Lazduoną, 2007 m. žiema.
Vaizdas:Lazduona 2008 balandis.jpg|Lazduona 2008 m. pavasarį.
Vaizdas:Lazduona 2010 balandis.jpg|Sraunioji Lazduona 2010-ųjų pavasarį.
Vaizdas:Lazduona 2010 balandis 02.jpg|Lazduonos vingis, 2010 m. balandis.
Vaizdas:Lazduona 2010 birzelis 02.jpg|Lazduonos žiotys, 2010 m. birželis.
Vaizdas:Lazduona 2010 birzelis.jpg|Urvinių kregždžių lizdai Lazduonos krante, 2010 m. vasara.


## Šaltiniai
Ofidiofobija

**Ofidiofobija** – tai patologinė gyvačių baimė, viena iš specifinių fobijų. Žodis kilęs iš graikų kalbos žodžių „ophis“ (ὄφις – „gyvatė“) ir „phobia“ (φοβία – „baimė“).

Ofidiofobija siejama su herpetofobija – roplių ir (arba) varliagyvių baime.

Tikslinga atskirti žmones, kurie tiesiog nemėgsta gyvačių, bijo jų nuodingo įgėlimo ar būti jų uždusinti. Asmuo, kuriam nustatyta ofidiofobija, jaus baimę ne tik pamatęs gyvatę realiame gyvenime, bet ir mąstydamas apie jas, matydamas televizijoje arba žiūrėdamas nuotraukas.

Patologinę gyvačių baimę turi maždaug trečdalis žmonijos, dėl to ši fobija laikoma viena iš labiausiai paplitusių. Pagal vienus šaltinius, tai labiausiai paplitusi fobija, pagal kitus – antra pagal paplitimą.

Naujausi tyrimai kelia hipotezę, kad ofidiofobija gali būti įgimta. Skubi reakcija į grėsmę, kurią kelia gyvatė, buvo gyvybiškai svarbi ir leido žmonijai išlikti.

## Šaltiniai
Chopokas

**Chopokas** – viršukalnė Žemuosiuose Tatruose Slovakijoje, trečia pagal aukštį šio kalnyno vieta (2024 m). Nuo Chopoko viršūnės matomi Aukštieji Tatrai, Liptovo regionas ir Hrono upės slėnis.

Chopokas patenka į E8 Europos ilgų distancijų maršrutą ir yra nesunkiai pasiekiamas pėsčiomis.

Šio kalno šlaituose yra įsikūręs žiemos slidinėjimo centras Jasna. Slidinėjimui naudojami šiaurinis ir pietinis Chopoko šlaitai.
Japoninė žiurkinė gyvatė

**Japoninė žiurkinė gyvatė** arba **Salinis žaltys** (*Elaphe climacophora*) – žaltinių (*Colubridae*) šeimos gyvačių rūšis, priklausanti žiurkinių gyvačių (*Elaphe*) genčiai. Paplitusi Japonijoje (išskyrus Riūkiū salas). Dažnai aptinkama netoli žmonių gyvenamų vietų, miestuose, pastatuose, tačiau gyvena ir pievose, miškuose.

Aktyvi rytais ir vakarais, šliaužioja tiek žeme, tiek medžiais, krūmais. Ilgis svyruoja nuo 120 iki 160 cm. Nenuodinga. Žiema 3–4 mėnesius miega žiemos miegu. Poruojasi pavasarį, vasaros pradžioje padeda 7-20 kiaušinių. Būdingas margas įvairių rudų ir pilkų atspalvių raštas, tačiau aptinkamos ir albinosų populiacijos. Minta varlėmis, graužikais, paukščiais ir jų kiaušiniais.

## Šaltiniai
Okinavos duobagalvė gyvatė

**Okinavos duobagalvė gyvatė** (*Ovophis okinavensis*) – angių (*Viperidae*) šeimos gyvačių rūšis, priklausanti kalninių duobagalvių gyvačių (*Ovophis*) genčiai. Paplitusi Japonijos Riūkiū salose, įskaitant Okinavą. Gyvena miškuose, pievose, šalia vandens telkinių, kartais įsikuria ir pastatuose.

Ilgis svyruoja nuo 30 iki 80 cm. Nuodingos. Jauniklius veda tiek dėdamos kiaušinius, tiek kiaušgyvavedystės būdu. Būdingas įvairių rudų ir žalsvų atsplavių dėmėtas raštas šviesiai pilkame fone. Galva didelė, trikampio formos. Minta įvairiais graužikais ir kitais smulkiais stuburiniais.

## Šaltiniai
Noctivagus

**„Noctivagus“** – portugalų roko grupė. „Noctivagus“ muzika savo skambesiu, kurio pagrindas – death rock ir bosinė gitara bei riaumojantis vokalisto Lino Atila balsas, išsiskyrė iš daugumos tuometinių gotikinio roko grupių.

## Diskografija

### Albumai
* *Ecos da noite* (2011)
* *After the curse* (2003)

### Singlai
* *Transmission* (2005)
* *Pilgrim Dimension* (2010)

### Kiti leidiniai
* *Almas Ocultas*(1995)
* *Imenso* (1998)

## Nuorodos

* Noctivagus Myspace profilis
* Noctivagus Facebook profilis
*
Serpentas

**Serpeñtas** (, 'gyvatė') – senovinis pučiamasis muzikos instrumentas, kurio korpusas yra suraitytos gyvatės pavidalo. Tai labai žemo garso medinis (vėliau gamintas ir iš metalo) aerofonų grupės pučiamasis instrumentas. Pradėtas naudoti Europoje XV-XVI a. Vėliau tapo tūbos pirmtaku, nes meistrai nenuilstamai ieškojo tokio instrumento, kuris taptų pilnaverčiu varinių pučiamųjų instrumentų grupės nariu, turinčiu pastovų, gražų bosinį tembrą.

Serpentas turėjo mundštuką, pagamintą iš dramblio kaulo ar kitų gyvulių kaulo, labai panašų į šiuolaikinių varinių pučiamųjų instrumentų. Pradžioje ant korpuso buvo šešios atviros kiaurymės, o vėlesni modeliai jau turėjo įrengtus vožtuvėlius. Buvo naudojamas bažnytinių kūrinių atlikimui, bosų „palaikymui“ bažnyčių chore. Gana stipraus ir grubaus, intonaciniu požiūriu nestabilaus garso instrumentas. Įėjo į daugelio orkestrų sudėtį.


Vaizdas:Serpent-bonanni.jpg|Serpento pūtikas XVIII a. graviūroje
Vaizdas:Serpent groves.jpg|Muzikos žinyno (1883 m.) piešinyje
Vaizdas:Serpent in case.jpg|Instrumentas dėkle
Vaizdas:Serpent MIM Berlin.jpg|Muziejaus eksponatas


## Nuorodos

* Serpento internetinė svetainė
* Kontrabosinis srpentas 
* Serpentas – tūbos pirmtakas
Gyvatynė (Kurkliai)

**Gyvatynė** – buvęs viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 10 km į rytus nuo Kurklių miestelio. Ribojasi su Užunvėžių, Miškiniškių kaimais. Įsikūręs į šiaurės vakarus nuo magistralinio kelio .

## Istorija

1949 m. buvo įjungtas į kolūkį „Nemuno banga“, vėliau priklausė „Raudonosios žvaigždės“, „Ąžuolo“, „Nevėžio“ kolūkiams, kol 1992 m. ūkis iširo.

Priklausė Užunvėžių parapijai. Kapinių nebuvo.

## Gyventojai

1923 m. viensėdyje buvo 1 sodyba, turėjusi 13 gyventojų. 

### Žymūs žmonės
* Balys Sližys (1885–1957), tarpukario Lietuvos politikas 

## Šaltiniai
Herpetofobija

**Herpetofobija** – patologinė roplių ir (arba) varliagyvių baimė, viena iš labiausiai paplitusių specifinių fobijų, panaši į ofidiofobiją.

Herpetofobai skirtingai jaučia baimę – vieniems ji pasireiškia nerimu, kitiems – panika. Dažniausiai pasitaikanti reakcija – pykinimas. Jei ši fobija kelia sunkumų gyvenime, būtina kreiptis į psichologą ar psichoterapeutą. Geriausių rezultatų pasiekiama taikant kognityvinę elgesio terapiją.

## Priežastys

Mokslininkai priskiria herpetofobiją vadinamosioms evoliucinėms fobijoms. Mūsų protėviai, norėdami išlikti, bijojo nuodingų gyvačių įgėlimų. Vėliau pradėta bijoti visų gyvačių, o dar vėliau – ir kitų roplių ar varliagyvių, kurių judėjimo būdas primena gyvates.

Kiekvieno vaiko didžiausias autoritetas – tėvai. Jeigu tėvai į roplius ar varliagyvius reaguoja nerimu ar net panika, vaikas tokią reakciją įsidėmės ir galiausiai pats pradės bijoti to paties.

Herpetofobijos vystymuisi kartais įtakos turi roplių sugebėjimas puikiai maskuotis, greitai ir tyliai judėti, įsiskverbti į sunkiai pasiekiamas vietas. Be to, gyvatės yra puikios plaukikės. Būtent dėl to žmogus jas pastebi paskutinę akimirką ir, neturėdamas laiko įsižiūrėti, ar šita rūšis yra nuodinga, išsigąsta. Šis jausmas gali būti įsimintas ir laikui bėgant tapti įpročiu.

Daugelyje kultūrų šią baimę kursto nežinojimas ir prietarai. Pavyzdžiui, Vidurinės Azijos gyventojai tradiciškai laiko visas gyvates nuodingomis ir jų bijo.

Be to, retai laikoma, kad ropliai ar varliagyviai yra patrauklūs bei gražūs. Daugumai jie kelia pasibjaurėjimą.

## Šaltiniai
Dinamika

**Dinamika** (iš  'galingas') gali reikšti:
* dinamika – mechanikos šaka (aerodinamika, hidrodinamika, termodinamika ir kt.);
* dinamika – su muzikos skambesio stiprumu susijusių reiškinių visuma;
* dinamika – eiliuotos kalbos garsų intensyvumo kaita;
* Dinamika – Lietuvos muzikos grupė.
Zinaida Sviderskienė

**Zinaida Genovaitė Žilevičiūtė-Sviderskienė** (g. 1945 m. rugsėjo 14 d. Babrunge, Plungės valsčius, Telšių apskritis) – astrofizikė, pirmoji Lietuvos moteris, apsigynusi daktaro laipsnį astrofizikos srityje.

## Biografija
1968 m. su pagyrimu baigė Vilniaus universitetą. 1972 m. fizikos ir matematikos mokslų kandidatė (Žvaigždžių klasifikacija sistemoje UPXYZVS).

1968–1992 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos institute (iki 1977 m. Fizikos ir matematikos institutas); 1977 m. vyresnioji mokslo darbuotoja. 1992–1997 m. Vilniaus planetariumo direktorė.

Parašė, sudarė ir redagavo per 10 astronomijos populiarinamųjų leidinių, daugelio astronomijos populiarinamųjų straipsnių autorė. 1989–1990 m. tęstinio leidinio „Lietuvos dangus“ sudarytoja. Nuo 1994 m. laikraštyje „Lietuvos aidas“ rengė savaitinį astronomijos puslapį „Po žvaigždėtu skliautu“. „Vilniaus astronomijos biuletenio“ redaktorių kolegijos narė. Publikavo pasakojimus astronomijos tematika vaikams skirtame žurnale „Genys“.

Po aktyvios mokslinės veiklos gyvena Vilniuje, tapo. Tarptautinės menininkų asociacijos astronomijoje (*International Association of Astronomical Artists*) narė.

## Mokslinė veikla
Mokslinių darbų sritys – žvaigždžių fotometrija ir žvaigždžių sistemų integrinė fotometrija, astronomijos mokslo populiarinimas. Sukalibravo Vilniaus astrofotometrinę sistemą pagal spektrines klases ir absoliučiuosius ryškius. Sukūrė metodą tolimų galaktikų tipui nustatyti ir raudonajam poslinkiui matuoti. Astronomės garbei pavadintas asteroidas Nr. 154932.

## Bibliografija
* Naujausi astrofizikos pasiekimai: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1977. – 19 p.
* Astronomijos abėcėlė / dail. Valentinas Ajauskas. – Vilnius: Mokslas, 1980. – 214 p.: iliustr.
* Žvaigždynai / dail. Valentinas Ajauskas. – Vilnius: Mokslas, 1983. – 214 p.: iliustr.
* Lietuvos astronomija: straipsnių rinkinys / dail. Izaokas Zibucas. – Vilnius: Mokslas, 1984. – 255 p.: iliustr.
* Kosmosas, orai, sveikata: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1988. – 20 p.
* Kitų žvaigždžių planetos. – Kaunas: Šviesa, 1999. – 66 p.: iliustr. – ISBN 5-430-02884-3
* Planetos, žvaigždės, galaktikos. – Kaunas: Šviesa, 2002. –131 p.: iliustr. – ISBN 5-430-03022-8

## Šaltiniai
Rusijos Federacijos Valstybės taryba

**Rusijos Federacijos Valstybės taryba** () – Rusijos prezidento konsultacinis ir patariamasis organas.

Valstybės taryba įsteigta Rusijos prezidento V.Putino įsaku 2000 m. rugsėjo 1 d. Taryba svarsto svarbiausius šalies politinio ir visuomeninio gyvenimo klausimus, tačiau nėra valstybės valdžios organas ir neturi sprendimų galią turinčių įgaliojimų.

Valstybės taryba įsteigta po to, kai 2000 m. gegužės mėn. buvo pakeista Rusijos Federacijos tarybos formavimo tvarka. Tarp svarbiausių Valstybės tarybos funkcijų – padėti šalies vadovui realizuoti savo įgaliojimus derinant valstybės valdymo organų veiksmus, santykius tarp atskirų Rusijos Federacijos subjektų ir tarp federacijos subjektų bei centrinės valdžios organų, teikti pasiūlymus dėl strateginę bei federalinę reikšmę turinčių teisės aktų projektų.

Valstybės tarybos nariais yra Valstybės Dūmos bei Federacijos Tarybos pirmininkai, Rusijos prezidento įgaliotiniai federalinėse apygardose, federacijos subjektų vykdomosios valdžios vadovai (sričių gubernatoriai), Valstybės Dūmos frakcijų vadovai, kai kurie vyriausybės nariai.

Taryba dirba visuomeniniais pagrindais, Tarybos pirmininkas yra Rusijos Federacijos prezidentas. Pirmasis Valstybės tarybos posėdis įvyko 2000 m. rugsėjo 22 dieną, buvo svarstomas klausimas apie Rusijos valstybės vystymo strategiją laikotarpiui iki 2010 metų.

## Šaltiniai
Čorotegai

**Čorotegai** – beveik išnykusi Mezoamerikos indėnų tauta istoriniame Centroamerikos regione, dabartinėje šiaurės vakarų Kosta Rikoje ir vakarų Nikaragvoje.

Čorotegų kalba kalba priklauso mangėjų kalboms, kurios savo ruožtu priskiriamos Otomangų kalbų šeimai. Kitos dvi mangėjų kalbos yra mirusi mangių kalba ir mirštanti čiapanekų kalba.
## Istorija

Ikikolonijiniais laikais čorotegai buvo viena civilizuočiausių Centrinės Amerikos tautų. Jie laikomi priešistorinės Nikojos kultūros (ar Didžiosios Nikojos) kūrėjais. Ši kultūra apėmė visą šiaurės vakarų Kosta Riką bei vakarų Nikaragvą, o atskiri jos laikotarpiai pasižymėjo ypač naginga polichromine keramika.

Manoma, kad jau IV a. čorotegų kultūra pasiekė tą fazę, kai ėmė formuotis pirmieji smulkūs valstybiniai dariniai. Šis ankstyvųjų valstybėlių laikotarpis tęsėsi iki VIII a. Nuo IX a. pradžios prasideda vėlyvųjų valstybėlių laikotarpis, kuriam būdingos dar labiau išvystytos visuomenės, pažangesnis žemės ūkis, taip pat suintensyvėję ryšiai su Mezoamerikos kultūromis (ypač majų) šiaurėje. Čorotegų teritorija laikoma piečiausia Mezoamerikos kultūra, mat į pietus nuo jos prasidėjusios uetarų žemės jau priskiriamos Tarpinei zonai.
 
XII a. čorotegų žemės patyrė antplūdį tautų iš išorės. Manoma, kad čia migravo nauatliškai kalbantys toltekų palikuonys iš Centrinės Meksikos. Naujieji gyventojai apsigyveno greta čorotegų, o kai kuriose vietose juos visiškai išstūmė, suformuodami savo etninius enklavus. Į čorotegų žemes buvo įsiterpęs didelis nauatliškai kalbantis nikiranių enklavas prie Nikaragvos ežero, ir prie dabartinio Bagasio miesto. Ši invazija dar labiau sustiprino Mezoamerikos kultūros poveikį čorotegų žemėse.

Tarp čorotegų valstybių svarbiausia buvo Nikojos karalystė, kuri driekėsi į pietus nuo Nikaragvos ežero ir apėmė visą Nikojos pusiasalį bei įlankos teritorijas. Ši karalystė buvo savotiška konfederacija smulkių kasikų žemių. Ispanas Fray Juan de Torquemada mini keturias karalystės sudėtines dalis: Nikoją ir Kantreną pusiasalyje bei Orotinją ir Čorotegą žemyne. Gil González Dávila keliaudamas po kraštą 1522 m. mini vadus *Gurutina*, *Namiapí*, *Diriá*, *Chomi*, *Chorotega*, *Zapandí* ir kitus.

Manoma, kad čorotegų karalystėse monarchai buvo renkami, ir stiprią valdžią turėjo dvasininkai, kariai ir garbingi senoliai, vadinami *huehues*. Pastarieji sudarė tarybą, vadinamą *monexico*.

Po 1523 m. čorotegų žemės buvo nukariautos ispanų konkistadorų. Didelę dalį čorotegų išnaikino karai ir ligos, o vėliau jie buvo pavergti ir neteko žemių. Jų teritorijos, kaip ir nikiranų žemės, buvo priskirtos Nikaragvos provincijai. Vėliau jos priskirtos Kosta Rikai.
Šiaurės vakarų Pakistano karas

**Šiaurės vakarų Pakistano karas** – tebevykstantis karas Pakistane.

2004 m. kovo 16 d. tarp Pakistano ir teroristinių grupuočių Talibano ir Al-Qaeda įvyko Vanos mūšis. Nuo to prasidėjęs karas terorizmu Pakistane tęsiasi ir lygi šių dienų.

## Šaltiniai
Nikarao

**Nikarao** () – XVI a. indėnų vadas, kurio vardu vadinama ir valstybė istoriniame Centroamerikos regione, dabartinėje pietvakarių Nikaragvoje. Valstybę sukūrusi etninė grupė buvo šiuo metu visiškai išnykę indėnai **nikiranai**, kalbėję nahuatlių kalba.

## Istorija
Nikiranai, kaip ir jiems giminingi pipiliai Salvadore, į šias teritorijas migravo XII a. iš dabartinės Meksikos teritorijų. Jie iš čia išstūmė vietinius gyventojus čorotegus, kurie piečiau įkūrė Nikojos karalystę. Nikiranai buvo piečiausia nahuatliškai kalbanti kolonija. Tyrimai patvirtino, kad jie su Centrine Meksika turėjo ne tik lingvistinius, bet ir kultūrinius panašumus. Garbino plunksnuotąją gyvatę Kecalkoatlį, taip pat vadino mėnesio dienas ir pan.
 
Nikiranų valstybė buvo galingiausia ir didžiausia visoje dabartinėje Nikaragvoje ir Kosta Rikoje. Jos teritorija driekėsi į vakarus nuo Kocibolkos ežero iki pat Ramiojo vandenyno ir apėmė visą dabartinį Rivaso departamentą bei aplinkines sritis. Priskaičiuojama, kad XVI a. čia gyveno apie 70 tūkst. gyventojų. Į pietus nuo jų buvo čorotegų Nikojos karalystė. Svarbiausias Nikarao miestas buvo Nicaraocallí (dabartinė San Chorchės gyvenvietė). Svarbios archeologinės vietovės, kurių tyrimai leidžia daugiau sužinoti apie karalystės gyvenimą yra dvi Nikaragvos ežero salos Ometepė ir Sapatera.

1522 m. karalystės žemes pasiekė ispanų konkistadoras Gil González Dávila, kuris keliavo iš Auksinės Kastilijos per Čorotegų žemes. Nikarao buvo paskutinis indėnų vadas, kurį jis aplankė prieš grįždamas atgal. Davila pažymėjo, kad Nikarao žemės buvo labiausiai klestinčios. Jo užrašuose užfiksuotas pokalbis su vadu, kuriame buvo aptariami svarbūs religiniai bei būties klausimai. Nikarao įteikė ispanams dovanų (aukso), o iš Davilos gavo šilo drabužių ir kitų prabangos prekių. Dabartiniai istorikai abejoja dėl Nikarao vado istoriškumo, o kai kurie jį tapatina su indėnų legendose minimu vadu *Macuil Miquiztli* („penkios mirtys“).

Po Davilos grįžimo į Panamą, Nikarao karalystė buvo užpulta net trijų konistadorų iš trijų skirtingų pusių. Iki 1529 m. ji visiškai nukariauta, indėnai pavergti, o žemės padalintos tarp baltųjų užkariautojų. Ji tapo Nikaragvos provincijos dalimi.

## Nuorodos
* Apie nikiranus (ispaniškai)
Liublino-Chelmo stačiatikių vyskupija

**Liublino-Chelmo stačiatikių vyskupija** () – viena iš šešių stačiatikių vyskupijų Lenkijoje. Įkurta 1989 m. kovo 25 dieną. Vyskupija ribojasi su Varšuvos-Bielsko, Lodzės-Poznanės ir Peremyšlio-Naujojo Sončo vyskupijomis.

## Dekanatai

Vyskupijoje yra 5 dekanatai:

* Palenkės Bialos stačiatikių dekanatas;
* Chelmo stačiatikių dekanatas;
* Liublino stačiatikių dekanatas;
* Terespolio stačiatikių dekanatas;
* Zamostės stačiatikių dekanatas.

## Nuorodos

* Vyskupijos tinklalapis (lenk.).
Dvokiančioji šlakabudė

**Dvokiančioji šlakabudė** (*Cystoderma carcharias*) – pievagrybinių šeimai priklausantis nevalgomas grybas.

## Išvaizda

Kepurėlė (2–6 cm skersmens) iš pradžių pusiau apvali, vėliau varpeliška ir galiausiai beveik horizontali, su nedideliu gūbreliu per vidurį ir skilinėtais kraštais. Luobelė grūdėta. Kotas 3–6 cm ilgio, cilindriškas, prie pagrindo truputį sustorėjęs, aukščiau rinkio baltas ir miltuotas, žemiau rinkio grūdėtai žvynuotas, du trečdalius jo dengia išnara, kuri po kurio laiko nukrenta. Lakšteliai tankūs, priaugintiniai, dantyti. Trama plona ir balta, turi būdingą puvėsių kvapą ir vos juntamą skonį. Sporos yra 4–5,5 x 3–4 mikronų, elipsės formos, lygios.

Sinonimai: * Agaricus carcharias*, *Agaricus granulosus var. Carcharias*, *Lepiota carcharias*.

Spalvos kaita: kepurėlės atspalvis gali įvairuoti nuo gelsvai rausvos iki šviesiai raudonos. Lakšteliai iš pradžių balti, vėliau gelsvi.

## Augavietė

Šis grybas labai paplitęs Lietuvoje, auga spygliuočių miškuose.

Sezonas: rugsėjis–lapkritis

Panašios rūšys: ***Cystoderma granulatum ***, šis grybas taip pat turi grūdėtą kepurėlę, kuri yra plytų arba rūdžių spalvos atspalvio.

## Literatūra
* Didysis gamtos vadovas „Grybai“, išsamus grybų ir jų rinkimo žinynas, „Mūsų knyga“, 2004 m., (57 psl.) ISBN 9955-573-65-1
Terespolio katalikų dekanatas

**Terespolio katalikų dekanatas** () - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Terespolio mieste.

## Parapijos

Dekanate yra 12 parapijų:

* *Choroščinkos Šv. Jono Krikštytojo Kankinio parapija* - Choroščinka;
* Kodenio Šv. Onos parapija - Kodenis;
* *Kopituvo Dievo Prisikėlimo parapija* - Kopituvas;
* Kostomlotų Šv. Nikitos parapija - Kostomlotai;
* *Malova Guros Viešpaties Atsimainymo parapija* - Malova Gura;
* Malaševičės Šv. Kotrynos Aleksandrietės parapija - Malaševičė;
* *Neplės Šv. Aukščiausiojo Kryžiaus parapija* - Neplė;
* Piščaco Šv. Aukščiausiojo Kryžiaus parapija - Piščacas;
* *Poloskų Švč. Trejybės parapija* - Poloskai;
* Terespolio Švč. Trejybės parapija - Terespolis;
* Tučnos Šv. Onos parapija - Tučna;
* *Vulka Dobrinskos Šv. Stanislavo Kostko parapija* - Vulka Dobrinska.

## Taip pat skaitykite

* Terespolio stačiatikių dekanatas.

## Nuorodos

* Aprašymas apie dekanatą (lenk.).
Francesco Primaticcio

**Frančeskas Primatičas** (it. **Francesco Primaticcio**, pramintas Boloniečiu, it. *il Bologna*, Prancūzijoje vadintas *Le Primatice*, 1504 m. balandžio 30 d. – 1570 m.) – italų XVI a. tapytojas, skulptorius, architektas, dekoratorius. Dailininkas manieristas.

## Biografija

Frančeskas Primatičas gimė 1504 m. balandžio 30 d. Bolonijoje bajorų Primaticci giminėje. Mokėsi pas vietos  dailininką Innocenzo da Imola, vėliau − pas Bagnacavallo. Apie 1525 m. pradėjo dirbti Giulio Romano vadovaujamoje menininkų grupėje Palazzo del Te statybose ir dekoravime Mantujoje. 1532 m. jį pasikvietė Prancūzijos karalius Pranciškus I darbams karališkojoje pilyje Fontenblo. Likusį gyvenimą, išskyrus trumpas keliones į Italiją meno kūrinių pirkimui, Primatičas praleido Fontenblo. Čia jis buvo oficialiu karaliaus dvaro dailininku. Buvo atsakingas už Fontenblo pilies dekoravimą ir architektūrinį įgyvendinimą. Kartu kūrė kostiumus ir dekoracijas šventėms, gobelenus, tapė paveikslus. Fontenblo dailininkas artimai dirbo su kitu italų menininku, Rosso Fiorentino. Šie dailininkai suformavo įtakingą manieristinę vadinamąją Pirmąją Fontenblo mokyklą, kuri labai paveikė sekusį Prancūzijos dailės vystymąsį.

1540 m. mirus Rosso Fiorentino, Frančeskas Primatičas tapo svarbiausiu menininku Fontenblo. Jis dirbo karaliams Henrikui II, Pranciškui II. Nuo 1530-ųjų pabaigos iki 1550 m. Primatičas sukūrė svarbiausią savo kūrinį - Uliso galeriją Fontenblo pilyje. Tapybos ir stiuko skulptūros bendras dizainas paveikė vėlesnius menininkus. Anot Giorgio Vasari, tai buvo pirmieji darbai freskos ir stiuko technika Prancūzijoje. 1541 m. dailininkas gavo karaliaus šemberleno (kamerdinerio) pareigas. Primatičas dirbo ir kaip architektas, tačiau beveik visi jo statiniai neišliko ir žinomi tik iš piešinių ir graviūrų. Svarbiausiu buvo Valua koplyčia Sen Deni abatijoje, sunaikinta 1719 m. Jo projektuotų skulptūrų buvo atlikta Belvederio kieme Romoje. Vėlesnio laikotarpio Primatičo tapybą paveikė Parmigianino dailė. Jo paveikslų figūros tapo prailgintų proporcijų, sudėtingų pozų. Frančeskas Primatičas mirė 1570 m. Fontenblo.

## Darbų galerija



Image:Francesco Primaticcio (Circle of) - The Rape of Helen.jpg| „Elenos pagrobimas“ (apie 1530-39, Barnardo pilis, Daremas, Anglija)
Image:Francesco Primaticcio - Ulysses and Penelope - WGA18409.jpg| „Ulisas ir Penelopė“ (apie 1545, Toledo meno muziejus, Ohajas, JAV)
Image:Francesco Primaticcio - The Holy Family with Sts Elisabeth and John the Baptist - WGA18410.jpg| „Šv. Šeima su Šv. Elžbieta ir Šv. Jonu Krikštytoju“ (apie 1541-43, Ermitažas, Sankt Peterburgas)
Image:Francesco Primaticcio - The Masquerade of Persepolis - WGA18420.jpg| „Maskaradas Persepolyje“, piešinys (1541-45, Luvras, Paryžius)


## Nuorodos

* Francesco Primaticcio WGA tinklalapyje
* Francesco Primaticcio biografija bookrags.com tinklalapyje
* Francesco Primaticcio Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* Apie Fontenblo pilies dekorą 
* [Francesco Primaticcio biografija [Giorgio Vasari] „Le Vite“ (anglų k.)]