open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Slovakų tautinis atgimimas

**Slovakų tautinis atgimimas** () – judėjimas Slovakijos istorijoje, vedęs į slovakų tautinės tapatybės formavimąsi ir galiausiai prie šiuolaikinės slovakų tautos. Tai truko maždaug 1780-1848 m. laikotarpiu, nors kai kurie istorikai mano, kad iki 1867 m. Šiame raidos etape Slovakija buvo neatsiejama Vengrijos karalystės dalis. Impulsą atgimimui suteikė imperatoriaus Juozapo II reformos 1780-aisiais ir masinis švietimo pobūdis. Jis vyko kartu su čekų tautiniu judėjimu ir buvo nukreiptas prieš germanizaciją ir madjarizaciją.

## Istorija
### I etapas

Paskatintas imperatoriaus Juozapo II reformų, jis tęsėsi nuo XVIII a. pradžios iki 1820 m. Šiuo metu slovakų intelektualai bandė sukurti literatūrinę slovakų kalbą.

Literatūrinės kalbos normos sukūrimo klausimas Slovakijos visuomenę suskirstė į dvi grupes, kurių kiekviena turėjo savo požiūrį į slovakų protestantų ir Antono Bernolako šalininkų katalikų rašytinę kalbą. Protestantų požiūris - slovakai turėtų vartoti literatūrinę čekų kalbą (savo archajišku pavidalu, kaip buvo parašyta „Kralicės Biblija“). Bernolakiečiai buvo susibūrę aplink katalikų kunigą A. Bernolaką, kuris teigė, kad slovakų kalba yra nepriklausoma vakarų slavų kalba, ir pasiūlė sukurti literatūrinę normą, pagrįstą gimtąja slovakų kalba. Slovakų literatūrinės kalbos Bernolako versija pirmiausia buvo paremta Vakarų Slovakijos tarmės ypatumais. A. Bernolakas, Jurajus Fandlis ir kiti 1792 m. Trnavoje įkūrė Slovakų mokslinę draugiją, kurios tikslas buvo skleisti kultūrą nauja gramatine slovakų kalbos forma. 

### II etapas

Antrasis etapas truko nuo 1820 iki 1830 m. Tuo metu prasidėjo tikrasis slovakų „pabudimas“. Išryškėjo dvi naujos tendencijos. Vieni šalininkai laikėsi čekų kalbos slovakizacijos idėjos. Šiai grupei vadovavo Janas Kolaras ir Pavelas Jozefas Šafarikas. Jie pasiūlė bendrą literatūrinę čekų-slovakų kalbą.

Antrosios tendencijos šalininkams vadovavo Janas Holas ir Martinas Hamuljakas. 1834 m. Budoje, Vengrijoje, buvo įsteigta Slovakų kalbos ir literatūros mylėtojų asociacija, kurios nariai buvo J. Kolaras ir M. Hamuljakas. Janas Herkelis bandė sukurti slovakų literatūrinę kalbą, skirtingą nuo Bernolako varianto.  

### III etapas

Trečiasis tautinio judėjimo etapas truko 1830–1848 m. Šiuo laiku didžioji dalis judėjimo šalininkų sekė Liudovytą Štūrą, kuris pasiūlė kodifikuoti slovakams skirtą literatūros normą pagal jų gimtąją kalbą. 1843 m. buvo priimtas galutinis sprendimas kodifikuoti slovakų literatūrinę kalbą remiantis Vidurio slovakų interdialektu - Štūro literatūriniu standartu. Tuo metu Liptovsky Mikulašas ir Martinas buvo vieni iš tautinio judėjimo centrų. Martine 1863 m. įkurta Matica slovenská, slovakų kultūros ir mokslo įstaiga, kurios pagrindiniai tikslai buvo šviesti tautą, puoselėti slovakų literatūrą, meną ir mokslą. Jos veikla 1875 m. vengrų valdžios buvo uždrausta, konfiskuotas turtas. Nors slovakai sugebėjo pasiekti nemažos sėkmės plėtodami savo kalbą iki Čekoslovakijos sukūrimo, madjarizacija jiems kėlė rimtą grėsmę.

## Šaltiniai

## Nuorodos

*
Gendenvitha

**Gendenvitha** (*Gendenwitha, Gendewitha*) – mitologinė irokėzų figūra, įkūnijanti aušrinę žvaigždę. Gendenvithos vardas reiškia „toji, kuri atneša dieną“.

Pasakojama, kad kartą labai prityręs medžiotojas Sosondovahas buvo paimtas nelaisvėn Aušros; tai nutikę tuomet, kai jis iki pat dangaus vijosi Dangaus Elnią. Aušra įsakiusi jam visą amžinybę sergėti jos būsto danguje duris. Stovėdamas sargyboje, Sosondovahas pastebėjęs Gendenvithą, kuri stovėjusi palei upę, ir ją įsimylėjęs. Atėjus pavasariui, Sosondovahas pasprukęs nuo Aušros, kuomet ši miegojusi, ir patekęs į mėlynojo strazdo širdį, kad galėtų aplankyti savo mylimąją. Gendenvitha, nežinodama, kas iš tiesų esąs mėlynasis strazdas, sutikusi jį kaip pavasario ženklą. Vasarą Sosondovahas vėl pasprukęs nuo Aušros, šįkart juodojo strazdo širdyje. Jis vėl aplankęs prie upės buvusią Gendenvithą, kuri jį pasitikusi kaip vasaros ženklą. Rudenį Sosondovahas ir vėl ištrūkęs, šįkart didžiulio lėlio kūne. Jis nuskriejęs žemyn prie upės ir paskui nuskraidinęs Gendenvithą iki pat buveinės danguje, kad padarytų ją savo nuotaka. Aušra, supykusi už Sosondovaho nepaklusnumą, pavertusi Gendenvithą žvaigžde ir įtaisiusi ją ant Sosondovaho kaktos, kad šis visą laiką jos ilgėtųsi, bet kad ši niekad jam neatitektų.

## Išnašos
Tulpiakiemio kapinynas

**Tulpiakiemio kapinynas** – kapinynas, esantis Ukmergės rajone, Tulpiakiemio kaime (Siesikų sen.). Valstybės saugoma archeologinė vieta yra atokiau nuo pagrindinės gyvenvietės, 0,8 km į pietvakarius, dirbamų laukų apsuptyje, 1,5 m aukščio kalvelėje Obelies upelio kairiajame krante. Užima 16 000 kv. m  plotą. Kapinyne nustatyti degintiniai žmonių ir griautiniai žirgų kapai, kurie datuojami XII-XVII a.

## Tyrimai

Kapinynas rastas 1924 m., nuniokiotas gyventojų ūkinės veiklos.

1979-1980 m. Istorijos instituto archeologai, vadovaujami Algirdo Varno, ištyrė 720 kvadratinių metrų plotą. Buvo surasta degintinių žmonių kapų ir 17 nedegintų žirgų kapų, kurie datuojami naujuoju geležies amžiumi. 1984 m. Tulpiakiemio kapinyne lankėsi tyrėjai iš Ukmergės kraštotyros muziejaus.  Birutės Puodžiuvytės-Sipavičienės vadovaujami muziejininkai aptiko pavienių radinių iš suardytų degintinių žmonių kapų, 24 žirgų griaučių liekanų, datuojamų X–XIII a., ir 148 griautinių XV–XVII a. žmonių kapų. Dalis jų buvo su įkapėmis. 

## Radiniai

Tyrimuose nustatytos įkapės:  ginklai (ietigalis), darbo įrankiai (peiliai, skiltuvai, sagtys), papuošalai (antkaklės, segės, apyrankės, auskarai, karoliai, žiedai), raitelio ir žirgo aprangos fragmentai (kamanos, žąslai, apkalai, sagtelės, žvangučiai, karoliai, skambalai, balno kilpos), buities daiktai, keramikos dirbinių fragmentai, 96 Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės, Lenkijos, Švedijos monetos ir jų klastotės.

Kapinyno radiniai saugomi Lietuvos nacionaliniame muziejuje, Ukmergės kraštotyros muziejuje. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Sąrašas:Lietuvos kapinynai
Detonatorius

*Šis straipsnis apie bombos detalę. Dar žr. [[Detonatorius (geležinkelyje)]]*

**Detonatorius** – užtaisas sviedinio, minos, bombos, raketos kovinės dalies pagrindinio užtaiso arba sprogmenų (atliekant sprogdinimo darbus) sprogimui sužadinti; sprogdiklio dalis sprogstamajam užtaisui susprogdinti.

Detonatoriai aktyvuojami chemiškai, mechaniškai ar elektros srovės pagalba. Dažnai detonatoriai tiesiog uždegami padegamosios virvutės pagalba.

Jūrinės minos, rankinės granatos dažniausiai naudoja mechaninius detonatorius.

## Detonatoriaus sandara

Detonatorius yra metalinis, plastikinis, rečiau iš kitokių medžiagų pagamintas vamzdelis vienu sandariu galu. Iš atvirojo galo dažnai kyšo laidai detonatoriui jungti į elektros schemą (jei detonatorius aktyvuojamas elektros srove) arba gali būti palikta vietos padegamajai virvutei įstatyti. Priklausomai nuo sužadinimo būdo, sandara gali būti ir kitokia.

Dalis detonatoriaus užpildoma inicijuojančia sprogstamąja medžiaga (ISM).

## Šaltiniai
GJ 357 d

**GJ 357 d** arba **Gliese 357 d**  – egzoplaneta, skriejanti apie raudonąją nykštukę GJ 357, esančią Hidros žvaigždyne ir nutolusią nuo Saulės sistemos ~31 šviesmetį. GJ 357 d patenka į savo žvaigždės gyvybės zoną. 

Planeta aptikta *[[TESS]]* mokslininkų komandos, apie jos atradimą paskelbta 2019 m. liepą. Planeta buvo aptikta, išanalizavus duomenis, surinktus antžeminiais stebėjimais (apima laikotarpį iki 1998 m.), siekiant patvirtinti kitos tos pačios sistemos planetos – GJ 357 b („karštosios žemės“, skriejančios žymiai arčiau savo žvaigždės) – egzistavimą. Šioje sistemoje taip pat atrasta GJ 357 c planeta.

Planeta yra 6,1 karto masyvesnė už Žemę; apie savo žvaigždę ji apskrieja per 55,7 paros, jos orbitos spindulys yra 0,204 av, o ekscentricitetas – 0,033 (-0,033 +0,057).

Nurodoma, kad planeta skrieja ties išoriniu GJ 357 sistemos gyvybės zonos pakraščiu, ją pasiekia panašus žvaigždės, apie kurią skrieja, spinduliuotės kiekis kaip Marsą. Kad sąlygos šioje planetoje būtų tinkamos gyvybei, jos atmosfera turėtų būti pakankamai tanki, kad jos paviršiuje galėtų egzistuoti skystas vanduo. Jei planeta atmosferos neturi, tuomet, kaip paskaičiuota, jos pusiausvyros temperatūra siekia -53 °C. Be to, neaišku, ar Gliese 357 d turi uolėtą paviršių.

## Išnašos
Latvių tautinis atgimimas

**Latvių tautinis atgimimas** () – tautinio atgimimo judėjimas Latvijoje. 

## Raidos etapai

Paprastai skiriami trys skirtingi, bet ideologiškai susiję judėjimai:
* **Pirmasis atgimimas** (*Pirmā atmoda*) nurodo tautinio atgimimo judėjimą, kuriam vadovavo jaunalatviai nuo 1850-ųjų iki 1880-ųjų.
* **Antrasis atgimimas** (*Otrā atmoda*) arba „Naujoji srovė“, buvo judėjimas, kurio metu 1918 m. buvo paskelbta Latvijos nepriklausomybė.
* **Trečiasis atgimimas** (*Trešā atmoda*) buvo judėjimas, vykęs „Dainuojančios revoliucijos“ metu, paskatinęs Latvijos nepriklausomybės atkūrimą 1987–1991 m.

## Istorija

Pirmojo latvių tautinio atgimimo pradininkai XIX a. 6–8 dešimtmečiais buvo jaunalatviai, priešinęsi baltvokiečių vyravimui Lifliandijos ir Kuršo gubernijų ūkyje ir kultūroje, politiniame ir bažnytiniame gyvenime. Judėjimas veiklą pradėjo Tartu universitete, dalyvaujant apie 30 etninių latvių studentų. Vieni įtakingiausių narių buvo Krišjanis Valdemaras, Juris Alunanas, Krišjanis Baronas. Jaunalatviai siekė sumenkinti vokiečių kultūros įtaką, stiprinti latvių tautinę savimonę, įteisinti latvių kalbos ir kultūros lygiateisiškumo. Kūrė latvių draugijas, rinko tautosaką, plėtojo latvių literatūrinę kalbą, literatūrą, meną, švietimą, skleidė mokslo žinias. 

Judėjimo aktyvistas mokytojas Atis Kronvaldas XIII a. išleistoje Eiliuotoje Livonijos kronikoje aptiko raudonai baltai raudonos vėliavos paminėjimą. Šios spalvos ilgainiui tapo Latvijos vėliava. A. Kronvaldas nenuilstamai stengėsi skatinti latvių švietimą ir modernizavo latvių kalbą, sukurdamas daug naujų žodžių. 

1868 m., iš pradžių kaip labdaros organizacija, padedanti nukentėjusiems dėl nederliaus, buvo įkurta Rygos latvių draugija, organizavusi latvių kultūrinį gyvenimą Rygoje ir regionuose. Čia buvo įkurta pirmoji latvių nacionalinio teatro trupė, vadovaujama Adolfo Alunano. 

1873 m. Rygoje surengta Dainų ir Šokių šventė. Tarp kitų dainų, joje pirmą kartą nuskambėjo Karlio Baumanio sukurta *Dievs, svēti Latviju!*, vėliau tapusi Latvijos himnu. 

1888 m. pirmą kartą buvo išleistas Andrejaus Pumpuro parašytas tautinis epas „Lačplėsis“. 

Su jaunalatvių veikla XIX a. pabaigoje plėtojant švietimą ir kultūrą susijusi „Naujosios srovės“ (*Jaunā strāva*) judėjimo veikla. Jo veikėjai, žymūs latvių inteligentai, būrėsi apie laikraštį *[[Dienas Lapa]]*. Judėjimo pabaiga laikoma 1897 m., kai leidinį uždarė Rusijos imperijos administracija.

## Šaltiniai

## Nuorodos

*
Prano Dovydaičio premija

**Prano Dovydaičio premija** – apdovanojimas, skiriamas žurnalo „Logos“ straipsnių autoriams už atliktus tyrimus filosofijos, religijos, meno ir kitose kultūros srityse.

Po penkiasdešimties metų pertraukos, 1990 m. rugsėjo 7 d., buvo atkurtas ir išleistas žurnalas „Logos“. 1921 m. žurnalą įsteigė, leido ir redagavo iškilus tarpukario teisininkas, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras, Trečiojo Ministrų Kabineto pirmininkas, filosofijos mokslų daktaras profesorius Pranas Dovydaitis.
 
Atkurtojo „Logos“ žurnalo redakcinė kolegija, pagerbdama steigėją, pirmąjį leidėją ir redaktorių Praną Dovydaitį, įsteigė jo vardo premiją.

„Logos“ yra pirmasis lietuvių kalba publikuojamas akademinis filosofijos žurnalas. 2021 m. – žurnalo šimtmečio metai.

## Laureatai
**Prano Dovydaičio premijos laureatai:**

* Ričardas Mikutavičius (1992–1993 m.)
* Romualdas Grucė (1994–1995 m.)
* Marija Oniščik (1998 m.)
* Aivaras Stepukonis (1999 m.)
* Algis Uždavinys (2000 m.)
* Audrius Beinorius (2001 m.)
* Aldona Vasiliauskienė (2002 m.)
* Jonas Balčius (2003 m.)
* Bronislovas Kuzmickas (2004 m.)
* Loreta Anilionytė (2005 m.)
* Antanas Andrijauskas (2006 m.)
* Juozas Žilionis (2007 m.)
* Tomas Kačerauskas (2008 m.)
* Almantas Samalavičius (2009 m.)
* Vytis Valatka (2010 m.)
* Gintautas Vyšniauskas (2011 m.)
* Gediminas Mesonis (2012 m.)
* Salomėja Jastrumskytė (2013 m.)
* Dalia Marija Stančienė (2014 m.)
* Žilvinas Vareikis (2015 m.)
* Juozas Valčiukas (2016 m.)
* Gintarė Narauskaitė (2017 m.)
* Rūta Bagdanavičiūtė (2018 m.)
* Darijus Beinoravičius (2019 m.)
* Nerijus Stasiulis (2020 m.)
* Ieva Deviatnikovaitė (2021 m.)
* Samanta Zavadskaitė (2022 m.)
* Kotryna Kaminskaitė (2023 m.)
* Goda Tovtkevičiūtė (2024 m.)

## Išnašos
Ferma (roko grupė)

**Ferma** – Lietuvos pankroko grupė, įkurta 1988 m. Ukmergėje.

## Istorija
1987 metų pradžioje Ukmergės moksleiviai žurnale „Jaunimo gretos“ perskaitė straipsnį „Varveklis, Kablys, Peroksidinė kekšė ir kiti“. Tai buvo impulsas veiklai. Ukmergėje pradėjo kurtis pankroko grupės. 1988 metų pradžioje susikūrė grupė „Ferma“. Grupės nariai buvo Ukmergės 5-tos vidurinės mokyklos moksleiviai. Pirmasis grupės vokalistas buvo Artūras Indrišiūnas „Šefas“, jį greitai pakeitė Audrius Mučinskas. 1988 metais lapkričio mėnesį Ukmergės kultūros namuose įvyko koncertas, kuriame dalyvavo grupės „Ferma“, Už Tėvynę", „33 procentai kiaulių pakeliui į Vatikaną“. 1988 metais gruodžio 16 – 17 dienomis „Ferma“ dalyvavo Kaune vykusiame festivalyje „Purvinoji žiema“. 1989 m. rugsėjo 17 dieną metais „Ferma“ dalyvavo „Vilnius Underground“ festivalyje Vilniuje Alumnato kiemelyje. 1989 metų rudenį vokalistas Audrius Mučinskas buvo paimtas į sovietinę armiją ir grupės „Ferma“ veikla nutrūko.

## Nariai
* Audrius Mučinskas „Žąsinas“ – vokalas
* Darius Morkūnas „Figaro“ – būgnai
* Edgaras Valavičius „Korka“ – gitara
* Dainius Žiupka „Džiufas“ – boso gitara
* Artūras Indrišiūnas „Šefas“ – vokalas

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Pankroko gimimas sovietinėje Lietuvoje: naujos muzikos srovės formavimasis ar anarchistinis chaosas?, 15min.lt
Klemalis

**Klemalis** (*Asclepias*) – stepukinių (*Apocynaceae*) šeimos augalų gentis. Priskaičiuojama apie 120 arba 140 rūšių.

Šios genties rūšys natūraliai paplitusios Šiaurės ir Pietų Amerikoje.

Lietuvoje sulaukėjęs ir natūralizavęsis sirinis klemalis (*Asclepias syriaca*).

## Išnašos
Sirinis klemalis

**Sirinis klemalis** (*Asclepias syriaca*) – stepukinių (*Apocynaceae*) šeimos, klemalių (*Asclepias*) genties augalas.

## Apibūdinimas
Daugiametis, iki 200 cm aukščio žolinis augalas, suformuojantis tankius sąžalynus. Stiebai statūs, tvirti, stori, gauruoti. Lapai 10–20 cm ilgio, pailgai elipsiški, trumpakočiai, su ryškiomis gyslomis, trumpai nusmailėjusia viršūne ir apvaliu arba širdišku pamatu. Viršutinė lapo dalis plika, apatinė padengta trumpais baltais plaukeliais. Augalas kryžmadulkis, žydi birželio-rugpjūčio mėnesiais. Žiedai skėtiškoje kekėje, kuri susiformuoja augalo viršutinėje stiebo dalyje arba lapų pažastyse. Viename žiedyne užaugina iki 120 žiedų. Žiedai stambūs, medingi, dėl saldaus kvapo ypač mėgstami vabzdžių apdulkintojų. Vaisius – storas, elipsiškas, 6–10 cm ilgio ir 1,5–2,5 cm pločio, trumpais, švelniais plaukeliais ir dygliukais apaugęs lapavaisis. Sėklos rudos, plokščios, maždaug 1 cm ilgio ir 0,5 cm pločio, apaugusios švelniais baltais plaukeliais. Lengvos, vėjo išnešiojamos sėklos plinta dideliais atstumais.

Dauginasi sėklomis ir vegetatyviškai. Augalai turi stiprią vertikalių šakniastiebių sistemą, kurie į dirvožemį gali įsiskverbti iki 4 m gylyje. Horizontalūs šakniastiebiai driekiasi maždaug 10–40 cm gylyje. Ant šakniastiebių formuojasi pumpurai, iš kurių išauga nauji ūgliai. 

Visos augalo dalys nuodingos, išskiriamos sultys gali sukelti dermatitą.  

## Paplitimas
Rūšis savaime paplitusi Šiaurės Amerikoje ir apima Kanados pietinę dalį. Auga miškuose, pievose, upių pakrantėse, pakelėse, palei geležinkelių linijas, sąvartynuose, pramoniniuose rajonuose, žemdirbystės plotuose. Lengvai nustelbia vietinę augaliją, todėl daugumoje šalių laikomas invaziniu augalu. Ypač išplitęs Europoje. Įtrauktas į Europos Sąjungai susirūpinimą keliančių invazinių svetimų rūšių sąrašą. 


Vaizdas:Asclepias syriaca Trojeść amerykańska 2018-06-10 03.jpg|Žiedynas
Vaizdas:Asclepias syriaca 004.JPG|Vaisius
Vaizdas:Asclepias syriaca close up of the seed copy.jpg|Sėklos


## Šaltiniai
Labanas

**Labanas** ( – „būti baltam“) – Senojo Testamento personažas, minimas Pradžios knygoje, Betuelio sūnus, Rebekos, Izaoko žmonos, brolis, Rachelės ir Lėjos tėvas.

Pasakojama, kad Labanas gyvenęs Harane; pas jį apsistojęs sūnėnas Jokūbas, kuomet turėjęs bėgti iš namų. Kad galėtų vesti Labano dukterį Rachelę, Jokūbas įsipareigojęs savo dėdei tarnauti septynerius metus. Visgi savo sūnėną Labanas apgavęs, ištekindamas už jo dukterį Lėją. Norėdamas vesti Rachelę, Jokūbas įsipareigojęs dėdei tarnauti dar septynerius metus. Pats Jokūbas taip pat apgavęs Labaną: pasakojama, kad jo avių bei ožkų kaimenė tapusi gausesnė ir sveikesnė nei dėdės. Galiausiai Jokūbas slapčiomis išvykęs į Kanaano kraštą, o Labanas ėmęs jį vytis, tačiau sapne buvęs Dievo įspėtas nedaryti Jokūbui nieko blogo. Jokūbas ir Labanas išsiskyrę, pastarasis grįžęs atgal į Haraną.

Anot olandų tyrinėtojo K. van der Toorn, šio personažo vardą bandyta sieti su asirų dievybe *Laban*, kuri dar buvo garbinama Naujosios Asirijos karalystės laikais. Apie šią dievybę žinoma labai mažai, nėra aišku, kokios buvo jos funkcijos; dievybės vardą buvo bandoma kildinti iš *Labnān*. Pagal šią interpretaciją Labanas iš pradžių buvęs vakarų semitų dievybė, garbinta Libane. Visgi K. van der Toorn tokią interpretaciją laiko menkai pagrįsta.

## Išnašos
Dačiulis

* Algimantas Dačiulis (g. 1936 m.) – Anykščių rajono politinis bei visuomenės veikėjas;
* Boleslovas Povilas Dačiulis (1934–2020) – filologas, poetas, radijo žurnalistas, redaktorius.
Vytenis Almonaitis

**Vytenis Almonaitis** (1963 m. balandžio 13 d. Kaune) – lietuvių istorikas, leidėjas, žygeivis, humanitarinių mokslų daktaras. Mokslinių tyrinėjimų sritys: Lietuvos valstybės istorija XIV-XV a. a., Lietuvos istorinė geografija XIII-XVI a., Vokiečių ordino pilys Lietuvoje. 

## Biografija

1981 m. aukso medaliu baigė Kauno 12-ąją vidurinę mokyklą. 1981–1983 m. studijavo Kauno politechnikos institute. 1982–1991 m. buvo Kauno švietimo įstaigų pedagogas. 1983-1989 m. studijavo istoriją Vilniaus universitete. 1990 m. pradėjo dėstyti Vytauto Didžiojo universitete. 1997 m. apgynė mokslų daktaro disertaciją tema „Žemaitijos politinė ir visuomeninė padėtis XIV a. pabaigoje – XV a. pradžioje“ (vadovas – prof. Edvardas Gudavičius).

VDU Humanitarinių mokslų fakulteto Istorijos katedros darbuotojas, nuo 2001 m. docentas. Dėstomi dalykai: Prūsijos istorinis likimas, Pagalbiniai istorijos mokslai, Istorijos paminklų tyrimo metodika, Paminklotyrinė praktika, Istorijos paminklų pažinimas ir panauda, Archeologijos paveldas ir turizmas. Parašė Lietuvos istorijos mokslinių veikalų, straipsnių.

Studijų metais pradėjo dalyvauti žygeivių veikloje. 1988–1990 m. buvo Sąjūdžio dalyvis. 2001 m. įkūrė ir vadovavo knygų leidyklai „Keliautojo žinynas“. Parengė ir išleido kelionių po Lietuvą vadovų, mokslo taikomojo ir kraštotyrinio pobūdžio knygų (kai kurias su J. Almonaitiene), nustatė keliasdešimties Vakarų Lietuvos vietovių pirmojo paminėjimo istorijos šaltiniuose datas.

## Įvertinimas

* Švietimo ir mokslo ministerijos premijos už mokslo populiarinimo darbus (2004, 2005, 2007) 
* Martyno Jankaus premija (2007)

## Dalinė bibliografija
### Monografijos
* Žemaitijos politinė padėtis 1380–1410 metais – Kaunas, 1998. 206 psl.
* Vakarų Lietuva XIII–XV amžiuje– Kaunas, 2013. 256 psl.

### Mokslo taikomieji ir kraštotyros leidiniai
* Ką šniokščia Jūros rėvos (1994)
* Šiaurės Skalva (2003, 2015)
* Karšuva (2 dalys 2004-2006)
* Vėl šniokščia rėvos (7 dalys, 2010–2012) 
* Kauno senamiestis (2012, 2015) 
* Pietų Medininkai (2013, 2018) 
* Šiaurės Karšuva (2014)
* Pietų Ceklis (2017) 
* Pietų Karšuva (2017)

## Šaltiniai
Stasys Samalavičius

**Stasys Samalavičius** (1930 m. sausio 1 d. – 1992 m. gruodžio 12 d.) – Lietuvos kultūros, miestų ir architektūros istorikas. Vienas iš miesto kasdienybės istorijos (*Alltagsgeschichte*) pradininkų Lietuvoje.

## Biografija
1954 m. Vilniaus universitete studijavo anglų kalbą ir literatūrą, vėliau baigė Lietuvos istorijos aspirantūrą Vilniaus universitete. 1960–1989 m. dirbo Mokslinėje-metodinėje kultūros paminklų apsaugos taryboje, Heraldikos komisijoje, Paminklų restauravimo projektavimo institute Vilniuje (veikusiame įvairiais pavadinimais), vėliau mokslinį darbą tęsė Lietuvos istorijos institute. 1973 m. – apgynė istorijos mokslų kandidato (vėliau nostrifikuota į daktaro) disertaciją (vadovas prof. J. Jurginis) tema ,,Vilniaus statybininkų cechai 1595-1795 metais". 1981–1992 m. dėstė Anglijos istoriją Vilniaus universitete, nuo 1991 m. – skaitė paskaitas Danijos aukštosiose mokyklose (Lietuvos istoriją). 1989–1992 m. vadovavo Vilniaus Žemutinės pilies rūmų istoriniams tyrimams. Atkūrus nepriklausomybę ėjo Lietuvos nacionalinio istorikų komiteto generalinio sekretoriaus pareigas.

Skelbė straipsnius ir studijas apie XVI–XVIII a. Vilniaus miestiečių materialinę kultūrą, architektūros paminklus, pastatų interjerus ir jų atributiką, prekybą ir prekybinį laivyną, amatus ir amatininkų veiklą, statybininkų cechus, kita. Buvo vienas pirmųjų istorikų lietuviškame kontekste pradėjęs tyrinėti įvairius miestiečių kasdienybės aspektus. Rengė straipsnius Lietuvos kultūros paminklų sąvadui, enciklopedijoms, dirbo tęstinio mokslinio leidinio „Architektūros paminklai“ redkolegijoje. Daug dėmesio skyrė Vilniaus miesto architektūrinio ir kultūrinio paveldo tyrinėjimui. 

Vilniuje (Naujininkų seniūnijoje) Stasio Samalavičiaus vardu pavadinta gatvė. 2005 m. Lietuvos edukologijos universitetas ir Lietuvos istorijos institutas surengė nacionalinę mokslo konferenciją S. Samalavičiui atminti, 2020 m. VU bibliotekoje surengta paroda, skirta istoriko darbams ir gyvenimui.

## Bibliografija
* *Baroko šedevras* (1976 m., (taip pat anglų, rusų, vokiečių k.) 2-as leidimas anglų k. 2004 m.),
* *Vilniaus rotušė* (1981 m.), (2-as leidimas 2010 m.)
* *Lietuvos istorijos apybraiža* (*An Outline of Lithuanian History*, 1995 m.),
* *Vilniaus Šv. Petro ir Povilo bažnyčia* (su A. L. Samalavičiumi, 1998 m.).
* *Vilniaus miestiečiai ir miestų kultūra XVII–XVIII amžiuose* (2013).
* *Vilniaus miesto kultūra ir kasdienybė XVII–XVIII amžiuose* (2011).
* *Urban Culture and Everyday Life in Lithuania in the 17th and 18th Centuries* (2023).
* *Material Culture of Lithuanian Burghers in the 17th and 18th Centuries* (2025).

## Šaltiniai
Naktinis traukinys į Milaną

**Naktinis traukinys į Milaną** () – 1962 m. Italijoje sukurtas trileris.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Jack Palance – Baueris / Šneideris
* Yvonne Furneaux – Anžela
* Tina Di Carlo – Bauerio / Šneiderio motina
* Andrea Checchi
* Fanfulla
* Salvo Randone

## Turinys

Naktiniame traukinyje, vykstančiame į Milaną, keletas žmonių tarp keleivių atpažįsta buvusį nacių gydytoją Šneiderį, išvengusį atpildo už savo veiksmus karo belaisvių stovykloje. Pradžioje Baueris neigia esąs Šneideris, tačiau galiausiai pamėginus jį sulaikyti, pasipriešina ginklu. Vienoje iš tarpinių stočių jis sužeidžiamas, tačiau paima įkaitę ir reikalauja, kad traukinys toliau vyktų į Milaną. Šneiderį mėgina atkalbėti, nes ten jo laukia gausios policijos pajėgos, tačiau šis atkakliai veržiasi ten, nes stotyje jo laukia 20 metų nematyta motina.

## Šaltiniai
Neturtingi, bet gražūs

**Neturtingi, bet gražūs** () – 1957 m. režisieriaus Dino Risi sukurta komedija. Kartu su režisieriaus juostomis „Gražūs, bet neturtingi“ (, 1957 m.) ir „Neturtingi milijonieriai“ (, 1959 m.) filmai sudaro trilogiją, kurioje pagrindinius vaidmenis atlieka tie patys aktoriai.

1996 m. paskutinis Dino Risi filmas „Gražūs, bet neturtingi“ gali būti laikomas filmo „Neturtingi, bet gražūs“ perdirbiniu.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Marisa Allasio – Džovana
* Maurizio Arena – Romulas
* Renato Salvatori – Salvatorė
* Lorella De Luca – Marisa
* Alessandra Panaro – Ana Marija
* Ettore Manni – Ugas 
* Rossella Como – Ugo mergina

## Turinys

Du kaimynystėje gyvenantys jaunuoliai Romulas ir Salvatorė yra geriausi draugai. Abu neturtingi, abu gyvena su tėvais, tačiau kartu linksmai leidžia laiką ir kabina merginas. Jų rajone pasirodžiusi nauja gražuolė Džovana patraukia abiejų jaunuolių dėmesį,o konkurencija netrukus pradeda griauti draugystę. Pati Džovana, neseniai išsiskyrusi su vaikinu, flirtuoja su abiem vaikinais iš karto, o galiausiai nusprendžia grįžti pas Ugą, kas padeda Romului ir Salvatorei vėl susitaikyti.

## Šaltiniai
Atsargiai, perestrojka

**Atsargiai, perestrojka** () – 1990 m. Italijoje sukurta komedija.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Jerry Cala – Fulvijus
* Ezio Greggio – Markas
* Rodolfo Lagana – Filipas
* Corinne Clery – Anžela
* Marina Giulia Cavalli – Frančeska
* Mattia Sbragia
* Ralf Moeller

## Turinys

Trejetas italų – Fulvijus, Markas ir Filipas – komandiruotėje socialistinėje Bulgarijoje pristato žemės ūkio techniką ir tuo pačiu susipažįsta su 3 vietinėmis merginomis. Išvykdami jie žada, kad sugrįš ir būtinai jas ves, nors yra įsitikinę, kad daugiau niekada nesusitiks.

Vis tik po 2 metų Sovietų Sąjungoje prasideda „perestrojka“ ir socialistinių šalių sienos tampa atviros. Filipas pakviečia atvykti gražuolę Tatjaną, tačiau kartu su ja pasirodo ir Olga su jos bei Fulvijaus sūnumi. Markas džiaugiasi, kad jo draugė Monika nepilnametė ir negali atvykti, tačiau su bulgarų delegacija pasirodo šios brolis kultūristas Sergejus, norintis priminti pažadą vesti jo seserį. Prasideda virtinė nesusipratimų: Tatjana, nusivylusi Filipu, įsidarbina toje pačioje įmonėje ir sparčiai kyla karjeros laiptais. Fulvijus apgyvendina Olgą nuomotame bute ir priverstas ją slėpti nuo žmonos ir dviejų dukterų, o Markas įvairiais būdais bando apgauti Sergejų, kad nereikėtų su juo vykti į Bulgariją.

## Šaltiniai
Profesinė rizika (filmas)

**Profesinė rizika** () – 1967 m. Prancūzijoje sukurta drama.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
*Jacques Brel – Žanas Diusė
* Emmanuelle Riva – Siuzana Diusė
* Rene Dary – meras
* Nadine Alari
* Christine Fabrega
* Muriel Baptiste
* Christine Simon
* Chantal Martin
* Nathalie Nell

## Turinys

Žakas Diusė – populiarus nedidelio miestelio mokyklos mokytojas, dirbantis joje kartu su žmona Siuzana. vieną dieną mokinė Katerina apkaltina Žaką bandymu išprievartauti. Miestelio meras bando užglaistyti skandalą ir pasiūlo mokytojui išvažiuoti, tačiau šis tvirtina esąs nekaltas ir pasiryžęs gintis. Netrukus dar dvi mokinės pareiškia panašius kaltinimus, pradedamas tyrimas ir mokytojas suimamas. Nors jis neigia kaltinimus, situacija darosi vis sudėtingesnė. Siuzana bando išsiaiškinti, ką slepia trys merginos ir kodėl jos galbūt meluoja.

## Apdovanojimai
* Salonikų filmų festivalis (nominacija) – Andre Cayatte

## Šaltiniai
Sebastien Japrisot

**Sebastianas Žaprizo** (, tikrasis vardas *Jean-Baptiste Rossi*; 1931 m. liepos 4 d. – 2003 m. kovo 4 d.) – prancūzų rašytojas ir kino režisierius, žinomas savo kriminaliniais psichologiniais romanais. Jo slaptyvardis yra tikro vardo ir pavardės anagrama. Vadinamas Prancūzijos Grehemu Grynu.

## Biografija
Būsimasis rašytojas gimė Marselyje, emigrantų iš Italijos šeimoje, mokėsi filosofijos Sorbonos universitete. Rašyti pradėjo 17, o pirmasis romanas „Les Mal Partis“ pasirodė 1950, vėliau buvo išleistas ir JAV. Tais pačiais metais pasirodė antroji knyga „Visages de l’amour et de la haine“, o autorius ėmė dirbo reklamos srityje, taip pat versti kitų autorių kūrinius (tarp kurių Jerome David Salinger knygos).

1962 m. jis sugalvojo detektyvinio romano siužetą, tačiau pabijojo pasirašyti tikruoju vardu ir sukūrė pseudonimą „Sebastien Japrisot“. Knyga vadinosi „Mirtininkų kupė“ ir 1965 m. režisierius Costa-Gavras pagal ją sukūrė filmą „Compartiment tueurs“ (liet. „Žudikas miegamajame vagone“).

Antrasis detektyvinis Žaprizo romanas „Pinklės pelenei“ pelnė autoriui „Grand Prix de Littérature policière“ premiją ir 1965 m. taip pat buvo ekranizuotas (rež. Andre Cayatte).

1966 m. pasirodęs romanas „Moteris su automobiliu, akiniais ir ginklu“ taip pat pelnė literatūrinę premiją tiek Prancūzijoje, tiek Didžiojoje Britanijoje, kur buvo pripažintas geriausiu užsienio detektyvu, išleistu šalyje (1968).

1991 m. išleistas romanas „Ilgas sužadėtuvių sekmadienis“ taip pat tapo tarptautiniu bestseleriu, nors tai ir nėra aiškiai išreikšta detektyvinė istorija.

Viso jis parašė 12 romanų. Nors visi Žaprizo kūriniai buvo išversti į anglų kalbą, jis nesulaukė didelio populiarumo.

## Rašymo stilius
Žaprizo kūrinių būdingas bruožas tai, kad nusikaltimas yra įvykęs anksčiau negu prasideda romano pasakojimas, o įvykių eiga yra rekonstruojama veikėjų pasakojimo forma. Tą patį įvykį jo dalyviai visuomet pasakoja skirtingai ir „skaitytojas turi susidaryti teisybės paveikslą iš pažiūrų įvairovės ir neneuoseklių liudijimų“.

## Knygos lietuvių kalba
* Sudiev, drauguži (1993)
* Mirtininkų kupė (2000)
* Ilgas sužadėtuvių sekmadienis (2004)
* Pinklės pelenei (1968, 2016)
* Mirties vasara (1994, 2007)
* Moteris su automobiliu, akiniais ir ginklu (2017)

## Režisuoti filmai
Savo tikruoju vardu jis pasirašinėjo kaip režisierius, išskyrus paskutinį filmą „Juliet en septembre“.
* Triangle (1961, trumpo metražo)
* L‘idee fixe (1961, trumpo metražo)
* La machine a parler d‘amour (1963, trumpo metražo)
* Les mal partis (1976)
* Juliet en septembre (1988)

## Scenarijų autorius
* Sudie, drauge (1968)
* Lietaus keleivis (1970)
* Mergina automobilyje, su akiniais ir šautuvu (1970)
* Kiškio bėgimas laukais (1972)
* O istorija (1975)
* Žudanti vasara (1983)
* Mergina automobilyje, su akiniais ir šautuvu (2015)

## Nuorodos

* IMDb profilis

## Šaltiniai
Flora Carabella

**Flora Karabela** (, 1926 m. vasario 15 d. – 1999 m. balandžio 19 d.) – italų kino, televizijos ir teatro aktorė.

## Biografija
Flora gimė kompozitoriaus Ezio Carabello šeimoje, studijavo Silvio D‘Amico dramos akademijoje. Karjerą pradėjo kaip teatro aktorė.

1950 m. ji ištekėjo už aktoriaus Marcello Mastroianni, su kuriuo susilaukė dukters Barbaros. Nors oficialiai jie neišsiskyrė, santykiai nutrūko 1964 m., išaiškėjus vyro ryšiams su kitomis moterimis. 1972 m. Marcello ir prancūzų aktorei Catherine Deneuve susilaukus dukters Kjaros, mergaitė daug laiko praleisdavo su Flora (kalbama, kad Flora siūlė Deneuve įvaikinti Kjarą). 

## Filmografija
* I basilischi (1963)
* Il messia (1975)
* Culastrisce nobile veneziano (1976)
* Namelis (1977)
* La fine del mondo nel nostro solito letto in una notte piena di pioggia (1978)
* Tre ore dopo le nozze (1979, TV filmas)
* Cinéma 16 (1981, serialas)
* Il caso Murri (1982, mini serialas)
* Pagauk, jei gali (1982)
* In viaggio con papà (1982)
* State buoni se potete (1983)
* All'ombra della grande quercia (1984, mini serialas)
* Matrimonio con vizietto (Il vizietto III) (1985)
* Quando arriva il giudice (1986, mini serialas)
* Donne in un giorno di festa (1993)
* Quando finiranno le zanzare (1994)

## Nuorodos

* IMDb profilis

## Šaltiniai
Šuns širdis (1976 filmas)

**Šuns širdis** () – Michailo Bulgakovo to  paties pavadinimo apsakymo ekranizacija, sukurta Italijoje 1976 m.

## Turinys

Profesorius Preobraženskis kartu su kolega gydytoju Barmentaliu įvykdo eksperimentą – persodina gatvėje rastam šuniui Bobikui žmogaus hipofizę ir sėklides. Po kurio laiko šuo virsta žmogumi, visiškai perimdamas pačius blogiausius šio bruožus. Pasivadinęs Poligrafu Poligrafivočiumi Bobikovu, jis paverčia profesoriaus gyvenimą tikru pragaru.
Keelut

**Keelut** (vardas dar užrašomas *Ke'lets*, *Qiqion*, *Qiqirn*) – blogoji chtoninė dvasia inuitų, gyvenančių Aliaskoje ir Kanados šiaurėje, mitologijoje; primenanti beplaukį šunį.

Pasakojama, kad ši būtybė mintanti mirusiųjų kūnais, kai kada laikoma mirties pranašu. Kailiu apaugusios tik šios būtybės pėdos, sakoma, kad jei aptinkami šuns pėdsakai, kurie staiga pranyksta, kažkur netoliese esąs Keelut; jis persekioja keliaujančius naktį, juos užpuola, o po to nužudo.

Kalistoje, Jupiterio mėnulyje, yra šios būtybės vardu pavadintas krateris.

## Išnašos
Elisabetta Sirani

**Elizabeta Sirani** (, 1638–1665 m.) – XVII a. italų klasikinio baroko tapytoja ir ofortistė.
## Biografija
Elizabeta Sirani gimė 1638 m. Bolonijoje. Tapybos ją ir seseris, Barbarą ir Aną Mariją, apmokė tėvas Džovanis Andrėja, pats Gvido Renio mokinys. Apie 1655 m. nusilpus tėvo sveikatai E. Sirani perėmė vadovavimą jo dirbtuvėms. Savo tapybos stiliumi ji artimai sekė G. Renio tapyba. Pasakojama, kad ji mokėjo puikiai dainuoti ir pasižymėjo produktyvumu − per apie 10 metų sukūrė 150 paveikslų ir ofortų. Ji tapė mažų matmenų maldos ir didelius religinius paveikslus. Tarp užsakovų buvo kunigaikštis Kozimas III de Medičis. Žymiausiu jos darbu įvardijamas religinis paveikslas „Šv. Antanas, pagarbinantis kūdikį Kristų“ (dabar Bolonijos pinakotekoje). E. Sirani mirė būdama 27 metų amžiaus 1665 m. Bolonijoje. Dėl jos ankstyvos mirties nunuodijimu buvo įtarta tarnaitė, bet išteisinta. Tikriausiai rūpinimasis šeimos ūkiu ir išgyvenimas dėl praleistų vedybų (nes ji jau buvo per vėlaus, įprasto tuo metu ištekėti, amžiaus) paveikė jos sveikatą. Ji buvo palaidota, pasakojama, su didelėmis iškilmėmis, Bolonijos Mergelės Marijos Rožančiaus bažnyčioje šalia G. Renio. Jos biografiją 1678 m. publikavo ją rėmęs meno istorikas Karlas Malvazija.

## Darbų galerija

Elisabetta Sirani Autorretrato Museo Pushkin Moscu.jpg | „Autoportretas“ (Puškino muziejus, Maskva)
Battesimo di Cristo - E. Sirani.png| „Kristaus krikštas“ (*Girolamo della Certosa* bažnyčia, Bolonija)
Elisabetta Sirani - Judith with the Head of Holofernes - Walters 37253.jpg| „Judita su Holoferno galva“ (Volterso dailės galerija, Baltimorė)
Elisabetta Sirani - The Finding of Moses.jpg| „Mozės suradimas“ (privatus rinkinys)


## Šaltiniai

* Bruklino muziejaus informacija 
* Britų muziejaus informacija
Christoffer Wilhelm Eckersberg

**Kristoferis Vilhelmas Ekersbergas** (, 1783−1853 m.) − XIX a. pirmos pusės Danijos klasicizmo tapytojas.
## Biografija
Kristoferis Vilhelmas Ekersbergas gimė 1783 m. sausio 2 d. Bokrege prie Obenro. Tapybos išmoko pas tėvą, dailidę ir interjero dekoratorių. Po darbo pas porą menko žinomumo tapytojų K. V. Ekersbergas 1803 m. įstojo mokytis Danijos dailės akademijoje istorinės tapybos. Jo mokytoju akademijoje buvo N. A. Abilgoras, perdavęs klasicistinės dailės principus. Po keleto laimėtų prizų akademijoje K. V. Ekersbergas 1810 m. persikėlė tobulintis į Paryžių, kur jis vienerius metus laiko mokėsi vadovaujamas Ž. L. Davido (1748−1825). Pasakojama, kad praleisdavo 5-6 valandas ryte tapydamas iš natūros. 1813−1816 m. tobulinosi Italijoje, tapė plenere kartu su kitais tapytojais.

1816 m. K. V. Ekersbergas grįžo į Daniją, kuri tuo metu buvo nualinta po Napoleono karų, tačiau tai pasitarnavo kultūriniam pakilimui, kuris istorijoje vadinamas Danijos tapybos „aukso amžiumi“. K. V. Ekersbergas buvo žymiausias iš garsių to meto Danijos dailininkų. Svarbiausias jo įnašas buvo tapybos plenere patirties perdavimas jaunesniems kolegoms. 1818 m. jis išrinktas Danijos dailės akademijos profesoriumi, skatino mokinius tapyti miesto apylinkėse, mokė nuogo kūno piešimo. 1833 m. išleido „Perspektyvos teoriją jauniesiems tapytojams“. Jo kūrinių gama buvo plati: portretai, peizažai, mitologinės, istorinės ir jūrinės scenos. Tarp jo mokinių žymiausias − Kristenas Kobkė. K. V. Ekersbergas mirė 1853 m. liepos 22 d. Kopenhagoje. 
## Kūrinių galerija

Vaizdas:Eckersberg, CW - Moses lader Det Røde Hav vende tilbage og Faraos hær oversvømmes - 1815.jpeg| „Izraelitų poilsis perėjus Raudonąją jūrą“ (1815 m., Valstybinis dailės muziejus, Kopenhaga)
Vaizdas:C.W. Eckersberg - Mendel Levin Nathanson's Elder Daughters, Bella and Hanna - Google Art Project.jpg| „Seserys Bela ir Hana Natanson“ (1820 m., Valstybinis dailės muziejus, Kopenhaga)
Vaizdas:Eckersberg, CW - Korvetten Najaden under sejl.jpg| „Korvetė „Najadė“ jūroje“ (1834 m., *Nivaagaard* muziejus, Kopenhaga)
Vaizdas:Femme nue mettant ses chaussons. Eckersberg.jpg| „Moters, užsimaunančios batelį, aktas“ (1843 m., Naujoji Karlsbergo gliptoteka, Kopenhaga)


## Šaltiniai

* Visuotinė lietuvių enciklopedija
* Vašingtono dailės galerijos informacija
Kompozicija (matematika)

**Kompozicija**, dar vadinama **algebrinė operacija**, – taisyklė, pagal kurią kiekvienai aibės elementų porai priskiriamas trečias tos pačios aibės elementas, vadinamas pirmųjų dviejų suma, sandauga ir kitaip. Kaip tokios operacijos pavyzdys pateikiama natūraliųjų skaičių sudėtis ir daugyba.

Tarus kad *a*b = c* kur žvaigdutė * yra kompozicijos operacija, tokia kompozicija vadinama *komutatyviąja*, jei *a*b = b*a* ir *asociatyviąja*, jei *a*(b*c) = (a*b)*c*. 

Algebrinė operacija gali būti apibrėžta ir kaip aibės n-to Dekarto laipsnio () funkcija, kurios rezultatas irgi priklauso tai pačiai aibei. Toks apibrėžimas apima taip pat konstantas (*n=0*, tarkim *a=17*) ar vieno skaičiaus funkcijas (*n=1*, tarkim *a=–b*). Istoriškai pirmiausia nagrinėtos vieno ar dviejų argumentų algebrinės operacijos. Kad gali būti daugiau, pradėta mąstyti apie 1950 m.

## Išnašos
Apanuugak

**Apanuugak** arba **Apanuugpak** – kultūrinis didvyris inuitų, gyvenančių Nelsono saloje, Beringo jūros pakrantėje (Aliaska), mitologijoje.

Pasakojama, kad Apanuugpak dar būdamas mažas berniukas tapęs našlaičiu – mirę abu jo tėvai. Aplinkiniai žmonės jį užsipuldinėję ir kamavę, tačiau jis niekad jiems neatsikirsdavęs, ant jų nešaukęs, manydamas, kad užaugęs turėsiąs pakankamai laiko kerštui.

Viena vertus, ši mitologinė figūra įsivaizduota kaip stiprus, narsus bei sumanus karys ir gynėjas. Pasakojama, kad Apanuugak galėjęs pašokti aukščiau nei jo priešai, o jo balsas buvęs tarsi gervės. Apanuugak mirė sulaukęs senyvo amžiaus savo kaimo *[[qasgiq]]* būste. Kita vertus, Apanuugak kai kada laikytas ir piktadariu.

## Išnašos
Finansinės technologijos

**Finansinės technologijos** (), informacinėmis technologijomis pagrįstos finansinės inovacijos, taikomos mokėjimų, skolinimo, bankininkystės, draudimo, investicijų, kibernetinio saugumo, kriptovaliutų ir kitose srityse.

Finansinės technologijos apima sutelktinio finansavimo, tarpusavio skolinimo platformas, tiek startuolius bankininkystės, investavimo, kriptovaliutų srityse, pavyzdžiui, „NEO Finance“, „Patreon“, „FinBee“, „Revolut“, „Robinhood“, „Coinbase“, tiek finansines institucijas diegiančias inovacijas susijusęs su mobiliaisiais biometriniais duomenimis grįstais mokėjimais, bekontaktėmis mokėjimo kortelėmis ir kita.

Lietuva 2019–2020 m. tarptautiniame „fintech“ indekse () užima 4-ą poziciją pasaulyje nusileisdama tik JK, JAV ir Singapūrui. O Vilnius, „fintech“ ateities vietos () reitinge yra pirmoje vietoje pagal ekonominį efektyvumą ir septinta pagal tiesioginių užsienio investicijų pritraukimą. Lietuva XXI a. antrajame dešimtmetyje tapo vienu sparčiausiai besiplėtojančių finansinių technologijų centrų pasaulyje. Joje veikia daugiau kaip 200 „fintech“ įmonių.

Lietuvos bankas tiesiogiai prisideta prie finansinių technologijų kurdamas technologinius sprendimus susijusius su finansų sistemos priežiūros efektyvumu dar kitaip vadinamu RegTech.

## Išnašos
Karūna (serialas)

**Karūna** (angl. *The Crown*) – amerikiečių ir britų istorinė drama apie karalienės Elžbietos II (*Elizabeth II*) valdymo laikotarpį. Serialo režisierius ir scenarijaus autorius Piteris Morganas (*Peter Morgan*), prodiusavo „Left Bank Pictures“ ir „Sony Pictures Television“ kompanijai „Netflix“. Pirmasis sezonas apima jaunosios karalienės Elžbietos II ir Filipo (*Philip*) 1947 m. vestuves bei karalienės sesers, princesės Margret (*Margaret*), 1955 m. sužadėtuves su RAF kapitonu Piteriu Tiaunzendu (*Peter Townsend*). Antrajame sezone kalbama apie 1956 m. Sueco krizę, 1963 m. Jungtinės Karalystės ministro pirmininko Heroldo Makmilano (*Harold Macmillan*) atsistatydinimą ir princo Edvardo (*Edward*) gimimą. Trečiajame sezone dėmesys skiriamas 1964–1977 m. laikotarpiui, kuomet Didžiajai Britanijai dvi kadencijas vadovavo Heroldas Vilsonas (*Harold Wilson*). Taip pat pristatoma būsima princo Čarlzo (*Charles*) antroji žmona, Kamila Šend (*Camilla Shand*). Ketvirtasis sezonas – apie Margaret Tečer (*Margaret Thatcher*) pirmininkavimą ir ledi Dianos Spencer (*Diana Spencer*) nelaimingą santuoką su princu Čarlzu. 2022 m. pradžioje bus išleistas paskutinis penktasis sezonas.

Nors serialas „Karūna“ susilaukė kritikos dėl kai kurių istorinių netikslumų, jis itin vertinamas už puikią vaidybą, režisavimą, scenarijų bei kinematografiją.

## Sezonai

## Išnašos
Rudolf Hess

**Rudolfas Hesas** (1894 m. balandžio 26 d. Aleksandrijoje, Britų Egiptas – 1987 m. rugpjūčio 17 d. Vakarų Berlyne) – ilgametis nacistinės Vokietijos vadeiva, Hitlerio sekretorius ir patikėtinis.

## Biografija
Gimė Bohemijos vokiečių šeimoje, tėvas Aleksandrijoje plėtojo verslą. 1900–1908 m. mokėsi Aleksandrijos protestantų mokykloje, vėliau – Bad Godesberge, paskui baigė prekybos mokyklą Noišatelyje.

Pirmojo pasaulinio karo metu – vokiečių kariuomenės lakūnas. 1920 m. liepos 1 d. tapo šešioliktuoju NSDAP nariu. Padėjo A. Hitleriui kalėjime parašyti knygą „Mano kova“. 1923 m. dalyvavo "Alaus puče Miunchene, vėliau 18 mėnesių praleido Landsbergo kalėjime.

1933 m. balandžio 21 d. išrinktas Vokietijos Reichstago deputatu. 1925–1932 m. A. Hitlerio sekretorius, nuo 1933 m. jo (kaip NSDAP vado) pavaduotojas, NSDAP kanceliarijos viršininkas, ministras be portfelio. 1939–1941 m. antrasis (po H. Gėringo) A. Hitlerio pavaduotojas.

1941 m. gegužės 10 d., Antrojo pasaulinio karo pradžioje, vienas naikintuvu nuskrido į Angliją. Virš Škotijos jo lėktuvas buvo numuštas. Iki karo pabaigos internuotas Anglijoje. Spėjama, kad siekė, pasinaudodamas britų monarchija, pasiūlyti separatinę taiką. Buvo įsitikinęs, kad kovodama dviem frontais Vokietija nelaimės, tad būtina užsitikrinti Anglijos paramą. A. Hitlerio pašalintas iš visų postų, išvadintas psichiškai nesveiku.

Niurnbergo tribunolo nuteistas kalėti iki gyvos galvos. JAV, Didžioji Britanija ir Prancūzija 7-ojo dešimtmečio pabaigoje – 8-ojo pradžioje bandė susitarti dėl jo paleidimo, bet sovietai nesutiko.

Kalėjo Špandau kalėjime. Nuo 1966 m. buvo vienintelis tvirtovės kalinys. 1987 m. nusižudė, buvo kremuotas. Palaikai ir atminimai (antkapinis paminklas, Špandau kalėjimas) sunaikinti, kad netaptų neonacių susirinkimo vieta.

### Bruožai
Domėjosi astrologija, okultizmu, buvo Karlo Hauzhoferio *[[Lebensraum]]* idėjos proponentas, griežtas vegetaras, abstinentas ir natūralios medicinos šalininkas. Buvo atsidavęs tautinio gyvenimo ideologijai. Nepaisant savo aukštų pareigų, nesiekė turtų ir galios, gyveno kukliame name Miunchene. Dalyvaudavo sportinės aviacijos varžybose, buvo mėgėjas alpinistas.

## Šaltiniai
2016 m. pasaulio biatlono čempionatas

**2016 m. pasaulio biatlono čempionatas** – Tarptautinės biatlono sąjungos organizuotas geriausių pasaulio biatlono atletų čempionatas, kuris vyko kovo 3 d. – kovo 13 d. Holmenkoleno arenoje, Osle, Norvegijoje. Pasaulio čempionato rezultatai įskaityti į 2015–2016 m. biatlono pasaulio taurės bendrą įskaitą.

## Vietos parinkimas
Čempionato vieta Osle parinkta Tarptautinės biatlono sąjungos X kongreso metu, kuris vyko Merane, Italijoje, 2012 m. rugsėjo 2 d. Oslas buvo vienintelis kandidatas čempionato rengimui. Pasaulio čempionatas Osle vyko trečią kartą.

## Medalių lentelė

## Medalininkai
### Vyrai

### Moterys

### Mišrios rungtys

## Lietuva čempionate
;Rezultatai

;Estafetės

## Šaltiniai
Asdivalas

**Asdivalas** (*Asdiwal*) – kultūrinis didvyris indėnų cimšų mitologijoje. Pasakojama, kad buvęs garsus medžiotojas. 

Užrašyta keletas pasakojimų apie stebuklingą Asdivalo gimimą. Anot jų, Asdivalo tėvas buvęs Ho – antgamtinė būtybė. Kartą, kilus badui, Ho merginai pasiuntęs gyvūnų, o pats apsimetęs jaunuoliu. Galiausiai jie susituokę, susilaukę sūnaus. Sūnui Ho padaręs ypatingus sniegbačius ir pasakęs, kad berniukas turįs vadintis Asdivalu. Tuomet Ho pradingęs.

Užaugęs Asdivalas, avėdamas tėvo sniegbačius, persekiojęs baltą mešką. Ją aukštu kalnu nusivijęs iki pat dangaus, tuomet paaiškėję, kad jis vaikęsis ne mešką, o balta lokena apsivilkusią jauną moterį, kuri buvusi Saulės dukra. Jiedu susituokę.

Taip pat užrašyta pasakojimų apie Saulės Asdivalui surengtus išbandymus, Asdivalo nuotykius, patirtus sugrįžus žemėn. Be to, pasakojama apie įvairias Asdivalo vedybas.

Antropologas Claude Levi-Strauss pasakojimus apie Asdivalą interpretavo struktūralistiškai.

## Išnašos
PMID

**PMID** (arba PubMed numeris) – šiame kontekste unikalus natūralusis skaičius (pradedant nuo 1), kuriuos PubMed duomenų bazė priskiria joje indeksuotiems straipsniams. Skirtingai nuo įvairių į straipsnius rodančių interneto nuorodų, šie numeriai laikui bėgant nesikeičia, todėl geriau tinka šaltiniams nurodyti.

PubMed duomenų bazėje saugomi daugiausia biologijos ir medicinos straipsniai. Paties straipsnio tekstas gali būti ir nepasiekiamas, bet visada pasiekiami autoriai, žurnalas, tomas, puslapis bei neretai pasiekiama santrauka.

Visuomenei „PubMed“ sistema tapo nemokama 1997 m. birželio mėn.

## Šaltiniai
Cité de l'espace

**Cité de l’espace** – mokslinės kultūros centras, orientuotas į kosmosą ir kosmoso užkariavimą, skirtas tiek astronomijai, tiek astronautikai. Įsikūręs Tulūzoje (Prancūzija). Atidarytas 1997 m. birželio mėn.

„Cité de l’Espace“ lankytojai gali apžiūrėti realaus dydžio raketos „Ariane 5“ (53 metrų aukščio), erdvėlaivio „Sojuz“ ir žemės stebėjimo palydovo ERS kopiją. Taip pat galima aplankyti inžinerinį kosminės stoties „Mir“ modelį su visa jo įranga. Jame taip pat įrengtas apžvalgos kupolas „La Coupole de l’Astronome“.

Per 20 gyvavimo metų jame apsilankė beveik 5 milijonai lankytojų.

## Eksponatų galerija

File:Radar à la Cité de l'Espace.jpg
File:CDE Mir.JPG
File:ApolloDay-Toulouse-2019-07-21-2926.jpg


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Bibcode

**Bibcode** (arba **refcode**) – trumpa 19 simbolių seka, skirta šaltiniams nurodyti. Pirmiausia pradėta naudoti astronomijos mokslo darbuose, bet dabar sutinkama ir kitur.

Šios sekos formatas yra *YYYYJJJJJVVVVMPPPPA*, kur 

* YYYY yra publikavimo metai, 
* JJJJ yra žurnalo (jei tai žurnalas) sutarta santrumpa, 
* VVVV yra tomas, 
* M – skyrius, 
* PPPP – puslapis 
* A – pirmo autoriaus pavardės pirmoji raidė. 

Nenaudojami laukeliai keičiami taškais. Jei yra daugiau kaip 9999 puslapiai, laukelis M irgi naudojamas puslapio numeriui. Yra ir daugiau specialių išimčių, jei reikiami skaičiai laukeliams per dideli (imamos naudoti raidės).

## Pavyzdžiai

## Šaltiniai