Lyvių kalba

**Lyvių kalba** (lyv. k. *līvõ kēļ*) – beveik išnykusi Uralo kalbų šeimos Baltijos finų grupės agliutinacinė kalba, viena iš dviejų Latvijos autochtoninių kalbų ir vienintelė kalba greta latvių, Latvijos teritorijoje teisiškai laikoma vietine senąja kalba ir saugoma bei ginama Latvijos įstatymų. Paskutinė Kanadoje ilgai gyvenusi lyvių kaip gimtosios kalbos vartotoja Grizelda Kristinia, sulaukusi 103 metų, mirė 2013 m. birželio 2 d. Vienintelis šių dienų žmogus, vaikas, kuriam lyvių kalba yra gimtoji – 2020 m. gimusi Kuldė Mednė (*Kuldi Medne*), jos tėvai – lyvių kalbos gaivinimo aktyvistai. Šiuo metu yra daugiau kaip 200 geriau ar silpniau lyvių kalbos naujai pramokusių žmonių, dauguma iš jų – lyviai. Lyvių kalba įtraukta į UNESCO nykstančių kalbų sąrašą.

Kilmės atžvilgiu lyvių ir latvių kalbos visai negiminingos, tačiau viena kitai padarė žymų poveikį ir dėl to atsirado savitų bruožų, ypač garsyne, kurių neturi joms giminingos kalbos: latvių kalba turi daug baltų ir slavų kalboms nebūdingų fonologinių ypatybių, o lyvių kalboje, be kitų pavyzdžių, susidarė palyginti sudėtinga kirčiuoto skiemens struktūra drauge su nekirčiuotų balsių trumpinimu. Lyvių kalbai artima, bet daug konservatyvesnė suomių kalba pasižymi ne tokia sudėtinga kirčiuoto skiemens sandara ir net labai ilguose žodžiuose išlaiko nekirčiuotus balsius sveikus. Lyvių kalboje išnyko tiek priebalsių laipsniavimas, tiek balsių harmonija, tačiau naujai susidarė labai sudėtinga balsių kaita. Lyvių kalba pasižymi kai kuriomis archajiškomis ypatybėmis: išsaugota **ktt* : **kt* (> **t* : **d*) priešprieša; daugybėje kamienų išsaugotas galinis *-a*, kuris kitose Baltijos finų kalbose virto produktyvesniu *-e* > *-i* kamiengaliu; lyvių kalbai būdingos ypatingos liepiamosios nuosakos vienaskaitos II asmens formos.

Kadangi lyvių kalba – agliutinacinė, žodžio kaitomoji dalis šiame straipsnyje vadinama priesaga (kaitybos priesaga), o ne galūne. Darybos formantai taip pat vadinami priesagomis (darybos priesagomis).

Atsižvelgiant į kontekstą, lyvių kalbos raštijos ištakomis gali būti laikoma XIX a. išnykusi ir palyginti prastai dokumentuota Vidžemės Salacos arba Kuršo lyvių tarmė. Čia daugiausia bus remiamasi Kuršo lyvių rytų tarme, kuria grindžiama bendrinė lyvių kalba.

## Tarp kitų giminingų kalbų

Kaip teigia estų kalbininkas T. Vytsas (Tiit-Rein Viitso), Baltijos finų kalbos pradžioje buvo skilusios į tris atšakas: lyvių kalbą, pietų estų kalbą (sunormintas jos variantas – veru kalba) ir į atšaką, kurią jis vadina Nevos kalbų grupe. Iš pastarosios kilo visos kitos Baltijos finų kalbos.

Estų kalbininko P. Alvrės teigimu, pirmieji Baltijos jūros pakrantėse apsigyvenę finai buvo lyvių ir suomių vakarinių tarmių vartotojai.

Vytsas nurodo, kad savarankiškų Baltijos finų kalbų susidarymas tebėra ginčytinas klausimas. Vis dėlto, jo manymu, yra aišku, kad lyvių kalba − viena iš seniausiųjų savarankiškų Baltijos finų kalbų.

## Istorija

### Iki XX amžiaus

Pagal archeologinius duomenis, dabartinės Baltijos kraštų teritorijos buvo apgyvendintos daugiau kaip prieš 10 000 metų. Pirmieji gyventojai buvo protoeuropiečiai. Baltijos finai čia pasirodė apie 2000 m. pr. m. e. arba, kaip teigia T. Karma, apie 3000 m. pr. m. e. Jie susimaišė su protoeuropiečiais ir čia įsigalėjo Baltijos finų kalbos atmaina, kurios pagrindu susiformavo lyvių, šiaurės ir pietų estų kalbos. Estų kalbininko P. Aristės teigimu, apie 3000 m. pr. m. e. į Baltijos kraštus atsikėlę šukinės duobelinės keramikos kultūros atstovai kalbėjo penkiomis pagrindinėmis Baltijos finų kalbomis, ir viena iš jų buvo lyvių kalba. Virvelinės keramikos kultūros atstovai, kuriems priklausė ir prabaltai, į dabartinę Latvijos teritoriją atsikėlė apie 2000 metus pr .m. e. ir čia susidūrė su Baltijos finų tautomis.

XII a. pabaigoje lyviai gyveno plačiame ruože prie Baltijos jūros, taip pat Dauguvos ir Gaujos žemupių apylinkėse, iš žemyno pusės jų kaimynai buvo letai, žiemgaliai ir sėliai. Anksčiausios rašytinės žinios apie lyvius randamos XI a. Kijevo Pečiorų lauros vienuolyno Nestoro kronikose, kur lyviai minimi kaip *либь* (*lib&apos;*) bei *любь* (*liub&apos;*), nors pastarasis užrašymas laikomas klaidingu.

Remdamasis rašytiniais šaltiniais, suomių finougristas R. Griuntalas teigia, kad iki Livonijos kryžiaus karų XIII a. pradžioje Latvijoje galėjo gyventi apie 150 000 žmonių. Lyvių galėjo būti 15 000−21 000, pagal kitus šaltinius − iki 28 000. Iš jų 10 000–12 000 gyveno Dauguvos žemupyje, 5000−6000 – Turaidos arba Gaujos regione, ir apie 6000−9000 − Metsepolėje. Nors lyvių kalba ilgiausiai išsilaikė Kurše, iki šiol nėra aišku, ar lyviai ten gyveno jau tada, kai Vidžemės lyvių žemėse vyko Henriko Latvio kronikoje aprašyti nuotykiai.

Henriko Latvio kronikoje kalbama apie lyvių ir jų kaimynų žiemgalių bei sėlių krikštą. Išsamiai pasakojama apie Ako ir Dabrelio vadovaujamų lyvių priešinimąsi ir tada, kai vyriausiasis vadas Kaupas sutiko krikštytis ir perėjo į vokiečių pusę. E. Vėrio nuomone, vokiečiai visų pirma buvo nusitaikę į jūros pakrantėse gyvenusius lyvius, nes jie buvo blogi krikščionys, atkakliai laikėsi pagoniškų papročių, tad užsitraukė žemvaldžių nemalonę ir šie į jų teritorijas skatino keltis gretimas tautas.

Livonijos konfederacijos laikotarpiu Estijoje ir Vidžemėje gyventojų skaičius nuo 1350 iki 1550 m. pastebimai išaugo, bet po to prasidėjo ilgi karo metai. Skaičiuojama, kad per ateinančius 80 metų gyventojų sumažėjo perpus, sunkiausias laikotarpis − paskutiniai XVI a. dešimtmečiai. Iki XVII a. pabaigos Švedijos valdomoje Vidžemėje gyventojų skaičius vėl ėmė augti, kol Didžiojo Šiaurės karo katastrofos šį augimą sustabdė. Griuntalo manymu, šiuodu karo laikotarpiai lėmė tai, kad Vidžemės lyvių kalba išnyko jau XIX a.

Švedų istorikas T. Jernas (*Thomas Hiärn*, 1638–1678) savo kronikoje *Ehst-, Lyf- und Lettlaendische Geschichte* (aprašomi įvykiai iki 1639 m.) kalba, kad Vidžemėje lyvių buvo likę mažai (daugiausia Salacos, Limbažių, Liepupės, Nabės ir Vainižių apylinkėse), o Kurše jų buvę daugiau, be to, tenai jie nesituokę su latviais.

 Savo tyrime *Versuch über die Alterthümer Lieflands und seiner Völker besonders der Letten* (1778 m.) vokiečių rašytojas dvasininkas J. L. Bergeris (*Johann Ludwig Börger*, 1730–1791) rašo, kad yra sutikęs lyvių ne tik prie Salacos, bet ir, 15 metų iki publikuojant darbą, netoli Rygos, už 15 km nuo jos buvusioje Rembergės smuklėje.

Be iki tol turėtų pavienių lyviškų žodžių sąrašų (arba ankstyvosiose kronikose paminėtų lyvių asmenvardžių ir vietovardžių), pirmasis kada nors išleistas tekstas lyvių kalba − tai į Salacos tarmę verstas „Tėve mūsų“, kurį latvių dvasininkas ir švietėjas G. Bergmanis (1749–1814) 1789 m. išspausdino tekstų rinkinyje *Das Gebeth des Herrn oder Vaterunsersammlung*.

Bene reikšmingiausias posūkis lyvių kalbos istorijoje – tai suomių kilmės kalbininko A. Šiogreno (*Andereas Johan Sjögren*, 1794–1855) ir vokiečių-švedų kilmės estų kalbininko F. Vydemano (*Ferdinand Johann Wiedemann*, 1805–1887) parengti ir 1861 m. dviem tomais Sankt Peterburge išleisti gramatika bei žodynas (Joh. A. Sjögren, F. Joh. Wiedemann: *Livische Grammatik nebst Sprachproben* ir *Livisch-deutsches und deutsch-livisches Wörterbuch*).

Vėliau Vydemanas prisidėjusiems prie *Lyvių–vokiečių–lyvių žodyno* rengimo savo informantams Nikai Polmaniui ir Janiui Princiui bei šio sūnums Janiui ir Pėteriui nurodė Evangeliją pagal Matą versti tiek į Kuršo lyvių vakarų, tiek į rytų patarmes. Vydemanas evangeliją suredagavo ir 1863 m., remiamas L. L. Bonaparto, Londone rado galimybę ją išspausdinti vakarų patarme kaip *Das Evangelium Matthäi in den westlischen Dialect des Livischen übersetzt von dem Liven J. Prinz und dessen Söhnen P. Prinz und J. P. Prinz* ir rytų patarme kaip *Das Evangelium Matthäi in den östlichen Dialect des Livischen zum ersten Male übersetzt von dem Liven N. Pollmann*. Vėrio teigimu, išleidus Vydemano redaguotą Polmanio ir Princio Evangelijos pagal Matą vertimą, prasidėjo nuolatinė lyvių rašomosios kalbos raida.

Kita knyga lyvių kalba (taip pat Evangelija pagal Matą) 1880 metais išleista Sankt Peterburge, rašyba grįsta tuo metu vartotąja vokiečių ir latvių kalbose. Vertimo autorius nežinomas.

Paskutinis Salacos tarme šnekėjęs žmogus mirė 1868 m. 1860 m. 12-oje Šiaurės Kuršo kaimų gyveno apie 3 000 lyvių, apie 2 000 iš jų kalbėjo lyviškai. Suomių kalbininko E. N. Setelės (*Emil Nestor Setälä*) apskaičiavimais, XIX amžiaus pabaigoje (1888 m.) lyviškai kalbėjo 2 929 žmonės.

### XX amžius

Pirmojo pasaulinio karo metais lyviai iš savo pajūrio kaimų buvo priverstinai evakuoti. Į nusiaubtus namus jiems buvo leista grįžti 1920 m., kai Latvija jau buvo tapusi nepriklausoma valstybe. Šis tremties laikotarpis (1915–1919) lyvių istorijoje žinomas kaip *ulzajtõbāiga* '(lyvių) išvarymo metas'. Grįžo ne visi, lyvių bendruomenės išskirstymas susilpnino kalbos vartojimą.

1925 m. lyvių buvo likę 1 238. Iki Antrojo pasaulinio karo lyvių kalbą daugiausia tyrinėjo suomių ir estų kalbininkai E. N. Setelė, L. Ketunenas, L. Postis, O. Loritsas ir P. Aristė. Dažniausiai suomių ir estų organizacijų pastangomis, nuo 1920 iki 1939 metų lyvių kalba buvo išleistos kelios dešimtys knygų – prasidėjo lyvių tautinis atgimimas. Suomių organizacijos teikė pagalbą lyviams įgyti profesinį ir aukštąjį išsilavinimą Suomijoje.

1921 m. išspausdintas pirmasis vadovėlis (skaitymo knyga) lyvių kalba *Ežmi Līvәd lugdәbrōntәz (Pirmoji lyvių skaitymo knyga)*, sudarytojas – estų kalbininkas Oskaras Loritsas. Iš viso 1921–1926 m. buvo išleistos penkios tokios skaitymo knygos. Jos tarnavo tiek kaip skaitiniai lyvių kalba, tiek tam tikru atžvilgiu atliko laikraščio arba metraščio funkcijas. 1920–1940 m., „antrojo atgimimo“ lakotarpiu, lyvių kultūra formavosi daugiausia rytų lyvių patarmės pagrindu. 1923 metais įkurta lyvių organizacija – Lyvių sąjunga, tais pačiais metais fakultatyviai (kaip nebūtino, pasirenkamo dalyko) mokyklose pradėta mokyti lyvių kalbos: M. Lepstė 15 metų lankėsi lyvių kaimų mokyklose ir mokė visus norinčiuosius. 1923 m. lyvių raidyno normintojas, kultūrininkas ir poetas Karlis Staltė (lyv. *Kōrli Stalte*) sukūrė lyvių himno *Min izāmō* (*Mano tėvyne*) žodžius,
 o 1924 m. Taline buvo išleistas šio poeto 28-ių eilėraščių rinkinys *Līvõ lōlõd (Lyvių dainos)*. 1931 m. lyviškai buvo pradėtas leisti mėnesinis laikraštis *[[Līvli]] (Lyvis)*, jame savo darbus publikavo poetai ir rašytojai, taip pat buvo rašoma apie kultūros ir lyvių gyvenimo įvykius. 1935 m. P. Dambergas lyvių kalba Helsinkyje išleido chrestomatiją *Jemakīel lugdõbrāntõz skūol ja kuod pierast* (*Skaitymo knyga gimtąja kalba mokyklai ir namams*), ši knyga laikoma viena iš geriausiųjų, išspausdintų lyvių kalba.

Tarpukariu lyvių kalbos saugojimo ir tyrimo srityje svarbus vaidmuo teko suomių profesoriui Lauriui Ketunenui: 1938 m. jis pasirūpino išleisti išsamų *Lyvių–vokiečių kalbų žodyną* ir lyvių kalbos fonetikos bei morfologijos aprašą. L. Ketuneno darbai iki šiol išlieka kaip vertingas lyvių kalbos šaltinis, nes juose vartojama tiksli fonetinė transkripcija ir pateikta daug unikalios informacijos. 1942 m. Helsinkyje dar pasirodė Naujasis Testamentas, jį, vadovaujamas suomių kalbininko L. Ketuneno, vertė Karlis Staltė. Po Antrojo pasaulinio karo knygos lyvių kalba jau nebebuvo leidžiamos.

Antrasis pasaulinis karas sudavė skaudų smūgį lyvių kalbos vartotojams: pajūryje gyvenantiems lyviams dėl jūros kontrolės karo metu buvo apribotos žvejybos, pagrindinio išgyvenimo šaltinio, galimybės, dalis jų žuvo Kuršo mūšiuose, o daugybė kitų iš savo gimtųjų gyvenviečių buvo išblaškyti po visą Latviją, Estiją ir Sovietų Sąjungą, kai kurie pasitraukė į Vakarus. Po karo, skirtingais apskaičiavimais, tebuvo likę 500–800 lyvių. Pokariu Estijos Tartu universitetas surengė dvi lyvių kalbos, etnologijos ir etnografijos ekspedicijas (1948–1950 ir 1955–1956 metais), tačiau lyvių buvo jau tik 200–500, o mokančiųjų lyviškai – dar mažiau. 1970 m. surašyme lyviai į tautų sąrašą nebeįtraukiami, o pasuose uždrausta įrašyti tautybę „lyvis (-ė)”. Įžymūs tuo laikotarpiu iškilę lyvių kalbos tyrėjai – estų finougristai E. Vėris (*E. Vääri*) ir T. Vytsas (*T.-R. Viitso*).

8–9 dešimtmečiuose buvo atlikta formali bendrinės lyvių kalbos reforma: buvo pašalinti Kuršo vidurinės patarmės (Lielirbės) bruožai ir galutinai pereita prie Kuršo rytų patarmės normų, o rašyboje atsisakyta nuo XIX a. pabaigos – XX a. pradžios nebevartojamų balsių žymėjimo raidėmis  ir . Vis dėlto tuo metu buvo nutraukta jau ne vieno dešimtmečio lyvių kalbos raštijos tradicija: po Sovietų Sąjungos okupacijos beveik nebeliko galimybių spausdinti lyviškų leidinių, kartkartėmis būdavo publikuojami tik rankraščiai. 8–9 dešimtmečiuose lyviškai daugiausia rašė trys autoriai: Pėteris Dambergas, Paulynė Kliavinia ir Alfonas Bertholdas. 1972 m. buvo įkurti lyvių ansambliai *[[Līvlist]]* ir *[[Kāndla]]*, o 1976 m. sutuoktiniai lyviai Helmė ir Dainis Staltai (*[[Helmī Stalte]], [[Dainis Stalts]]*) įkūrė garsų folkloro ansamblį *[[Skandinieki]]*, ansamblis tęsia veiklą iki šiol: atliekamos lyvių ir latvių dainos, populiarinama tautinė lyvių ir latvių kultūra, išleista dainų albumų, į kuriuos įtraukta ir lyviškų dainų. Lyvių patriotas, folkloro ansamblio *Skandinieki* įkūrėjas Dainis Staltas suvaidino ryškų vaidmenį atkuriant Latvijos nepriklausomybę nuo Sovietų Sąjungos.

1989 m. gyventojų surašymo duomenimis, lyvių buvo 226 ir 43,8 % iš jų lyvių kalba buvo gimtoji. Pasak kitų šaltinių, 1990 m. Latvijai atkūrus nepriklausomybę, jau tik 35 žmonės galėjo šnekėti lyvių kalba ir vos 15 – laisvai. 1991 m. įstatymu lyviai buvo pripažinti Latvijos autochtonais, valstybė įsipareigojo ginti ir saugoti lyvių kalbą, rūpintis jų kultūrine bei istorine aplinka, ir tuo tikslu lyvių senųjų kaimų pajūrio ruože buvo įteisinta lyvių teritorija, vadinama *Līvõd Rānda ([[Lyvių pakrantė]])*. 1991 m. išleistas *Latvių–lyvių pokalbių žodynas* (autorės − V. Šuvcanė ir E. Žagarė). 1992 m. atnaujinta laikraščio *[[Līvli]] (Lyvis)* leidyba. 1993 m. buvo atkurta tuo metu 142 narius vienijusi Lyvių sąjunga, turinti kalbos, kraštotyros ir kultūros bei istorijos skyrius. 1993 m. išleistas atnaujintojo laikraščio *Līvli* vienintelis priedas vien tik lyvių kalba *Līvli +*, o 1994 m. įsteigtas Lyvių kultūros centras (*Līvõ Kultūr sidām*), kuris tais pačiais metais lyviškai išleido pirmąjį žurnalo apie lyvių kultūrą, meną ir lyvių tautinio judėjimo veikėjus *Õvā (Srovė)* numerį (1994–1995 m. iš viso išleisti trys šio žurnalo numeriai).
 Remiama Atvirosios visuomenės instituto, 1998 m. buvo publikuota ir Suomijoje bei Estijoje pristatyta pirmoji visų žinomų lyvių poetų antologija *Ma akūb sīnda vizzõ, tūrska! ([[Aš pagausiu tave, menke!]]).* 2000 m. Rygoje buvo išleistas *Līvõ kēļ. Piški optõbrōntõz (Lyvių kalba. Mažasis vadovėlis)*, autorė – Estijos kalbininkė Kerstė Boiko (*Kersti Boiko*). Remiamas Kultūros kapitalo fondo, šis vadovėlis išleistas tuometinio Suomijos prezidento Marčio Ahtisario (*Martti Ahtisaari*) Lyvių sąjungai dovanotomis lėšomis.

### XXI amžius
2006 m. Lyvių kultūros centras įkūrė interneto portalą lyvių, latvių ir anglų kalbomis *[[Livones.net]]*, kuriame pateikiama informacija apie lyvių kalbą, istoriją ir kultūrą. Reikšmingas XXI a. lyvių kalbos ir kultūros įvykis – 2012 m. Tartu universiteto ir Latvių kalbos agentūros išleistas iki šiol didžiausias T. Vytso parengtas *[[Lyvių-estų-latvių žodynas]]*.

2018 m. rugpjūčio 21 d. pasirašyti Latvijos universiteto Lyvių instituto steigimo dokumentai ir po mėnesio, rugsėjo 21 d. Rygoje, Latvijos universiteto Didžiojoje auloje buvo surengta jo atidarymo šventė. Lyvių institutas – pirmoji Latvijoje finougristikos institucija, jos veikla sutelkta į lyvių kalbą, tautosaką, etnografiją ir naujųjų laikų istoriją. Šis institutas bendradarbiauja su užsienio finougristikos centrais: Tartu, Helsinkio, Upsalos, Getingeno ir kitais universitetais.

2022 m. spalį lyvių aktyvistai Renatė ir Janis Medniai (*Renāte Medne*, *Jānis Mednis*) lyvių kalbos specialistų padedami išleido vadovėlį *Kūldaläpš. Zeltabērns* (lyv. *kūldaläpš* 'auksinis vaikas',  't. p.'). Šis lyvių kalbos vadovėlis skirtas tiek vaikams, tiek jų tėvams. Vadovėlio išleidimo metu Mednių dukteriai Kuldei (*Kuldi*) buvo pustrečių metų, ir teigiama, kad ji yra vienintelis vaikas, kuriam gimtoji kalba – lyvių, ji supranta tik šią kalbą, nes tėvai nuo gimimo su ja bendravo tik lyviškai; sutuoktiniai Medniai tarpusavyje irgi kasdien bendrauja šia kalba. Vadovėlis pavadintas dukters Kuldės garbei (lyv. *kūlda* 'auksas', lyv. *kuldi* 'auksinis').

2022 m. pabaigoje į Latvijos nematerialaus kultūros paveldo sąrašą įtraukta Vidžemės lyvių kultūrinė erdvė, kurios tapatybės pagrindas – Vidžemės lyvių kalbos ir kultūros paveldas.

Skatindamas lyvių kitados gyventas savivaldybes įsisąmoninti ir atskleisti savo lyviškas šaknis, ieškoti lyviškumo ir jį parodyti savo savivaldybių vaizduose, renginiuose ir kasdienybėje, Lyvių institutas su UNESCO Latvijos nacionaline komisija ir Latvijos nacionaliniu kultūros centru 2023 metus paskelbė Lyvių paveldo metais (lyv. *Līvõd pierāndõks āigast*) ir įgyvendino įvairių institucijų bei aktyvistų inicijuotus renginius. Pagrindinis Lyvių paveldo metų įvykis – buvo įteisinta Lyvių paveldo diena, minima pirmąjį sekmadienį po pavasario lygiadienio, tais metais švęsta kovo 26 d.

2023 m. sausį po ilgos kovos (pavyzdžiui, pasitelkiant meninę akciją *Jokių lyvių nėra*) prie Talsų savivaldybės ribos buvo pastatyti pirmieji iš 171-o valstybinį standartą atitinkančių kelio ženklų latvių ir lyvių kalbomis. Nuo 2021 m. panašūs ženklai su latgalietiškais užrašais statomi Latgaloje. Tais pačiais metais Visuotinėje XXVII latvių dainų ir XVII šokių šventėje pirmą kartą per šventės istoriją (didžiajame chorų koncerte *Arimas. Dainos kelias* () buvo atliktas muzikos kūrinys lyvių kalba – Inesės Zanderės ir Valto Pūcės kūrinių ciklo *Ateinantieji* () II dalis *Ateina lyviai* ().

2024 m. sausio 15 d. Valstybinės kalbos centro potvarkiu įkurta Lyvių kalbos ekspertų komisija, besirūpinanti įvairiais lyvių kalbos rašybos ir standartizavimo klausimais. 2024 m. kovo 15 d. komisijos pirmininku išrinktas Tartu universiteto profesorius Karlas Pajusalu, sekretoriumi – Lyvių instituto vadovas Valtas Ernštreitas. Patvirtinti bendrinės lyvių kalbos ir Salacos tarmės raidynai.

Jei nepaisytume įkvepiančio Mednių šeimos pavyzdžio, lyvių kalbos padėtis išlieka sunki: paskutiniai tarpusavyje lyviškai buityje bendravę žmonės buvo Viktoras Bertholdas (1921–2009) ir jo žmona Marta (1925–1994). Po paskutinės lyvių kaip gimtosios kalbos vartotojos, 103 metų sulaukusios, ilgai Kanadoje gyvenusios Grizeldos Kristinios mirties (2013 m.), pasaulyje, pagal optimistiškus 2012 m. apskaičiavimus, yra iki 210 A1 (būtiniausi žodžiai, posakiai) ir A2 (beveik patenkinamai) lygiais kalbančių žmonių, o B1 (neblogai) ir aukštesniais lygiais kalbančiųjų – 40, ir tik pusė iš jų yra lyvių kilmės.

Pastaraisiais dešimtmečiais žinomesni lyvių rašytojai ir poetai – Uldis Krastas (*Uldis Krasts*), Baiba Damberga ir Valtas Ernštreitas (lyv. *Valt Ernštreit*). Pagrindinis šių dienų žiniasklaidos šaltinis − internetinis kalbos ir kultūros portalas lyvių, latvių ir anglų kalbomis *Livones.net*. Siekiant veiksmingiau gaivinti lyvių kalbą ir stiprinti tautinę tapatybę, neapsiribojama mokomosios medžiagos leidyba – lyvių kalba įtraukiama į platesnį kontekstą: reguliariai rengiamose lyvių dienose, lyvių kalbos vasaros stovyklose supažindinama su lyvių folkloru ir tautine kultūra, kiekvieną rugpjūtį Mazirbėje organizuojama *Lyvių šventė (Līvõd Pivād)*, dalyvaujama *Finougrų tautų festivaliuose*. Suburta lyvių ansamblių, o *[[Skandinieki|Skandiniekų]]* veiklą tęsianti ir lyvių bei estų folkloro grupėse *[[Tuļļi Lum]] (Karštas sniegas)* bei *[[Tai Tai]]* dalyvaujanti Julgė Staltė (*Julgī Stalte*) šiuo metu yra viena iš žinomiausių lyvių kalbos ir tautinės kultūros propaguotojų.

## Tarmės

Anksčiau lyvių kalboje buvo dvi pagrindines tarmės: Kuršo ir Vidžemėje Salacos.
Vidžemės Salacos tarme šnekėta apie Limbažius, Liepupę, Nabę, Vainižius ir kitose vietovėse. Ši palyginti prastai dokumentuota tarmė išnyko XIX amžiuje: 1846 metais Šiogrenas suskaičiavo 22 Salacos tarme kalbančius žmones, 1858 m. F. Vydemanas rado jau tik 8 šią tarmę vartojančius senukus, o paskutinis iš jų mirė 1868 m. Saugant lyviškąją tapatybę, šiomis dienomis rengiami reguliarūs Vidžemės lyvių palikuonių susitikimai, šventės. Iš aktyvesnių Vidžemės lyvių organizacijų minėtina 2015 m. įkurta draugija *Mazsalacas draugi* („Mazsalacos draugai“). Vidžemės Salacos lyvių tarmę stengiamasi gaivinti: 2013 m. šia tarme buvo išleistas eilėraščių rinkinys *Salats joug kolm aģa* („Salacos upės trys krantai”) su vertimu į estų ir latvių kalbas. Autorius – Tartu universiteto profesorius Karlas Pajusalu (, slapyvardis – *Ķempi Kārl*). Tai pirmoji Salacos lyvių tarme išleista knyga.

Kuršo tarmė skirstyta į tris patarmes: rytų, vidurio ir vakarų. Šių patarmių skirtumai nedideli. XX a. viduryje Latvijoje buvo 12 Kuršo tarme šnekančių kaimų: rytų patarme – Melnsile (lyv. *Mustānum*), Kolkoje (lyv. *Kūolka*), Vaidėje (lyv. *Vaid*), Saunage (lyv. *Sǟnag*), Pitrage (lyv. *Pitrõg*), Košrage (lyv. *Kuoštrõg*), Mazirbėje (lyv. *Irē*), Sykrage (lyv. *Sīkrõg*) ir Jauncieme (lyv. *Ūžkilā*), vidurio − Lielirbėje (lyv. *Īra*), vakarų patarme − Mikeltuornyje (lyv. *Pizā*) ir Lūžnioje (lyv. *Lūž*).Kadangi Salacos tarmė palyginti seniai išnykusi, dabar Kuršo patarmės dažniausiai vadinamos tiesiog tarmėmis.

Bendrinės kalbos ištakomis gali būti laikomi Evangelijos pagal Matą vertimai tiek į rytų, tiek į vakarų Kuršo patarmes (1883 m.) Vis dėlto 1880–1943 metais bendrinė lyvių kalba buvo grindžiama rytų patarme, tačiau kaip išlyga buvo palikta ir vidurio patarmės ypatybių, o 1970–1980 metais bendrinėje kalboje jų buvo atsisakyta.

## Oficialus statusas

1991 m. kovo 18 d. priėmus Latvijos Respublikos įstatymą „Dėl laisvos Latvijos tautinių bei etninių grupių raidos ir teisių į kultūrinę autonomiją”, įteisintas lyvių, kaip „vienos iš senųjų ir pagrindinių Latvijos tautų”, statusas. 1991 m. vasario 4 d. lyvių senųjų kaimų pajūrio ruože buvo įteisinta lyvių kalbos, kultūros, istorijos ir tautinio paveldo išsaugojimo teritorija *Līvõd Rānda ([[Lyvių pakrantė]])*, ji driekiasi per Ventspilio, Dundagos ir Ruojos savivaldybes ir aprėpia 285 km² plotą. Tačiau nuo 2003 m. šios teritorijos programų finansavimas pristabdytas.
1999 m. gruodžio 9 d. valstybiniu lygiu nustatyta lyvių kalbos teisinė padėtis, ir, remiantis 1999 m. gruodžio 21 d. Latvijos Respublikos Valstybinės kalbos įstatymo 4 straipsniu, valstybė įsipareigoja rūpintis lyvių, kaip senosios vietinės (autochtoninės), kalbos išsaugojimu, gynimu ir plėtote. Teisiniuose Latvijos aktuose lyvių kalba laikoma vienintele nesvetimąja (neužsienine) Latvijos kalba greta latvių kalbos. Nuo 1995 m. lyvių kalba ir lyvių kultūrinės vertybės įtrauktos į Latvijos tautinio kultūros paveldo sąrašą.

## Abėcėlė

Vytso siūlymu, lyvių kalbos raidyną sudaro 31 pagrindinė raidė: &lt;A Ä B D Ḑ E F G H I J K L Ļ M N Ņ O Ȯ Õ P R Ŗ S Š T Ț U V Z Ž&gt;. Greta pagrindinių, vartojamos raidės su brūkšneliu ilgiesiems balsiams žymėti: &lt;Ā Ǟ Ē Ī Ō Ȱ Ȭ Ū&gt;. Raidės &lt;C Q W X Y&gt; rašomos tikriniuose svetimų kalbų žodžiuose. Pagal lyvių kalbos taisykles, svetimų kalbų tikriniai žodžiai rašomi išlaikant jų diakritinius ženklus.

Galbūt dėl anksčiau buvusių techninių sunkumų minkštoji &lt;Ț&gt; neretai klaidingai žymima sedile – &lt;Ţ&gt; . Eversonas pabrėžia, kad lyvių (ir latvių) minkštosios raidės visada turi būti rašomos su kableliu, nors dėl istorinės klaidos latvių (ir lyvių) minkštosios raidės klasifikuojamos kaip parašytos su sedile.

Nuo mėnraščio *[[Līvli]]* (*Lyvis*) pirmojo numerio, išleisto 1931 metais apie Kalėdas, bandyta iš naujo įvesti sulūpintus priešakinės eilės balsius, kurie XIX–XX amžių sandūroje neteko sulūpintos tarties. Buvo vartojamos raidės &lt;ö&gt; ir &lt; y&gt; (ilgosios poros: &lt;ȫ&gt; ir &lt;ȳ&gt;) žodžiuose, kuriuose istoriškai yra buvęs sulūpintas priešakinės eilės balsis, pavyzdžiui, *ykš* ir *kylā*. Raidė &lt; y&gt; vietoj &lt;ü&gt; galėjo būti pasirinkta todėl, kad ji buvo prieinamesnė spausdinimo mašinėlėse, ir galbūt dėl to, kad dauguma lyvių leidinių buvo spausdinami Suomijoje. Šiuolaikinėje lyvių gramatikoje istoriniai sulūpinti priešakinės eilės balsiai neatspindimi – *ikš*, *kilā*.

Iš viso šiuolaikinėje rašyboje pasitelkiamos 39 raidės.

## Fonologija ir prozodija

### Balsiai
Remiantis K. Mozliu (Moseley) ir T. Vytsu (Viitso), lyvių kalbos raidės atitinka tokias balsių vertes:
* &lt;ȯ&gt; yra nesulūpintas vidurio aukštutinio pakilimo užpakalinės eilės balsis. Tiek Mozlis (Moseley), tiek Vytsas dėl to beveik sutaria. TFA jis žymimas kaip  ir atitinka estų raidės &lt;õ&gt; vertę.
* &lt;õ&gt; kirčiuotame skiemenyje yra nesulūpintas aukšto pakilimo užpakalinės eilės balsis, kaip apibūdina Vytsas. TFA jis būtų žymimas , šis garsas turimas tiurkų ir korėjiečių kalbose. Mozlis jį apibūdina kaip „vidurinio pakilimo vidurinės eilės balsį” ir priduria, kad lyvių kalboje yra ir šva, tačiau šva taip pat yra vidurinio pakilimo vidurinės eilės balsis. Tikriausiai Mozlis bus suklydęs. Vytsas lyvių &lt;õ&gt; prilygina estų bei vepsų &lt;õ&gt; ir patikslina, kad jis yra paaukštintas ir atitinka  vertę (estų &lt;õ&gt; vertė  yra tos pačios eilės, bet žemesnio pakilimo).
* Nekirčiuotame skiemenyje &lt;õ&gt; yra jau minėtasis vidurinio pakilimo vidurinės eilės balsis, TFA žymimas kaip . (Savo knygoje Mozlis visur naudoja &lt; e&gt; šva žymėti, įprastinėje lyvių rašyboje visus šiuos ne pirmame skiemenyje esančius &lt; e&gt; atitinka &lt;õ&gt;.)
* Ilgoji raidė &lt;ō&gt; rytų lyvių tarmėje žymi du skirtingus garsus: suapvalintą vidurio aukštutinio pakilimo užpakalinės eilės balsį  ir suapvalintą žemutinio pakilimo užpakalinės eilės balsį , o jis Lyvių–estų–latvių žodyne žymimas kaip &lt;ǭ&gt;, tokia raidė nėra vartojama bendrinės lyvių kalbos rašyboje.
* &lt; i&gt; žymi nesuapvalintą aukštutinio pakilimo priešakinės eilės balsį .
* &lt; e&gt; žymi nesuapvalintą vidurinio pakilimo priešakinės eilės balsį .
* &lt;ä&gt; žymi nesuapvalintą žemutinio pakilimo priešakinės eilės balsį .
* &lt; a&gt; žymi nesuapvalintą žemutinio pakilimo užpakalinės eilės bals .
* &lt; u&gt; žymi suapvalintą aukštutinio pakilimo užpakalinės eilės balsį .

TFA balsių lentelėje balsiai gali būti pavaizduoti taip:





Visi šie balsiai gali būti ir ilgieji, ir trumpieji, išskyrus , kuris gali būti tiktai trumpasis, o  – tiktai ilgasis.

Ši lentelė turi variacijų, pavyzdžiui, vidurinio pakilimo balsiai  paprastai rašomi be žemumo ženklo ◌̞, taip nurodoma ir aukščiau pateiktoje lentelėje. Pasakytina, kad Vytsas  ir  apibūdina tiesiog kaip *aukštojo vidurinio* pakilimo (taigi , o ne kaip ), tačiau kitąsyk &lt;ȯ&gt; jis vadina *vidurio aukštutiniu nesulūpintu balsiu*, jei čia turimas vidurinis pakilimas, jį atitiktų . Mozlis nepateikia aiškios raidės &lt; o&gt; vertės ją vadindamas „pusiau suapvalintu užpakalinės eilės balsiu” ir nenurodydamas jo pakilimo (tokia sąvoka kaip „pusiau suapvalintas” (originale *half-rounded*) neegzistuoja, matyt, tai yra klaida ir omenyje turėta *mid-rounded*, t. y. „vidurinio pakilimo suapvalintas balsis”), o raidės &lt;ȯ&gt; vertę jis apibrėžia kaip nesuapvalintą vidurinio pakilimo užpakalinės eilės balsį (TFA tiksliai užrašoma kaip , o ne kaip ). Priešakinės eilės žemutinio pakilimo balsis  dažnai rašomas kaip , o žymėjimas  patogumo dėlei dažnai naudojamas vidurinės arba užpakalinės eilių žemutinio pakilimo balsiui  užrašyti. Tokiu būdu galima lentelės versija, kurioje visų trijų eilių balsiai būtų suskirstyti lygiai į tris pakilimus (žiūrint sudarytų tris gulsčias linijas): aukštutinio pakilimo , vidurinio  ir žemutinio .



#### Dvibalsiai ir tribalsiai
Dėl balsių dvibalsėjimo ir ilgėjimo, taip pat dėl minkštųjų sprogstamųjų priebalsių bei palatalizuoto **ž** skiemens pabaigoje nykimo ir dėl to, kad dvibalsiuose tariamos priegaidės, lyvių kalbos dvibalsių ir tribalsių sistema, palyginti su aplinkinių kalbų, yra sudėtinga.

Dvibalsiai pagal kokybę skirstomi į krentančiuosius ir kylančiuosius.
* Krentantieji dvibalsiai yra trumpieji (*ie* ir *uo*) arba ilgieji (*īe* ir *ūo*), trumpųjų krentančiųjų dvibalsių ilgumas artimas trumpųjų balsių ilgumui.
* Kylantieji dvibalsiai yra ilgieji, jie skirstomi į dvibalsius su trumpuoju ir ilguoju pradžios dėmenimis.
** Rytų lyvių tarmėje kylantieji dvibalsiai su ilguoju pradžios dėmeniu baigiasi tiktai balsiu *i* (*ȭi*, *ȱi*, *āi*, *ūi*, *ǭi*).
** Kylantieji dvibalsiai su trumpuoju pradžios dėmeniu baigiasi balsiais *i* (*ai*, *ei*, *ȯi*, *ui*) arba *u* (*äu*, *iu*, *ou*, *õu*).
*** Kylantieji dvibalsiai su trumpuoju pradžios dėmeniu skirstomi į dvibalsius su trumpuoju pabaigos dėmeniu (*aigā* 'kraštas', *jougūd* 'upės') ir ilguoju pabaigos dėmeniu, su ilguoju pabaigos dėmeniu susijęs ir po jo einančio nekirčiuoto skiemens balsio ilgumas (t. y. jis turi būti ilgasis). Kylančiuosiuose dvibalsiuose su trumpąja pradžios ir ilgąja pabaigos dalimi šioji aiškiai ilgesnė už pradžios dėmenį, skiemenyse su pagrindine priegaide (*aigõ* 'matuoti', *kougõn* 'toli') ji ilgesnė negu skiemenyje su laužtine priegaide (*a’igõ* 'kraštą', *jo’ugõ* 'upę').

Anot Vytso, tribalsiai *ieu*, *uoi* bei *ūoi* prasideda ir baigiasi aukštu dėmeniu, jų ypatybės atitinka tiek trumpuosius ir ilguosius krentančiuosius dvibalsius, tiek kylančiuosius dvibalsius su ilguoju ar trumpuoju pradžios dėmeniu.

#### Priegaidės
Lyvių yra vienintelė turinti priegaides Baltijos finų kalba. Kirčiuotame žodžio skiemenyje gali būti dvi priegaidės: kylančioji pagrindinė ir kylančioji–krentančioji laužtinė. Be to, balsio ar dvibalsio su laužtine priegaide viduryje arba trumpojo balsio pabaigoje priegaidė laringalizuojama, t. y. įtempiami gerklės raumenys, o labai įtempus gali būti ištartas gerklinis priebalsis. Jei tariama ne taip įtemptai, šis gerklinis garsas gali būti negirdimas, tuomet ir priegaidė ima kristi anksčiau.

Žodynuose ir fonetinėje transkripcijoje laužtinė priegaidė dažnai žymima apostrofu, bet lyvių rašyboje priegaidės nenurodomos. Vis dėlto daugeliu atveju apie priegaidę galima spręsti pagal žodžio sandarą, laužtinę priegaidę rodo: &lt; b, d, ḑ, g, z, ž, v, j&gt; buvimas priebalsių junginių pradžioje ir skiemens su pagrindiniu kirčiu pabaigoje, po trumpojo balsio arba trumpojo krentančiojo dvibalsio prieš &lt; i&gt; arba &lt;õ&gt;, savo ruožtu &lt; p, t, ț, k, s, š&gt; buvimas po trumpojo balsio arba trumpojo krentančiojo dvibalsio rodo pagrindinę priegaidę. Raidės &lt;C Q W X Y&gt; vartojamos svetimų kalbų tikriniuose žodžiuose. Pagal lyvių kalbos taisykles, svetimų kalbų tikriniai žodžiai rašomi išlaikant jų diakritinius ženklus. Iš šių dėsningumų išplaukia bendroji taisyklė, kad prieš sudvigubintą skardųjį sprogstamąjį priebalsį visada tariama laužtinė priegaidė: *a’bbõ* 'petį (partityvas)', *i’bbi* 'arklys' ir t. t.

Dėl priegaidės turima keletas minimaliųjų porų: *lēḑ* 'rutulys' ir *lē'ḑ* 'lapas', *aigõ* 'matuoti; laiką (partityvas)' ir *a’igõ* 'kraštą (partityvas)', *kallõ* 'salą (partityvas)' ir *ka’llõ* 'žuvį (partityvas)'.

Esama žodžių, kurių paradigmoje vyksta pagrindinės ir laužtinės priegaidžių kaita: *aigā* 'kraštas' : *a’igõ* 'kraštą (part)', *sõbrā* 'draugas' : *sõ'brõ* 'draugą (part.)', *nǟmõ* 'matome' : *nǟ'dõ* 'matyti'. Pirmieji du pavyzdžiai gali būti aiškinami polinkiu į pėdos izochroniją, trečiasis pavyzdys aiškintinas, matyt, priebalsio išnykimu (plg. suomių *nähdä*). Istoriškai išnykę priebalsiai yra viena iš laužtinės priegaidės atsiradimo priežasčių: *rǭ* (> *vȭrõz* 'svetimas', **negla* &gt; *nõ'ggõl* 'vinis'), taip pat dalinai iš trumpųjų balsių **a*, **o*, **u*, **ü* (**sana* &gt; *sõnā* 'žodis', **roho* &gt; *rõ'v* 'pievelė', **hüvä* &gt; *jõvā* 'geras'). Atsiradus *õ,* balsiai **e*, **ö*, **o* virto dvibalsiais *ie*, *üö*, *uo*. Kitaip negu estų, suomių, karelų, livikų ir liudikų tarmėse, lyvių kalboje susiskaidė (sudvibalsėjo) ir trumpieji balsiai, o iš jų atsiradę trumpieji dvibalsiai yra daugmaž tiek pat ilgi, kaip atskiras trumpasis balsis (**keväd* &gt; *kievād* 'pavasaris', **keüzi* &gt; *kieuž* 'virvė', **soda* &gt; *suodā* 'karas'). Skirtingai nuo minėtųjų kalbų, **ē* ir **e* nesusiskaidė, jei kitame skiemenyje buvo **i* (**kēli* &gt; *kēļ* 'kalba', **(h)elmi* &gt; *eļm* 'gintaras').

Svarbiausieji saviti lyvių kalboje įvykę pokyčiai:
* kirčiuotame skiemenyje *ä* virto aukštesnio pakilimo *e*, jei tame pačiame skiemenyje arba po jo ėjo *i* (**täi* &gt; *tei* 'utėlė', **väginen* &gt; *ve’ggi* 'stiprus', **sǟri* &gt; **sēri* &gt; *sēr* 'blauzda'), šis procesas panašus į latvių bendrinės kalbos regresyvinę balsių harmoniją (plataus ir siaurojo &lt; e&gt;,  derinimą prie tolesnio skiemens garsų);
* užpakalinės eilės balsiai **a*, **o*, **u* prieš **b*, **pp*, **m*, **v*, **kk* virto *ä*, *ö*, *ü,* jei kitame skiemenyje buvo *i*, t. y. įgavo umliautą (**tammi* &gt; **tämmi* &gt; *täm* 'ąžuolas', **tobi* &gt; **töbi* &gt; *tö'b* &gt; *te’b* 'liga', **nukki* &gt; **nükki* &gt; *nük* &gt; *nik* 'knyslė (snukis)'), sulūpinti priešakinės eilės balsiai *ö*, *ü* XIX–XX amžių sandūroje neteko savo lūpinio tarimo;
* aukštutinio ir vidurio aukštutinio pakilimo balsiai žodžio pabaigoje išnyko, ir dėl to anksčiau buvęs atviras pirmasis skiemuo tapo uždaruoju, tariamu su laužtine priegaide (**abu* &gt; *a’b* 'pagalba; petys', **tuli* &gt; *tu'ļ* 'ugnis');
* trumpasis balsis prieš ilgąjį sklandųjį priebalsį pailgėjo, o ilgasis sklandusis priebalsis – sutrumpėjo (**puŗŗaz* &gt; **pu<sup>ŗ</sup>ŗaz* &gt; **pū<sup>ŗ</sup>ŗaz* &gt; *pūŗaz* 'burė', *tammõd* &gt; **ta<sup>m</sup>mõd* &gt; **tā<sup>m</sup>mõd* &gt; *tāmõd* &gt; *tǭmõd* 'ąžuolai');
* rytų lyvių tarmėje **ā* buvo suapvalintas (**mā* &gt; *mǭ* 'žemė', **tāmõd* &gt; *tǭmõd* 'ąžuolai');
* prieš kažkada turėtą **i* arba **j* susidaręs suminkštintas silpnasis sprogstamasis gomurinis priebalsis **ǵ* ir stiprusis suminkštintas sprogstamasis gomurinis priebalsis **ḱ̀* virto balsio *i* ir nesuminkštinto sprogstamojo gomurinio priebalsio junginiu (**lagja* &gt; **laǵā* &gt; *laigā* 'platus', **lahkik* &gt; *lā'ǵi* &gt; *lǭ'igi* 'pusiau; (per-) skeltas', **hākki* &gt; *āḱ* &gt; *ǭik* 'kablys');
* **a* trečiajame nekirčiuotame skiemenyje virto viduriniu redukuotu balsiu *õ* ;
* trumpasis balsis pailgėjo prieš skiemens pabaigoje esantį sklandųjį priebalsį (rytų lyvių tarmėje naujai susidarė ilgasis *ā*), taip pat pailgėjo dvibalsio pirmasis dėmuo, jei po kirčiuotojo skiemens ėjo vienas nekirčiuotas skiemuo (**jalga* &gt; *jālga* 'koja', **aiga* &gt; *āiga* 'laikas');
* išnyko balsių harmonija, ne pirmame skiemenyje **e* tapo apibendrintu (neutraliu) balsiu ir pavirto **õ* (gali būti, kad čia Vytsas turi omenyje kirčiuoto skiemens užpakalinės eilės aukštutinio pakilimo balsį *õ*, kilusį iš **e*, nes tolesniuose skiemenyse turimas apibendrintasis / redukuotas *õ* yra vidurinės eilės ir vidurinio pakilimo);
* **o* virto aukštutinio pakilimo balsiu *u*, bet **õ* ir *u* sutapo į vieną *u* (**kāndod* &gt; **kāndud* 'kelmai', **kädõd* &gt; **kädud* 'rankos');
* sprogstamuoju priebalsiu besibaigiančiame antrajame žodžio skiemenyje, kuris eina po kirčiuoto skiemens, balsis pailgėjo (**abud* &gt; *abūd* 'pečiai', **kädud* &gt; *kädūd* 'rankos', **musta* &gt; *mustā* 'juodas');
* lyvių rytų tarmėje tolimesnio skiemens *u* virto *õ* (**līndud* &gt; *līndõd* 'paukščiai', **kāndud* &gt; *kāndõd* 'kelmai');
* lyvių rytų tarmėje ir Lielirbėje trumpasis *uo*, retkarčiais ir ilgasis *ūo,* po priebalsių *p*, *m* ir *v* suvienbalsėjo ir virto vidurio aukštutinio pakilimo nesuapvalintu balsiu *ȯ* arba *ȱ*; *ȯ* ir *o* gali sudaryti minimaliąsias poras (*pȯ'ddõ* 'skaudėti' ir *po’ddõ* 'skarmalas');
* vakarų lyvių tarmėje pagrindinio skiemens *õ* sutapo su priešakinės eilės sulūpintu balsiu *ü,* savo ruožtu *ü* iki XX a. pr. sutapo su *i* (*kõ'zzi* &gt; *kü'zzi* &gt; *ki’zzi* 'piktas', *vȭrõz* &gt; *vǖrõz* &gt; *vīrõz* 'svetimas');
* sulūpinti priešakinės eilės balsiai iki XX a. pradžios neteko savo sulūpintos tarties (*kü'zzõ* &gt; *ki’zzõ* 'teirautis', *sǖ* &gt; *sī* 'kaltė', *tö'b* &gt; *te’b* 'liga', *tǖö* &gt; *tīe* 'darbas').

#### Tarmių balsių palyginimas
Bendrinė lyvių kalba sudaryta Kuršo lyvių rytų tarmės pagrindu. Ši tarmė pasižymi didžiausiu balsių rinkiniu.

Toliau lyginamų lyvių tarmių balsių lentelėje kairėje pusėje pateikiami nesuapvalinti priešakinės eilės balsiai, viduryje – nesuapvalinti vidurinės eilės balsiai, dešinėje – suapvalinti užpakalinės eilės balsiai; viršuje yra aukštutinio pakilimo, o apačioje – žemutinio pakilimo balsiai. Balsiai nurodyti juos išreiškiančiomis raidėmis ir su žodynuose vartojamais ženklais, kurie įprastinėje rašyboje nevartojami, pavyzdžiui, &lt;ǭ&gt;.

Savųjų žodžių nekirčiuotuose skiemenyse lyvių kalbai būdinga riboti galimus balsius. Toliau lentelėje lyginami antrajame skiemenyje po skiemens su pagrindiniu kirčiu leistini balsiai rytų, Lielirbės ir vakarų tarmėse. Dar tolesniuose skiemenyse po skiemens su pagrindiniu kirčiu galimų balsių rinkinys juolab ribotesnis.

### Priebalsiai
Palyginti su lyvių kalbos balsių sistema, kuri yra sudėtingesnė nei latvių ar lietuvių kalbų, lyvių priebalsių rinkinys labai panašus į turimą baltų kalbose.

Naudojant literatūroje dažnai pasitelkiamą Uralo kalbų fonetinę abėcėlę (UFA), lyvių kalboje yra tokie priebalsiai: *b, d, d', f, g, j, k, l, l', m, n, n', p, r, r', s, š, z, ž, t, t', v*. Lyvių kalboje yra ir afrikatų: *ts* (*tsīļ* 'ežys'), *tš* (*tširīkšõ* 'čiulbėti'), *dz* (*dzīvib* 'pulsas', *vȯndzi* 'laimingas'), *dž* (*iļdžēmḑa* 'grietinė'). Priebalsis *ŋ* () pasitaiko tik prieš *k* arba *g* (*kāŋgar* 'lygiagretūs su pakrante pailgi smėlio gūbriai prie jūros', *beŋk* 'suolas'). Visi priebalsiai, išskyrus skolintinį *h* (duslusis gomurinis pučiamasis ), gali sudaryti geminatas.

Svarbus Uralo kalbų fonetinės abėcėlės (UFA) trūkumas yra tai, kad joje neskiriami palataliniai priebalsiai (pavyzdžiui, sprogstamieji palataliniai  kaip latvių &lt;ķ ģ&gt; arba vengrų &lt; ty gy&gt;) nuo *paminkštintų* (*palatalizuotų*) priebalsių (pavyzdžiui, palatalizuoti alveoliniai sprogstamieji priebalsiai  kaip rusų kalboje &lt;ть дь&gt;), taip pat ir ,, jeigu jie palataliniai, atitinka vertę  (kaip latvių kalboje), o jeigu jie *palatalizuoti* –  (kaip, pavyzdžiui, lietuvių kalboje). Vienintelis iš vadinamųjų paminkštintų priebalsių, kai toks skyrimas nėra svarbus, yra ir &lt;ŗ&gt;, nes manoma, kad palatalinis virpamasis priebalsis yra garsas, kurio ištarti neįmanoma, todėl TFA jis neturi savo simbolio, vadinasi, ir latvių minkštasis &lt;ŗ&gt; žymimas kaip palatalizuotas  – kaip ir rusų kalbos &lt;рь&gt;.

Atsižvelgiant, kad minkštieji priebalsiai lyvių kalboje yra foneminiai (turi skiriamąją reikšmę, pavyzdžiui, *tūļ* 'vėjas', *tūl* 'vėjo (kilm.)') ir minkštinimas nepriklauso nuo aplinkinių garsų (pavyzdžiui, vadinamosios asimiliacinės palatalizacijos lietuvių kalboje atveju, priebalsiai minkštėja prieš priešakinės eilės balsius), lyvių kalbos priebalsių sistema yra tokia:

#### Asimiliacija
Anot Vėrio, lyvių kalboje veikia paprastosios sandhi taisyklės – žodžio pabaigos priebalsiai įgyja skardumą arba jo netenka, priklausomai nuo po jų einančio garso (UFA transkripcija): *mìe*'z** ̮lǟ'B'' 'vyras eina', ''mìe**s** ̮tulàB'' 'vyras ateina'. Tokia [[Asimiliacija (kalbotyra)|asmiliacija]] vyksta ir pačiame žodyje jį kaitant: ''kiĺ̀**G*** 'šonas' – ''kiĺ̀'''k'''st'' 'iš šono', ''u''''D*** 'migla' – *u**t*'st* 'iš miglos'. Absoliučioje žodžio pabaigoje (prieš pauzę) vietoj *b*, *d*, *g*, *z*, *ž* (neretai ir *d’*, *dz*) tariami vadinamieji pusskardžiai [[Priebalsis|priebalsiai]], UFA jie žymimi didžiosiomis raidėmis *B*, *D*, *G*, *Z*, *Ž* (*D’*, *DZ*). Pusskardžiai priebalsiai linkę skardėti prieš balsius ir skardžiuosius priebalsius, o prieš dusliuosius priebalsius savo ruožtu duslėja.

Įprastinėje rašyboje, kaip ir lietuvių kalboje, šie procesai neatspindimi: *mīez lǟb*, *mīez tulāb*, *kiļg*, *kiļgst*, *ud*, *udst*.

==== Istorinė priebalsių raida ====

Istoriškai lyvių kalbos [[Priebalsis|priebalsių]] sistemoje išsirutuliojo įvairių ypatybių.
* Turima silpnųjų (t. y. balsingųjų apsuptyje skardžiųjų) ir stipriųjų sprogstamųjų priebalsių bei liežuvio priešakinių pučiamųjų eilė vietoj Baltijos finų [[Prokalbė|prokalbės]] stipriųjų sprogstamųjų ir liežuvio priešakinių pučiamųjų priebalsių eilės: *tubā* 'kambarys' (plg. [[Estų kalba|estų]] *tuba*, bet [[Suomių kalba|suomių]] *tupa*), *sadā* 'šimtas' (estų *sada*, suomių *sata*), *vizā* 'kietas', *sa’gdõ* 'tankus', *kalād* 'žuvys' (estų *kalad*, bet suomių *kalat*) ir vietoj dantinių pučiamųjų (*sidām* 'širdis; vidus'). Retkarčiais skardieji *b, d, g, z* pasitaiko ir savųjų (neskolintų) žodžių pradžioje.
* Savuosiuose žodžiuose turimi šnypščiamieji priebalsiai *š* ir *ž* (*šä'ugõz* '[[Trapusis gluodenas|gluodenas]]', *sižālikki* '[[Tikrieji driežai|driežas]]').
* Išnyko Baltijos finų prokalbėje turėtas skardusis gerklinis pučiamasis priebalsis **h*  – skiemenyje su pagrindiniu kirčiu prieš priebalsį **h* iškrito visais atvejais, tarp basių jo taip pat dažniausiai neliko. Šio priebalsio vietoje atsirado laužtinė [[priegaidė]]: *lē'ḑ* 'lapas' (plg. estų *leht*, suomių *lehti*), *tū'gõd* 'pelenai' (estų *tuhk*, suomių *tuhka*), *rǭ** 'pinigai' (estų, suomių ''raha''), ''va’it'' 'tarpas' (estų ''vahe'', suomių ''vaihe'').
* Pusbalsis ''*v'' [[Asimiliacija (kalbotyra)|asimiliuotas]] ''*lv'' &gt; ''ll'', ''*rv'' &gt; ''rr'' (*''palvodak'' > ''pallõ'' 'prašyti', ''*kirvehed'' &gt; ''kirrõd'' 'kirviai'), o junginiuose ''*dv'' ir ''*zv'' išnyko (''ladā'' 'viršūnė', plg. estų ''latv'', suomių ''latva;'' ''razā'' 'taukai', estų ''rasv'', suomių ''rasva''), taip pat pakito junginiai su pusbalsiu ''*j'' – ''*dj'' &gt; ''ḑ'', ''zj'' &gt; ''ž'', ''*nj'' &gt; ''ņņ'', ''*lj'' &gt; ''ļļ'', ''*rj'' &gt; ''ŗŗ'' (''paḑā'' 'pagalvė', ''ažā'' 'daiktas', ''miņņõ'' 'nuotaką ([[partityvas]])', ''paļļõd'' 'pliki', ''puŗŗõd'' 'burės'), ''*bj'' &gt; ''b'' (''käbā'' 'naga, skelta kanopa'), kur ''ä'' atsirado iš ''a'' dėl tarpinio minkštojo ''b'' įtakos, ''*gj'' virto ''ig'' (''laigā'' 'platus').
* Alveolinių ''*t, *d, *s, *z, *n, *l, *r'' istorinis palatalizavimas (&gt; ''ț, ḑ, š, ž, ņ, ļ, ŗ'') prieš ''*i'', dėl to [[Paradigma (kalbotyra)|paradigmoje]] neretai pasitaiko minkštojo ir kietojo priebalsių kaita: ''*uni'' &gt; ''u'ņ'' 'miegas', bet ''*unen'' &gt; ''u’n'' 'miego (kilm.)'.
* ''*n'' išnyko žodžio pabaigoje (''*pimedan'' &gt; ''pi’mdõ'' 'tamsaus ([[Kilmininkas|kilm]].)').
* Po nekirčiuoto skiemens ''d'' tarp balsių išnyko atviro skiemens pradžioje – tai vadinamoji priesagų laipsnio kaita, ji sukėlė balsių susiliejimą ir prieš tai buvusio atskiro priebalsio [[Geminacija|geminaciją]] (''*sigada'' &gt; ''*sigadõ'' &gt; ''si’ggõ'' ' kiaulę ([[partityvas]].)'). Dėl to visi priebalsiai, išskyrus skolintinį ''h'', po tam tikrų balsių arba trumpųjų dvibalsių sutinkami ir kaip geminatos (''je’llõ'' 'gyventi', ''o’bbõ'' 'vėlai', ''sie’ggõ'' 'maišyti', ''lu’mmi'' 'snieguotas', ''vi’jji'' 'nuodingas'). Tarp atskirų trumpųjų balsių arba trumpųjų dvibalsių ir ''õ'' joks priebalsis nebūna be geminacijos.
* Kirčiuotojo [[Skiemuo|skiemens]] pabaigoje [[Priebalsis|priebalsiai]] sutrumpėjo, jei tolesnis nekirčiuotas skiemuo buvo uždaras (arba jei nekirčiuotame skiemenyje buvo ''*a'' ir tame pačiame žodyje nebuvo trečio nekirčiuoto skiemens), skiemens pabaigoje balsingieji priebalsiai (pusbalsiai, sonantai) trumpėdami pailgino balsį (''*kandud'' &gt; ''*kāndud'' &gt; ''kāndõd'' 'kelmai', ''*kartad'' &gt; ''kārtad'' 'bijai') ir skiemens pabaigoje buvę duslūs stiprieji sprogstamieji priebalsiai trumpėdami pailgino tolesniame nekirčiuotame skiemenyje esantį balsį (''*istud'' &gt; ''istād'' 'sėdi', ''*musta'' &gt; ''mustā'' 'juodas', ''*vakka'' &gt; ''vakā'' '[[Pūras (matavimo vienetas)|pūras]]').
* Balsingųjų priebalsių geminatos, turinčios sutrumpėjusį pradžios dėmenį, po ilgojo balsio arba ilgojo dvibalsio, patyrusios ankstesnius pokyčius, supaprastėjo (''*kī<sup>r</sup>raz'' &gt; ''kīraz'' 'kirvis', ''*pū<sup>ŗ</sup>ŗaz'' &gt; ''pūŗaz'' 'burė').
* XIX ir XX amžių sandūroje buvo įsivestas kitų kalbų lūpinis dantinis pučiamasis priebalsis ''f'' ir duslusis gomurinis pučiamasi ''h'' (''film'' 'filmas', ''himn'' '[[himnas]]').

== Morfologija ==

=== Kalbos dalys ===

Lyvių kalboje, kaip ir kitose [[Baltijos finų kalbos]]e, visi [[Vardažodis|vardažodžiai]] ir [[Įvardis|įvardžiai]] paprastai laikomi viena kategorija, nes juos skirstyti į atskiras kalbos dalis (pavyzdžiui, į [[Daiktavardis|daiktavardžius]], [[Būdvardis|būdvardžius]], [[Skaitvardis|skaitvardžius]], [[Įvardis|įvardžius]]) maža praktinės naudos. Sakykim, vardažodis (sąlygiškai būdvardis) ''vanā'' 'senas' linksniuojamas pagal 18-ą tipą, kaip ir, pavyzdžiui, vardažodžiai (sąlygiškai daiktavardžiai) ''kanā'' 'višta' arba ''kalā'' 'žuvis', o, sudarius aukštesnįjį laipsnį ''vaņīmi'' 'senesnis', jo tipas pakinta į 200-ąjį, kuris aprėpia visus.su ''-mi'' sudarytus daiktavardžius, šios darybos priesagos reikšmė atitiktų lietuvių ''-imas, -ymas'' (''jelāmi'' 'gyvenimas'), tokiu būdu tarp sąlyginių vardažodžio rūšių ir jo [[Morfologija (kalbotyra)|morfologinių]] ypatybių nėra didelio ryšio.

Vardažodžiai priešinami su kita didele kategorija – su [[Veiksmažodis|veiksmažodžiais]], tačiau pasakytina, kad ir veiksmažodžio [[Bendratis|bendratys]] gali turėti atskirų [[Linksnis|linksnių]]. [[Siekinys]] gali turėti ir [[Abesyvas|abesyvo]] linksnį (''āndamõt'' 'neduodant', ''likkõmõt'' 'nejudant'), kurio jau beveik neturi vardažodžiai. [[Suomių kalba|Suomių]] ir [[Estų kalba|estų]] kalbose abesyvas vartojamas ir su vardažodžiais.

=== Vardažodis ===
[[Vardažodis|Vardažodžiai]] gali turėti du [[Gramatinis skaičius|skaičius]], [[Tiit-Rein Viitso|T. Vytsas]] išskiria 16 [[Linksnis|linksnių]] arba tik [[Prieveiksmis|prieveiksmiuose]] išlikusių jų formų, bet dalis linksnių nebeproduktyvūs ir dauguma vardažodžių linksniuojami 8 linksniais. Kaip būdinga [[Uralo kalbos|Uralo kalboms]], lyvių kalboje nėra [[Giminė (gramatika)|giminių]], net trečiojo asmens [[įvardis]] ''ta'' / ''tämā'' reiškia tiek 'jis', tiek 'ji'.

Kaip rašo T. Vytsas, lyvių kalboje, kaip ir [[Estų kalba|estų]] bei [[Vepsų kalba|vepsų]], nėra [[Galininkas|galininko]], viso objekto funkciją atlieka [[kilmininkas]]. (I. Brodskis įsitikinęs, kad galininkas vepsų kalboje yra, tik vienaskaitoje jis sutampa su kilmininku, o daugiskaitoje – su [[Vardininkas|vardininku]].) [[Christopher Moseley|K. Mozlis]] teigia, kad lyvių kalboje visas objektas reiškiamas galininku, kuris sutampa su [[Vardininkas|vardininku]], bet tikriausiai Mozlis painioja reikalą su [[suomių kalba]], kur turima tokia sistema. Tai, kad mažos žodžių dalies kilmininkas skiriasi nuo [[Vardininkas|vardininko]], galėjo paskatinti tokios klaidos atsiradimą.

Lyvių kalboje nurodomos ne linksniuotės, o vardažodžių linksniavimo tipai. ''Lyvių–estų–latvių žodyne'' jų išskiriama 242.

[[Uldis Balodis|U. Baluodis]] į aukščiau pateiktą lentelę neįtraukia skirtingų vienaskaitos vardininko ir kilmininko formų kaip šių linksnių priesagų, pvz.: vns. vard. ''rōnt**õz*** 'knyga' – vns. kilm. ''rōnt'''õ*** 'knygos', vns. vard. *līvl*'i*** 'lyvis' – vns. kilm. ''līvl'''iz*** 'lyvio', vns. vard. *nei*'tst*** 'mergaitė' – vns. kilm. ''nei'''tsõ*** 'mergaitės', vns. vard. *ve*'ž*** 'vanduo' − vns. kilm. ''vie'''d*** 'vandens'. Matyt, istoriškai čia kinta kamienas ir kamiengalis, o ne turimos kilmininko linksnį rodančios priesagos – tikroji iš Uralo prokalbės paveldėta Baltijos finų kilmininko priesaga būtų *-n*, kuri išliko sustingusi antrajame skaitvardžių '11 – 19' dėmenyje *-tuoistõ*'n***, ir dabar šiame dėmenyje istorinė priesaga ''-n'' vartojama kaip [[Kamienas (kalbotyra)|kamieno]] dalis. Senoji kilmininko priesaga ''-n'' išlikusi ir kai kuriuose kituose [[Dūrinys|dūriniuose]], pvz., ''miernaigā'' < ''*meren akja'' 'jūros krantas' ([[Vardininkas|vard.]] ''mier ~ mer'' 'jūra'; ''miern'' 'jūros' + ''aigā'' 'krantas'). Vienaskaitos linksniai (išskyrus partityvą ir iliatyvą) ir daugiskaitos vardininkas bei kilmininkas sudaromi linksnių priesagas jungiant prie vienaskaitos kilmininko.

Vardininkas nuo Uralo prokalbės laikų specialios linksnio priesagos neturėjo, o daugiskaitos vardininke matyti vien daugiskaitos žymuo ''-t, -d, -õd'' (be specialios linksnio priesagos). Daugiskaitoje [[Vardažodis|vardažodžių]] kilmininkas visada sutampa su vardininku.

Linksniuojant gali iškristi [[priebalsis]], [[balsis]] ar net visas [[skiemuo]]: ''vež'' + ''tā'' > ''vietā'' 'vandenį' ([[Partityvas|part.]]), ''kilā'' + ''õ'' > ''killõ'' 'kaimą' (part.), ''vȭidag'' + ''ta'' > ''vȭita'' 'sviestą' (part.).

==== Baigtumas (visas ir dalinis objektas) ====
[[Lietuvių kalba|Lietuvių kalboje]], kaip ir [[Latvių kalba|latvių]] bei [[Slavų kalbos|slavų]] kalbose, [[veikslas]] (baigtas arba tebeatliekamas veiksmas) reiškiamas [[Priešdėlis|priešdėliais]], pavyzdžiui, ''jis skaitė knygą, statė namą'' supriešinama su ''jis '''per'''skaitė knygą, '''pa'''statė namą'', kur priešdėlis rodo baigtą veiksmą (įvykio veikslą). O lyvių kalboje, kaip ir kitose [[Baltijos finų kalbos]]e, turimas visas arba dalinis objektas, kur visas objektas žymi baigtą veiksmą (įvykio veikslą), o dalinis – tebevykstantį (eigos veikslą). Viso objekto linksnis lyvių kalboje yra [[kilmininkas]], dalinio – [[partityvas]].

Vis dėlto ''[[Lyvių-estų-latvių žodynas|Lyvių—estų—latvių žodyne]]'' pateikiami dokumentuoti kalbos vartosenos pavyzdžiai rodo nenuoseklumą, kai baigto veiksmo objektas gali būti reiškiamas kilmininku: ''ta āŗštiz eņtš '''pūoga''' šärlakstõ tierrõks'' ([[vardininkas]]/kilmininkas ''pūoga'', partityvas – ''pȯigõ'') 'jis savo '''sūnų''' '''iš'''gydė nuo skarlatinos', bet taip pat baigto veiksmo objektas gali būti ir partityvo linksnio: ''ta āŗštiz '''tǟnda''' salāndõmõst jarā'' ([[kilmininkas]] ''täm'', [[partityvas]] ''tǟnda'') 'jis '''iš'''gydė '''jį''' nuo vogimo'. Šio sakinio vertime į [[Estų kalba|estų kalbą]] [[papildinys]] (objektas) vartojamas su kilmininko linksniu: ''ta arstis '''tema''' varastamast ära'' (vardininkas / kilmininkas ''tema'', partityvas ''teda'').

==== Vardininkas ====
[[Vardininkas]] – tai [[Veiksnys|veiksnio]] linksnis, kartais vartojamas ir [[Aplinkybės|aplinkybėms]] (''ma broutšõb '''ežžõmpǟva*** 'aš važiuosiu **pirmadienį**'). Pasakytina, kad dažniausiai dienų pavadinimai, kaip laiko aplinkybės, vartojami su naudininku (*ežžõmpǟvan*).

#### Kilmininkas
Kilmininkas yra viso objekto ir nederinamojo pažyminio linksnis (***laps''' jālgad at kievāmõd'' ''''vaiko''' kojos lengvos'). Kilmininkas vartojamas ir su [[Daiktavardis|daiktavardžio]], [[Būdvardis|būdvardžio]] arba [[Skaitvardis|skaitvardžio]] [[Naudininkas|naudininku]] ir [[Įnagininkas|įnagininku]] kaip [[Papildinys|papildinio]] linksnis (***ežmiz** lapsõn'' **'pirmajam** vaikui'). Kilmininkas vartojamas ir su dauguma [[Prielinksnis|prielinksnių]] ir [[Polinksnis|polinksnių]] (''iļ **mier*** 'per '''jūrą''''; ''tuļīz '''vied''' sizzõl'' 'karštame '''vandenyje''' („karšto '''vandens''' viduje”)'). Tik nedidelės žodžių dalies kilmininkas skiriasi nuo vardininko. [[Daugiskaita|Daugiskaitoje]] nuo vardininko skiriasi tik kai kurių [[Įvardis|įvardžių]] kilmininkas.

==== Partityvas ====
[[Partityvas]] yra dalinio objekto linksnis (''ta vȯstīz '''lešti*** 'jis pirko **gelsvapelekių plekšnių**'), jis žymi neapibrėžtą kiekį (***vietā''' um jennõ'' ''''vandens''' yra daug'), su partityvu vartojama nemažai [[Prielinksnis|prielinksnių]] (''pids '''randõ*** 'po (per) **krantą**', *vast *'õvvõ*** 'prieš '''srovę'''', ''ilmõ '''vietā*** 'be **vandens**').

#### Naudininkas
Kitaip negu kitose Baltijos finų kalbose ir Salacos lyvių tarmėje, Kuršo lyvių kalboje gavėjas, savininkas ar nuosavybės praradėjas reiškiamas ne pašalio vietininkais, o naudininku, t. y. taip pat, kaip mordvių ir baltų kalbose. Todėl naudininku reiškiamas netiesioginis papildinys (*Jōņ tȭtiz *'Pētõrõn** īd lambõ'' 'Jonas pažadėjo **Petrui** vieną avį'), savininkas (***minnõn*' vȯļ ibbi* **man*' buvo arklys (t. y. aš turėjau arklį)', *se nīemõ um *'tidārõn*** 'ta karvė yra '''dukters''''), būsena (***minnõn** um kīlma'' **'man** yra šalta'), priklausymas (''ta um **valstõn** vastūksnikā'' 'jis yra **valstybės** priešas').

Vytsas siejo lyvių ir mordvių kalbų naudininką, šios kalbos yra iš [[Uralo kalbos|Uralo kalbų]] vienintelės, turinčios naudininko linksnį ([[Vengrų kalba|vengrų kalboje]] kilmininkas įsigalėjęs naudininko reikšme). Ernštreitas ir Kliava (''Kļava'') naudininką laiko latvių kalbos įtakos padariniu, anot jų, lyvių naudininkas tikriausiai kilęs iš lyvių kalboje išnykusio [[Esyvas|esyvo]] priesagos ''*-nA'' (tai matyti linksniuojant dienų pavadinimus laiko aplinkybės reikšme, pavyzdžiui, ''ežžõmpǟva**n*** 'pirmadienį', plg. [[Estų kalba|estų]] ''esimese'''na*** 'pirmiausia; pirmoje vietoje', suomių *päivä*'nä*** 'per dieną').

==== Įnagininkas (transliatyvas–komitatyvas) ====
Kitų [[Baltijos finų kalbos|Baltijos finų]] kalbų [[komitatyvas]] ('su kuo?') ir [[Transliatyvas|transliatyvas]] ('tapti, pavirsti kuo?') lyvių kalboje susiliejo į vieną linksnį, kuris [[Latvių kalba|latvių kalbos]] pavyzdžiui vadinamas [[Įnagininkas|įnagininku]]. Įnagininkas vartojamas įvairiomis reikšmėmis (''būoḑ tīeb vāldiņ ūd '''nädīļõks*** 'parduotuvę atidarys kitą **savaitę**'; *piņ ädāgtiz laps *'rujāks *** 'šuo išgąsdino vaiką '''iki susirgimo''''; ''veļ vȯļ lapstõn '''izāks*** 'brolis vaikams buvo kaip **tėvas**'; *ma sīeb naggiri *'kūordkõks*** 'valgau bulves su '''lupenomis''''; ''ma sīeb naggiri '''iļdžēmḑaks*** 'valgau bulves su **grietine**'; *ma sīeb naggiri *'veisõks*** 'valgau bulves su '''peiliu''''; ''ma sīeb naggiri '''iļtarālizõks*** 'valgau bulves **drauge su kaimynu**'; *ma sīeb naggiri jõvā *'mīelkõks*** 'valgau bulves mielu '''noru''''; ''ta '''paŗīmstõks''' nägțiz palgstõ'' 'jo veidas atrodė '''geriau'''' [''paŗīmstõz'' ([[Prieveiksmis|prv.]]) 'geriau']; ''Būņțik vȯļ sūrd '''abbõndõks''' mīez'' 'Buntikas buvo vyras '''su''' didele '''barzda''''; ''kāngard at '''nummõks''' tǟdõd'' 'gūbriai pilni '''viržių'''').

Ernštreitas ir Kliava (''Kļava'') teigia, kad lyvių kalboje [[transliatyvas]] ir [[komitatyvas]] susiliejo į vadinamąjį įnagininką dėl latvių kalbos įtakos. Daugiaskiemeniuose žodžiuose įnagininkas turi kaitybos priesagą ''-ks'', vienskiemeniuose – ''-kõks''. Vienskiemeniuose žodžiuose senoji transliatyvo [[Priesaga#Kaitybos priesagos|priesaga]] ''-ks'' gali būti susiliejusi su anksčiau turėta komitatyvo priesaga ''*-ka'', t. y. ''*-ka'' + ''*-ks'' ''*> -kaks'' &gt; ''-kõks''. Tokią įnagininko raidą rodytų tai, kad vienskiemeniai žodžiai kai kada turi dvi skirtingas įnagininko formas, kur viena reiškia komitatyvą, o kita – transliatyvą, pvz.: ''piņ'' 'šuo': ''piņkõks'' ([[komitatyvas]]) 'drauge su šunimi', ''piņņõks'' ([[transliatyvas]]) 'tapti šunimi'.

==== Iliatyvas, inesyvas ir eliatyvas ====
Lyvių kalboje produktyvūs tik vidaus [[Vietininkas|vietininkai]], tradiciškai jų reikšmė nusakoma taip: [[inesyvas]] – ko nors buvimas viduje, [[eliatyvas]] – judėjimas iš ko nors vidaus išorėn, [[iliatyvas]] – judėjimas į ko nors vidų, tačiau reikia turėti omenyje, kad, išnykus pašalio vietininkams, iliatyvas, inesyvas ir eliatyvas gali reikšti ir judėjimą arba buvimą taip pat ir už objekto išorinio paviršiaus, pavyzdžiui, ''mierrõ'' 'jūros link', ''miersõ'' 'ant jūros paviršiaus', ''mierstõ'' 'nuo jūros paviršiaus'. Kitose Baltijos finų kalbose tokia vartosena gali būti interpretuojama kaip 'jūros vidun; jūroje (po vandeniu); iš jūros gelmės'.

''Lyvių—estų—latvių žodyne'' (LEL) [[inesyvas]] linksnių lentelėse nenurodomas, nors jis atitiktų [[Eliatyvas|eliatyvą]], atmetus jo [[Priesaga#Kaitybos priesagos|priesagos]] priebalsį &lt; t&gt;. Vytsas pateikia tokį žodžių ''jālga'' 'koja', ''vag'' 'vaga', ''nuŗm'' 'laukas' linksniavimą:



[[Inesyvas|Inesyvo]] ir [[Eliatyvas|eliatyvo]] priesagos įvairuoja, jos gali būti ilgesnės (su ''õ'') arba trumpesnės (be balsio ''õ''). ''Lyvių—estų—latvių žodyne'' (LEL) linkstama teikti pirmenybę ilgesniosioms [[Priesaga#Kaitybos priesagos|priesagoms]]: žodžio ''kiļg'' eliatyvas, kitur pateikiamas kaip ''kiļgst'', LEL nurodytas kaip ''kiļgstõ'' ('iš šono'). Vytso teigimu, tai yra rytų lyvių tarmėje turimi svyravimai: [[Mazirbė]]je ir [[Košragas|Košrage]] būdingesnės [[Partityvas|partityvo]] ''-tõ,'' [[Inesyvas|inesyvo]] ir [[Eliatyvas|eliatyvo]] priesagos ''-sõ'' ir ''-stõ'', tokia vartosena dažna nuo [[Pitragas|Pitrago]] iki [[Vaidė]]s, o [[Sykragas|Sykrage]] ir [[Kolka|Kolkoje]] ilgosios kaitybos priesagos beveik nevartojamos, pirmenybė teikiama ''-t'', ''-s'', ''-st''. Tokiu būdu, aukščiau nurodytų formų ''vagsõ'', ''vagstõ'', ''nurmsõ'', ''nurmstõ'' labiausiai tikėtini variantai yra ''vags'', ''vagst'', ''nurms'', ''nurmst''.

==== Neproduktyvūs linksniai ====

===== Pašalio vietininkai (aliatyvas, adesyvas, abliatyvas) =====
Pašalio vietininkai ([[aliatyvas]], [[adesyvas]] ir [[abliatyvas]]) lyvių kalboje nebėra produktyvūs, jie vartojami [[Vienaskaita|vienaskaitoje]] kaip [[Vietovardis|vietovardžių]] linksniai (paprastai turinčiųjų antrąjį [[Dūrinys|dūrinio]] dėmenį ''-mō'' 'žemė, kraštas'): ''Kurmōlõ'' '[[Kuršas|Kuršo]] link (sen. )', ''Kurmōl'' 'Kurše (prie Kuršo, sen. )', ''Kurmōld(õ)'' 'iš Kuršo'. Pasitaiko sustabarėjusiuose posakiuose: ''kaŗŗõl'' 'į piemenis', ''kōŗal '' 'piemenauti (būti piemeniu)', ''kōŗald'' 'iš piemenų', ''suoddõl'' '(patraukti) į karą', ''suodāl'' 'kare', ''suodāld'' 'iš karo', taip pat išlikę kaip [[Prieveiksmis|prieveiksmiai]] ir [[Polinksnis|polinksniai]]: ''pǟlõ'' 'ant; viršun; už– (kryptis)', ''pǟl'' 'ant; viršuje (vieta)', ''pǟldõ(st)'' 'nuo; nuo paviršiaus'. Kartais galimi ir daugiskaitos neproduktyvūs linksniai, tačiau ir šie vartojami tik posakiuose, pavyzdžiui, ***lambiļ** lēmi'' 'ėjimas **prie avių**'.

Dabartinėje kalboje judėjimas į objekto išorinį paviršių arba buvimas prie jo nusakomas minėtaisiais [[Polinksnis|polinksniais]] arba vidaus [[Vietininkas|vietininkais]].

<div>''mō'' – 'žemė; kraštas', ''lambõd –'' 'avys' </div>

===== Instruktyvas =====
Nedidelė žodžių dalis gali turėti su [[Priesaga#Kaitybos priesagos|kaitybos priesaga]] ''-iņ/ -īņ'' sudaromą daugiskaitos [[Instruktyvas|instruktyvą]] (šis linksnis daugmaž atsako į klausimą ''kaip? kokiu būdu?''), bet T. Vytsas teigia, kad šias žodžių formas būtų teisingiau laikyti [[Prieveiksmis|prieveiksmiais]], pvz.: ''ikšīņ'' 'po vieną; atskirai; vienumoje', ''kuolmiņ'' 'trise', ''tūontiņ'' 'tūkstančiais', ''kabāliņ'' 'gabalais', ''samīņ'' 'žingsniais', ''pǟviņ'' 'dienomis', ''ūomõgiņ'' 'rytais', ''jālgiņ'' 'pėsčiomis („kojomis”)'.

===== Abesyvas =====
Pasak [[Valt Ernštreit|V. Ernštreito]] ir [[Tiit-Rein Viitso|T. Vytso]], vienaskaitos [[abesyvas]] (''be ko?'') gali būti vartojamas su vienskiemeniais vardažodžiais, pasitelkiant [[prielinksnis|prielinksnį]] ''ilmõ'' 'be', pvz.: ''ilmõ joud**tõ*** 'be jėgų', ''ilmõ pǟ'''tõ*** 'be galvos', *ilmõ rō*'tõ*** 'be pinigų', ''ilmõ tīe'''tõ*** 'be darbo'. Vis dėlto linksniuojamųjų žodžių abesyvą beveik visiškai išstūmė partityvas (*ilmõ… joud*'õ**, pǟ**dõ**, rō**dõ**, tīe**dõ***). Abesyvo linksnį gali turėti [[siekinys]] (II bendratis; žr. „[[#Bendratis|Bendratis]]“), su siekiniu abesyvas vartojamas dažnai.

===== Liatyvas ir eksesyvas =====
Kai kurios [[Prieveiksmis|suprieveiksmėjusios]] formos rodo lyvių kalboje anksčiau buvus [[Liatyvas|liatyvą]] ir [[Eksesyvas|eksesyvą]]. Liktinės šių linksnių formos vartojamos tik vienaskaitoje. Liatyvo priesagos yra ''-j, -z'': ''kuodāj'', išplėstinė forma ''kuodājõz'' 'namõ'. Liatyvo priesaga ''-(õ)z'' gali būti jungiama prie dviskiemenių daiktavardžių [[Iliatyvas|iliatyvo]], tokiu būdu jo formą atskiriant nuo [[Partityvas|partityvo]]: ''mȯizõ'' 'dvarą' (part.) ― ''mȯizõ'' / ''mȯizõz'' 'dvaran' (il.). Liatyvo priesaga ''-(õ)z'' jungiama ir prie kai kurių dviskiemenių [[Inesyvas|inesyvinių]] bei [[Adesyvas|adesyvinių]] prieveiksmių ir [[Polinksnis|polinksnių]]: ''pǟlõz'' 'ant', ''sǟlõz'' 'ten'.

Eksesyvo priesaga yra ''-ndõ'' (ir jos variantai ''-nd, -õnd, -ndõst''): ''kuondõ'' 'iš namų', ''tagānd'' 'iš užnugario', ''sizāldpēḑõnd'' 'iš vidaus', ''uldõpēḑõnd'' 'iš išorės'. Tačiau dabartinėje lyvių kalboje liatyvas ir eksesyvas, kaip savarankiški linksniai, neproduktyvūs, likę už kaitybos sistemos ribų.

===== Esyvas =====
Kaip minėta, lyvių kalbos [[naudininkas]], kalbininkų manymu, yra kilęs iš [[Esyvas|esyvo]]. [[Tiit-Rein Viitso|T. Vytsas]] pateikia naudininko priesagas ''-n, -õn'', o esyvo ― ''-nā, -nõ, -n, -õn''. Šis kalbininkas vietos, laiko ir būklės reikšmę išsaugojusias formas išskiria kaip lyvių kalbos esyvo linksnį: ''kunā'' 'kada', ''kuonnõ'' 'namie', ''āigastõn'' 'metais', ''pǟvan'' 'dieną', ''brēḑõn'' 'penktadienį' (ir visi kiti savaitės dienų pavadinimai), ''ȭdõn'' 'vakare', ''sinnõn um jõvā '''lapsõn''' vȯlmõst'' 'tu turi būti geras '''vaikas'''' ir kt. T. Vytsas kaitybos priesagas esyvo reikšme pateikia tik vienaskaitoje, esyvas, kaip ir liatyvas bei eksesyvas, nebėra produktyvus linksnis.

==== Būdvardis ====
[[Būdvardis|Būdvardžiai]] neturi jokių formalių požymių (t. y. nėra aiškių juos iš kitų vardažodžių išskiriančių ypatybių), nors dažniausiai jie skirstomi į pirminius (''vālda'' 'baltas', ''mustā'' 'juodas', ''knaš'' 'gražus') ir išvestinius su darybos [[Priesaga|priesagomis]] (''punni'' 'raudonas', ''kērabi'' 'margas', ''nǟlgali'' 'išbadėjęs'; Vytso manymu, darybos priesaga ''-i'' čia yra kilusi iš [[Baltijos finų kalbos|Baltijos finų]] ''*-inen'') arba išvestinius su [[Priešdėlis|priešdėliais]] (''äbjõvā'' 'negeras').

Riboto būdvardžių skaičiaus aukštesnysis [[Laipsnis (gramatika)|laipsnis]] gali būti sudaromas su darybos priesaga ''-imi''/''-īmi'', kartais ir su ''-im''/''-īm'': ''piški'' 'mažas' : ''piškīmi'' 'mažesnis', ''sūr'' 'didelis' : ''sūŗim'' 'didesnis', ''madāli'' 'žemas' : ''madālimi'' 'žemesnis', ''kuordõ'' 'aukštas' : ''kuordimi'' 'aukštesnis', ''nūoŗ'' 'jaunas' : ''nūoŗimi'' 'jaunesnis', ''vanā'' 'senas' : ''vaņīmi'' 'senesnis', ''laigā'' 'platus' : ''laigīm'' 'platesnis', ''ovār'' 'platus; patogus' : ''ovārim'' 'platesnis; patogesnis', išimtis yra ''jõvā'' 'geras' : ''paŗīm'' 'geresnis' (ir [[Prieveiksmis|prieveiksmiai]] ''jõvīst'' 'gerai' : ''paŗīmstiz'' 'geriau'). Daugumos būdvardžių aukštesnysis laipsnis sudaromas su [[prepozicija]] ''jo'' (pieš ją dar gali būti pridedama ''vel'' 'dar' (plg.  'dar')): ''kīlma'' 'šaltas' : ''(vel) jo kīlma'' 'šaltesnis', ''lem'' 'šiltas' : ''(vel) jo lem'' 'šiltesnis'. Aukščiausiasis laipsnis sudaromas su ''amā'' ('visas') + aukštesnysis laipsnis, jei būdvardis jį turi: ''amā piškīmi'' 'mažiausias', ''amā sūŗim'' 'didžiausias'. Kitais atvejais sudaroma su nelyginamuoju laipsniu: ''amā kīlma'' 'šalčiausias', ''amā lem'' 'šilčiausias'.

''Lyvių—estų—latvių žodynas'', svariausias lyvių gramatikos šaltinis, šią prepoziciją pateikia kaip ''jo'', bet, pavyzdžiui, Ernštreitas ''Lyvių—latvių—lyvių žodyne'' tevartoja formą ''juo'', ją nurodo ir Vėris. Suhonenas aukštesniojo laipsnio prepozicijas ''jo'', ''juo'' laiko [[Skolinys|skoliniu]] iš [[Latvių kalba|latvių kalbos]] ''juõ'' (t. y. iš kartotinio latvių [[Jungtukas|jungtuko]] ''jo'' (skaityti ''juo''); ir lietuvių kalboje reikšmei sustiprinti šis jungtukas vartojamas su aukštesniuoju laipsniu, pvz., ***juo** labiau džiaugiuosi; **juo** aukštesnis, **juo** ilgesnis'').

==== Skaitvardis ====
Lyvių [[Skaitvardis|skaitvardžiai]] neturi jokių išskirtinių požymių, jie skirstomi į kiekinius ir kelintinius.

[[Baltijos finų kalbos]]e, tarp jų ir lyvių kalboje, su kiekiniais skaitvardžiais vartojami žodžiai kaitomi pastebimai kitaip negu [[Indoeuropiečių kalbos|indoeuropiečių kalbose]]. Atsižvelgiant į tai, kad skaitvardis nežymi jokių kitų gramatinių santykių, vardažodis, kuris kaitomas su didesniu už 1 skaitvardžiu, vartojamas su ''vienaskaitos'' [[Partityvas|partityvo]] linksniu. Jei su skaitvardžiu kaitomas vardažodis reiškia kokius nors kitokius gramatinius santykius, tuomet tiek skaitvardis, tiek dėl jo kaitomas vardažodis vartojamas su atitinkamu ''vienaskaitos'' linksniu.

''Lyvių—estų—latvių kalbų žodyne'' pateikiamuose tekstuose kartkartėmis pasitaiko nenuoseklumų: pavyzdžiui, po skaitvardžio einąs [[daiktavardis]] vienaskaitoje turi reikiamą [[Linksnis|linksnį]], o skaitvardis lieka su [[Vardininkas|vardininku]]: ''seis skūolsõ'' [septyni: vns. [[Vardininkas|vard]].mokykla: vns.[[Inesyvas|ines]].] 'septyniose mokyklose', užuot sakius ''seisõs skūolsõ'' – plg. bendrinės [[Estų kalba|estų kalbos]] ''seitsmes koolis''; ''kuolm āigastõks'' [trys: vns. [[Vardininkas|vard]]. metai: vns. [[Įnagininkas|įnag]].] 'trejais metais', o ne ''kuolmõks āigastõks'' – plg. estų ''kolmeks aastaks''. Pavyzdyje ''kuolms ežmižis lugdõbrōntiš'' [trys: vns. [[Inesyvas|ines]]. pirmasis: dgs. [[Inesyvas|ines]]. vadovėlis: dgs. [[Inesyvas|ines]]] 'trijuose pirmuosiuose vadovėliuose' skaitvardis įgavęs vienaskaitos [[Inesyvas|inesyvą]], o po jo einą žodžiai – [[Daugiskaita|daugiskaitos]] inesyvą, tokia skaitvardžio vartosena nebūdinga [[Baltijos finų kalbos|Baltijos finų kalboms]]. Matyt, šie svyravimai aiškintini [[Latvių kalba|latvių kalbos]] įtaka, nes pastarojoje kai kurie skaitvardžiai nelinksniuojami ir reikalauja [[Daugiskaita|daugiskaitos]].

Visi kiekiniai skaitvardžiai turi vienaskaitą ir daugiskaitą. Dažniausiai vartojama jų vienaskaita (''ikš'', 'vienas' ''kakš **du' *kuolm* 'trys' ir t. t.). Giminingoje suomių kalboje kiekinių skaitvardžių daugiskaitos linksniai vartojami su daugiskaitiniais daiktavardžiais.

Išskyrus *ežmi* 'pirmas' ir *tuoi* 'antras', Vėris pataria teikti pirmenybę kelintiniams skaitvardžiams su darybos priesaga *-õz, -z* (*kuolmi* > *kuolmõz*, *seismi* > *seismõz* ir t. t.), nes ji būdingesnė Kuršo lyvių rytų tarmei, o ja grįsta bendrinė kalba.

### Prieveiksmis
Žodžiai, kuriuos būtų galima išskirti kaip prieveiksmius, lyvių kalboje kilo iš kitų kalbos dalių. Dauguma prieveiksmių yra sustabarėję vidaus ar pašalio vietininkai, instruktyvai, esyvai, liatyvai ir eksesyvai.

Vėris teikia tokį prieveiksmių skirstymą:

* laiko prieveiksmiai: *eggiļ* 'vakar', *mūpõ* 'rytoj', *tämpõ* 'šiandien', *sigžõ* 'rudenį', *tallõ* 'žiemą', *mūliņ* 'pernai', *amūstiz* 'seniai';
* vietos prieveiksmiai: *sǟlõz* 'ten', *sīņõ* 'ten', *tǟnõ* 'čia; šion pusėn', *allõ* 'apačioje; žemai; po', *ilzõ* 'aukštyn', *ildõ* 'nuo (iš) viršaus', *ulzõ* 'išorėje; iš; iš–', *ullõ* 'lauke; lauk; be; nesant', *uldõ* / *uldõst* 'iš lauko', *sizāl* 'viduje', *sizāld* 'iš vidaus', *sillõ* (= *sizzõl*) 'į–; vidun', *kuondõ* 'iš namų', *kuonnõ* 'namie', *kuodāj* 'namõ', *ležgõl* 'arti';
* būdo prieveiksmiai: *jālgiņ* 'pėsčiomis', *kōdskiņ* 'dviese', *pāikiņ* 'vietomis', *pitkāld* 'ilgai', *laigāld* 'pasklidai; plačiai', *tijāld* 'tuščiomis; nieko nepešus', *täužiņ* 'visiškai', *vāgiž* 'tyliai', *kõzāstiz* 'piktai', *jõvīst* 'gerai';
* kiekio prieveiksmiai: *jennõ* / *pǟgiņ* 'daug', *veitõ* 'mažai', *emmit* 'daugiau', *kil (killõld)* 'gana; ganėtinai' ir t. t.
Vėris pašalio (*-l(õ)*, *-ld(õ)*), vidaus (*-s(õ)*, *-st(õ)*) vietininkų ir instruktyvo (*-iņ/ -īņ*) priesagas bei formantus *-stiz*, *-z*, *-s*, *-ld* įvardija kaip produktyviausias prieveiksmių darybos priesagas, tačiau pagal produktyvumo apibrėžimą jos tokios nėra – šių priesagų negalima pasitelkti naujiems prieveiksmiams sudaryti.

Dauguma būdvardžių vartojami kaip prieveiksmiai be jokių specialių prieveiksmiškų priesagų: *minnõn um *'kīlma*** 'man šalta', ''minnõn um '''kīebi*** 'man karšta' ir t. t.

### Įvardis
Lyvių įvardžius galima skirstyti į asmeninius, parodomuosius, klausiamuosius – santykinius, nežymimuosius, žymimuosius (sangrąžinius) ir kt. Įvardžių kaitybos priesagos gali įvairuoti, ne visos formos vienodai gyvai vartotos (žr. skyrių „Vardažodis”). Linksniuojama kaip ir dauguma vardažodžių, nors matyti žymesnis vardininko ir kilmininko formų skyrimas. Trumposios vardininko formos dažnos bekirtėje padėtyje. Toliau pateikiami tik produktyvieji linksniai. Kaip parodomieji įvardžiai pasitelkiama *se* 'šis; tas; tai' ir *ne* 'šie; tie; jie'.

Lyvių kalbos asmeninių įvardžių linksniavimas:

Kaip ir kitose Uralo kalbose, turimi du klausiamieji – santykiniai įvardžiai: *kis?* 'kas? kuris?' su gyva (kaip ) ir *mis?* 'kas? kuris?' su negyva (kaip ) Įvardis *mis?* neturi daugiskaitos, o *kis?* – atskiro daugiskaitos vardininko linksnio.

Lyvių kalbos sangrąžinis įvardis *īž* 'pats' junginiuose su kitomis formomis arba joms einant atskirai atitiktų lietuvių kalbos '(pats) savęs (sau, save ir t. t.), -si-, -si' (*ma tīeb *'īž eņtšõn** tubbõ'' 'aš pats statau sau namą (t. y. aš pats statau**si** namą)'; ''ta piezūb **ēņtšta*** 'jis prausia'''si''''), kitais atvejais – 'sàvo (sãvas,-à)' (''minā '''eņtš''' pūold'' 'aš iš savo (savos) pusės').

Sangrąžinio ir klausiamųjų įvardžių linksniavimas:


=== Veiksmažodis ===
Lyvių kalbos [[veiksmažodis]] turi [[Asmuo (kalbotyra)|asmens]] (pirmasis, antrasis, trečiasis), skaičiaus ([[vienaskaita]] ir [[daugiskaita]]), laiko ir [[Nuosaka|nuosakos]] kategorijas. Pasak Vėrio, lyvių kalbos veiksmažodis turi šiuos laikus: esamąjį, vartojamą ir būsimojo laiko reikšme (kaip būdinga [[Baltijos finų kalbos|Baltijos finų kalboms]], veiksmažodis būsimojo laiko neturi), ir tris būtuosius laikus – vientisinį (imperfektą), sudėtinį atliktinį ([[Perfektas|perfektą]]) ir ankstesnį nei sudėtinis atliktinis laikas reiškiantį [[Pliuskvamperfektas|pliuskvamperfektą]], kuris taip pat yra sudėtinis. Vėrio teigimu, veiksmažodis turi šešias nuosakas: tiesioginę, galimąją (potencialinę), tariamąją, liepiamąją, reikiamybės ir atpasakojamąją (netiesioginę).

Vytsas su veiksmažodžiu ''līdõ'' sudarytas konstrukcijas (kurias Vėris vadina galimąja nuosaka) laiko sudėtiniu būsimuoju laiku, be to, jis išskiria geidžiamąją nuosaką – [[Jusyvas|jusyvą]] (reiškiančią atpasakotą arba netiesioginį liepimą), o atpasakojamąją (netiesioginę) nuosaką Vytsas vadina kvotatyvu. Toliau bus vartojami Vėrio terminai.

==== Bendratis ====
Lyvių kalbos veiksmažodžiai gali turėti dvi [[bendratis]] – I bendratį (su darybos priesagomis ''-da'', ''-dõ'', ''-tõ'', ''-õ'') ir II bendratį (su darybos priesagomis ''-m'', ''-mõ''). Atsižvelgiant į reikšmę, II bendratis dar vadinama [[Siekinys|siekiniu]]. Skirtingai negu [[Estų kalba|estų kalboje]], kaip lema (žodynuose pateikiama pagrindinė žodžio forma) nurodoma I bendratis, o ne siekinys.

Bendratys gali turėti kai kurių vardažodžiams būdingų [[Linksnis|linksnių]]: I bendraties [[inesyvas]] turi gerundijaus arba [[Padalyvis|padalyvio]] (tuo pat metu su veikėjo atliekamu veiksmu vykstančio veiksmo) paskirtį – ''vȯldsõ'' 'esant', ''nǟdsõ'' 'matant', ''andõs'' 'duodant', ''likkõs'' 'judant'.

II bendratis, arba siekinys, turi daugiau linksnių: ''āndam'' 'duoti' : ''āndamõs'' ([[Inesyvas|ines.]]) 'duodant, davime' : ''āndamõst'' ([[Eliatyvas|eliat.]]) 'iš davimo; duotina' : ''āndamõt'' ([[Abesyvas|abes.]]) 'neduodant'; ''likkõm'' 'judėti': ''likkõmõs'' 'judant, judėjime' : ''likkõmõst'' 'iš judėjimo; judėtina' : ''likkõmõt'' 'nejudant'; ''lǟmõ'' 'eiti' : ''lǟmõs'' 'einant; ėjime' : ''lǟmõst'' 'iš ėjimo' : ''lēmõst'' 'eitina' : ''lǟmõt'' 'neinant'. Vytsas reikiamybę, arba debityvą (pvz., ''eitina, duotina''), vertina kaip ypatingą siekinio linksnį. Veiksmažodis ''lǟdõ'' 'eiti' yra bene vienintelis, kuris turi skirtingas [[Eliatyvas|eliatyvo]] (''lǟmõst'' 'iš ėjimo') ir reikiamybės (''lēmõst'' 'eitina') formas, daugumos veiksmažodžių siekinio eliatyvas reiškiamas reikiamybe (debityvu). [[Siekinys]] turi [[Abesyvas|abesyvo]] linksnį ('be ko? nedarant ko?', pvz., ''likkõmõt''), o vardažodžiuose abesyvas beveik nebevartojamas.

==== Tiesioginė nuosaka ====
Tiesioginės [[Nuosaka|nuosakos]] esamajame ir būtajame laikuose (ir tariamojoje nuosakoje) pirmasis ir trečiasis [[Vienaskaita|vienaskaitos]] asmenys yra sutapę.

Esamojo laiko teigiamosios formos 'skaito' asmenavimas:


Kaip būdinga [[Baltijos finų kalbos|Baltijos finų kalboms]], vartojamas neigimo [[veiksmažodis]], jis yra asmenuojamas ir eina prieš pagrindinio veiksmažodžio šaknį, bet, skirtingai nuo kitų giminingų kalbų, [[Daugiskaita|daugiskaitoje]] pagrindinis veiksmažodis turi asmenų kaitybos priesagas. Anot Vytso, jos yra tokios pačios, kaip teigiamųjų formų daugiskaitos kaitybos priesagos, bet [[Eduard Vääri|Vėrio]] pateiktame pavyzdyje neigiamosios formos daugiskaitos trečiojo asmens [[Priesaga#Kaitybos priesagos|kaitybos priesaga]] atitinka daugiskaitos antrojo asmens priesagą, tad 'jie skaito' – ''ne lugg'''õbõd***, 'jūs skaitote' – *tēg lugg*'õt***, bet 'jie neskaito' – ''ne äb lugg'''õt*** (užuot sakius **ne äb luggõbõd*). Tokia vartosena randama ir *Lyvių–estų–latvių kalbų žodyne*: *lapst at umbizt – äb kūld*'õt*** 'vaikai yra užsispyrę – (jie) neklauso', Panašų pavyzdį pateikia ir [[Marta Rudzīte|Rudzytė]] (Rudzīte): ''ät usk'''õt*** '(jūs) netikite', *äb usk*'õt*** '(jie) netiki'.

Esamojo laiko neigiamosios formos 'neskaito' asmenavimas:


Greta sutapusių pirmojo ir trečiojo vienaskaitos asmenų formų, būtajame laike (ir tariamojoje [[Nuosaka|nuosakoje]]) yra sutapusios [[Daugiskaita|daugiskaitos]] antrojo ir trečiojo asmenų [[Priesaga#Kaitybos priesagos|kaitybos priesagos]].

Vientisinio būtojo laiko teigiamosios formos 'skaitė' asmenavimas:

Neigiamosios formos pagrindinis veiksmažodinis laiko žymenų neturi, tačiau būtąjį laiką įgyja neigiamasis veiksmažodis. Toliau asmenavimo lentelėje pateikiamos asmenavimo formos laikantis Vytso rašybos, o ne Vėrio fonetinės perrašos.

Vientisinio būtojo laiko neigiamosios formos 'neskaitė' asmenavimas:


Tolesniame pavyzdyje Vėrio vartojamos nebūdingos pagalbinio veiksmažodžio ''vȱlda'' 'būti' formos (pavyzdžiui, ''ūottõ'', ''āttõ''), kurių nepateikia nė ''Lyvių-estų-latvių kalbų žodynas'' ir kurios prieštarauja pėdos [[izochronija|izochronijos]] taisyklėms, yra pakeistos dažnai aptinkamomis formomis ''ūotõ'' '(jūs) esate', ''at'' '(jie) yra'. Ilgosios formos dažnai trumpinamos (''ūomõ'' → ''ūom'', ''ūotõ'' → ''ūot''), todėl žodžio pabaigos balsis ''õ'' pateikiamas skliausteliuose.

[[Perfektas|Perfekto]] teigiamosios formos 'yra skaitęs' asmenavimas:


Vėrio nurodyta daugiskaitos trečiajam asmeniui nebūdinga pagalbinio veiksmažodžio forma ''ūottõ'' pakeista į ''ūot(õ)'', kurią jis jau yra siūlęs daugiskaitos antrajam asmeniui.

[[Perfektas|Perfekto]] neigiamosios formos 'nėra skaitęs' asmenavimas:


[[Pliuskvamperfektas|Pliuskvamperfekto]] (senesnio už perfektu reiškiamo veiksmo) teigiamosios formos 'buvo skaitęs' asmenavimas:


Pliuskvamperfekto (senesnio už [[Perfektas|perfektu]] reiškiamo veiksmo) neigiamosios formos 'nebuvo skaitęs' asmenavimas:


==== Galimoji nuosaka, arba sudėtinis būsimasis laikas ====
Anot [[Eduard Vääri|Vėrio]], konstrukcijų su ''līdõ'' reikšmė yra 'aš turbūt būsiu', o [[Tiit-Rein Viitso|Vytsas]] jas interpretuoja tiesiog kaip reiškiančias būsimąjį laiką. ''Lyvių–estų–latvių kalbų žodynas'' šio žodžio formas paprastai aiškina kaip 'būti' būsimąjį laiką: ''nīemõ '''līb''' lipšāb'' 'karvė '''bus''' melžiama', ''mēg '''līm''' aššõ tegīž vel kubsõ'' 'mes greitai vėl '''būsime''' kartu', ''sīest midāgõst '''äb lī*** 'iš to nieko **nebus**'.

Vėris teikia ilgesnes formas su žodžio gale esančiu *õ*, tačiau dokumentuotoje vartosenoje jis dažnai numetamas.

Galimosios (potencialinės) nuosakos, arba būsimojo sudėtinio laiko, teigiamosios formos 'turbūt bus', 'bus' asmenavimas:

Galimosios (potencialinės) nuosakos arba būsimojo sudėtinio laiko neigiamosios formos 'turbūt nebus', 'nebus' asmenavimas:

#### Tariamoji nuosaka
Kaip jau buvo minėta, tariamosios nuosakos (kondicionalio) vienaskaitos pirmojo ir trečiojo, o daugiskaitos – antrojo ir trečiojo asmenų kaitybos priesagos yra sutapusios.

Tariamosios nuosakos esamojo laiko teigiamosios formos 'skaitytų' asmenavimas:

Vėris yra nurodęs tariamosios nuosakos esamojo laiko neigiamosios formos vienaskaitos antrojo asmens formą be *-t*: *sa äd lugūks*, po to jis vartoja tariamosios nuosakos perfekto neigiamosios formos vienaskaitos antrojo asmens pagalbinį veiksmažodį su *-t*: *sa äd vȯlks*'t** luggõn.'' Gali būti, kad pirmuoju atveju bus padaryta klaida, ir toliau pateikiamame pavyzdyje antrojo asmens [[Priesaga#Kaitybos priesagos|kaitybos priesaga]] nurodoma su ''-t'', taigi tariamosios nuosakos neigiamosios formos pagrindinis veiksmažodis yra toks pats, kaip teigiamosios.

Tariamosios nuosakos esamojo laiko neigiamosios formos 'neskaitytų' asmenavimas:


Tariamosios nuosakos [[Perfektas|perfekto]] teigiamosios formos 'būtų skaitęs' asmenavimas:


Tariamosios nuosakos perfekto neigiamosios formos 'nebūtų skaitęs' asmenavimas:


==== Liepiamoji ir geidžiamoji nuosakos ====
Skirtingi autoriai gali nevienodai apibrėžti tikslias liepiamosios (imperatyvo) ir geidžiamosios ([[Jusyvas|jusyvo]]) [[Nuosaka|nuosakų]] reikšmes. Anot [[Tiit-Rein Viitso|Vytso]], liepiamajai nuosakai priklauso [[Vienaskaita|vienaskaitos]] ir [[Daugiskaita|daugiskaitos]] antrojo asmens formos (''lug!'' 'skaityk!', ''luggõgid!'' 'skaitykite!') ir labai retai vartojamas daugiskaitos pirmajam asmeniui skirtas liepimas (''āndagõm!'' 'duokime!', ''likkõgõm!'' 'judėkime!'), vietoj kurio paprastai pasitelkiamas tiesioginės nuosakos pirmasis asmuo. Greta liepiamosios nuosakos, Vytsas išskiria geidžiamąją, susidariusią iš anksčiau turėtų liepiamosios nuosakos trečiojo asmens formų ir reiškiančią netiesioginį liepimą ar prašymą. Su geidžiamąja nuosaka dažniausiai vartojamas žodelis ''laz'' 'lai; kad; tegu; te-'. Geidžiamoji nuosaka turi tik vienaskaitą ir daugiskaitą, to paties skaičiaus asmenų [[Priesaga#Kaitybos priesagos|kaitybos priesagos]] nesiskiria.

Savo ruožtu [[Eduard Vääri|Vėris]] geidžiamosios nuosakos pirmojo ir trečiojo asmens formas įtraukia į liepiamąją nuosaką, taigi toliau pateiktame pavyzdyje pirmasis ir trečiasis asmenys yra geidžiamoji (jusyvas), o antrasis – liepiamoji nuosaka (imperatyvas). Antrojo asmens geidžiamosios nuosakos forma yra tokia pati, kaip ir kitų to paties skaičiaus asmenų: ''(laz) sa luggõg'' 'teskaitai; kad tu skaitytum', ''(laz) tēg luggõgõd'' 'teskaitote; kad jūs skaitytumėte', ''algõ sa luggõg'' 'teneskaitai; kad tu neskaitytum', ''algõd tēg luggõgõd'' 'teneskaitote; kad jūs neskaitytumėte'.

Liepiamosios ir geidžiamosios nuosakų teigiamosios formos '(jis/ji sakė), kad jis skaitytų; teskaito', 'skaityk!', 'skaitykite!':


Neigiamos geidžiamosios nuosakos formos neigiamasis pagalbinis [[veiksmažodis]], einąs prieš [[Įvardis|įvardį]], derinamas su pagrindiniu veiksmažodžiu.

Liepiamosios ir geidžiamosios nuosakų neigiamosios formos '(jis/ji sakė), kad jis neskaitytų; teneskaito', 'neskaityk!', 'neskaitykite!':


==== Reikiamybės nuosaka ====
Reikiamybės [[nuosaka]] sudaroma iš [[Siekinys|siekinio]] [[Eliatyvas|eliatyvo]] (''luggõmõst'' 'iš skaitymo; skaitytina'), tačiau, Vytso manymu, atsižvelgiant į reikšmę, šią formą galima skirstyti į eliatyvą (kai norima pasakyti 'iš skaitymo') ir reikiamybę (kai reiškia 'skaitytina').

Reikiamybės nuosakoje veiksmo atlikėjas – [[Naudininkas|naudininko]] linksnio,  šią nuosaką į lietuvių kalbą pažodžiui verčiant galima perteikti kaip 'aš turiu iš skaitymo' (arba, pagal reikšmę, tiesiog 'man yra skaitytina', t. y. 'aš turiu skaityti', 'man reikia skaityti'), kai veiksmažodis 'būti' visada turi trečiojo asmens formą ('yra').

Skirtingai negu [[Lietuvių kalba|lietuvių kalboje]], reikiamybės [[papildinys]] vartojamas ne su [[Vardininkas|vardininku]], o su [[Partityvas|partityvu]]: ''jõvv**õ** amātnikk**õ** um tulkõks vȯtšõmõst'' 'ger**as** meistr**as** (amatinink**as**) su žiburiu ieškotinas'.

Reikiamybės nuosakos esamojo laiko teigiamoji forma 'yra skaitytina' ('reikia skaityti'):

Reikiamybės nuosakos esamojo laiko neigiamoji forma 'nėra skaitytina' ('nereikia skaityti'):


Reikiamybės nuosakos būtojo laiko teigiamoji forma 'buvo skaitytina' ('reikėjo skaityti'):


Reikiamybės nuosakos būtojo laiko neigiamoji forma 'nebuvo skaitytina' ('nereikėjo skaityti'):

Reikiamybės nuosakos [[Perfektas|perfekto]] teigiamoji forma 'yra buvę skaitytina' ('yra reikėję skaityti'):

Reikiamybės nuosakos [[Perfektas|perfekto]] neigiamoji forma 'nėra buvę skaitytina' ('nėra reikėję skaityti'):

Reikiamybės nuosakos [[Pliuskvamperfektas|pliuskvamperfekto]] teigiamoji forma 'buvo buvę skaitytina' ('buvo reikėję skaityti'):


Reikiamybės nuosakos pliuskvamperfekto neigiamoji forma 'nebuvo buvę skaitytina' ('nebuvo reikėję skaityti'):


==== Atpasakojamoji nuosaka ====
Pasak Vytso, atpasakojamoji [[nuosaka]] (arba netiesioginė nuosaka, kvotatyvas) perteikia netiesiogiai patirtą veiksmą arba padėtį, dėl kurių tikrumo kalbėtojas nelinkęs imtis atsakomybės, nėra tuo visiškai įsitikinęs. Ši nuosaka atitiktų [[Lietuvių kalba#Netiesioginė nuosaka|lietuvių kalbos atpasakojamąją]] su veiksmažodžius keičiančiais [[Dalyvis (gramatika)|dalyviais]], pvz., tiesioginė nuosaka ''Jis miesto pakraštyje gyvena (gyveno, gyvens) −'' atpasakojamoji nuosaka ''Jis miesto pakraštyje gyvenąs (gyvenęs, gyvensiąs).''

Atpasakojamosios nuosakos žymuo (''-ji'' ~ ''-iji'' ~ ''-i'') sutampa su veiksmo atlikėjo darybos priesaga (atitinka lietuvių k. ''-ėjas'', ''-ojas''), ši forma turi tik [[Vienaskaita|vienaskaitą]] ir [[Daugiskaita|daugiskaitą]], o asmenų [[Priesaga#Kaitybos priesagos|kaitybos priesagų]] nėra.

Atpasakojamosios nuosakos esamojo laiko teigiamoji forma '(jis) skaitąs':


Atpasakojamosios nuosakos esamojo laiko neigiamoji forma '(jis) neskaitąs' (t. y. 'nėra skaitąs'):


Toliau pateikiami pavyzdžiai, kuriuos Vėris vadina [[Perfektas|perfektu]], bet būtų teisingiau juos vadinti [[Pliuskvamperfektas|pliuskvamperfektu]], nes pagalbinis [[veiksmažodis]] yra būtojo laiko. Galbūt tai reikėtų aiškinti dviprasmybe, kuri galėtų atsirasti vartojant esamojo laiko pagalbinį veiksmažodį: ''ma um luggiji'', kas galėtų būti suvokiama kaip 'aš esu skaitytojas'.

Atpasakojamosios nuosakos [[Perfektas|perfekto]] teigiamoji forma '(jis) esąs skaitęs':


Atpasakojamosios nuosakos [[Perfektas|perfekto]] neigiamoji forma '(jis) nesąs skaitęs':


== Žodžių daryba ==

=== Darybos priesagos ir priešdėliai ===
Kadangi lyvių kalba pagal [[Morfologija (kalbotyra)|morfologiją]] yra [[Agliutinacinė kalba|agliutinacinė]], nauji žodžiai dažniausiai sudaromi su [[Priesaga|priesagomis]] (rečiau − su [[Priešdėlis|priešdėliais]])

Kai kurios žodžių darybos priesagos:
* ''-ji'' (žymi veiksmo atlikėją) − ''āndaji'' 'davėjas; pateikėjas', ''opātiji'' 'mokytojas', ''kēratiji'' 'rašytojas';
* ''-mi'' (reiškia veikimą arba būseną – panašiai, kaip lietuvių k. -''imas, -ymas'') − ''luggimi'' 'skaitymas', ''jelāmi'' 'gyvenimas; gyvenamoji vieta; gyvavimas', ''mǟdlimi'' 'prisiminimas; atmintis', ''lōlami'' 'dainavimas';
* ''-li'' (rodo asmenį) − ''abli'' 'pagalbininkas; padėjėjas', ''līvli'' 'lyvis', ''lețli'' 'latvis; latvių', ''kilāli'' 'svečias';
* ''-g'' (žymi objektus, reiškinius) − ''kastūg'' 'rasa', ''gadāg'' 'kadagys', ''lȭinag'' 'pietūs (pasaulio šalis)', ''lȭinagizt'' 'pietūs (valgis, valgio metas)';
* ''-m'' (reiškia objektą arba abstrakčią sąvoką) − ''kikīm'' 'apynasris ~ raištis', ''sidām'' 'širdis; šerdis; vidurys; centras', ''pimdõm'' 'tamsa; akluma', ''jõvām'' 'gerumas; geraširdiškumas; laimėjimas; turtas';
* ''-ks'' (žymi veiksmą arba jo rezultatą) − ''veržtõks'' 'drebulys', ''lipštõks'' 'melžimas; išmilžis', ''pietūks'' 'klasta; apgavystė; melas; liežuvavimas; pasileidimas', ''mǟdõltõks'' 'atmintis; atsiminimas';
* ''-t'' (rodo abstraktų ypatybės turėjimą) − ''tõvvit'' 'gilumas; bedugnis', ''vannit'' 'senumas (senatvė); senumas (metų skaičius)';
* ''-ki'' (mažybinė reikšmė) − ''kaņki'' 'viščiukas', ''kutški'' 'šuniukas', ''läpški'' 'vaikelis', ''uņki'' 'miegelis';
* ''-gõnd'' (rodo kuopinę, visumos reikšmę) − ''sižgõnd'' 'vidaus organai; viduriai', ''kōzgõnd'' 'vestuvės';
* ''-nikā'' (žymi asmenį) − ''vǟntanikā'' '[[Ventspilis|Ventspilio]] gyventojas', ''valdnikā'' 'valdovas', ''kēranikā'' 'rašytojas'.

Žodžių daryba su [[Priešdėlis|priešdėliais]] retesnė: pvz., ''äb|jõvā'' 'blogis; nelabasis; velnias; negeras; blogas', ''äb|knaš'' 'negražus'. [[Fanny de Sivers|De Zivers]] manymu, tokia neigimo [[Veiksmažodis|veiksmažodžio]] ''äb'' vartosena neigiamojo [[Priešdėlis|priešdėlio]] reikšme bus atsiradusi dėl [[Latvių kalba|latvių kalbos]] įtakos. Šia įtaka aiškinamas ir platesnis negu kitose [[Baltijos finų kalbos]]e kai kurių [[Prieveiksmis|prieveiksmių]], [[Prielinksnis|prielinksnių]] ir [[Polinksnis|polinksnių]] kaip priešdėlių vartojimas. Iš dažnesnių minėtini:
* ''iļ-'' (< ''iļ'' 'apie; dėl; per; pra-; už') – ''iļastām'' 'nusižengimas', ''iļlǟdõb'' 'praeinantis; laikinas; kitas', ''iļnustõ'' 'išversti; perkelti', ''iļvaņțlõks'' 'apžvalga; ataskaita';
* ''ilz(õ)-'' (< ''ilzõ'' 'aukštyn') – ''ilzandõks'' 'užduotis', ''ilznägțõ'' 'aprodyti; išdėstyti; iškelti aikštėn', ''ilzõnūzimi'' 'sukilimas', ''ilznūzimi'' 'prisikėlimas', ''ilzpūgõ'' 'pakarti';
* ''jeds-'' (< ''jedsõ'' 'prieš; priešaky; pirma') – ''jedslēji'' 'pirmtakas', ''jedsnägțõm'' 'pranašautojas', ''jedsōrõn'' 'uždanga („priešakinis audeklas“)', ''jedspīliji'' 'laukiamas („priešaky esantis“)';
* ''ulz(õ)-'' (< ''ulzõ'' 'iš-; laukan; išsisklaidžius') – ''ulzāndaji'' 'leidėjas', ''ulzõētami'' 'išvarymas; iškeldinimas; išmetimas', ''ulzkaddõ'' 'išnykti', ''ulzlagtõ'' 'atskirti; išskirti', ''ulztūlda'' 'išeiti'.

=== Dūriniai ===
[[Morfologija (kalbotyra)|Morfologiškai]] daugumą lyvių kalbos [[Dūrinys|dūrinių]] (sudurtinių žodžių) [[Tiit-Rein Viitso|Vytsas]] apibūdina kaip [[Vardininkas|vardininko]] dūrinius, t. y. gryno [[Kamienas|kamieno]] junginius, kurių pirmasis dėmuo nenurodo jokių gramatinių santykių (o latvių kalboje pirmasis dėmuo dažnai būna [[Kilmininkas|kilmininko]] linksnio). Jis pateikia tokius pavyzdžius: ''mõtsākanā'' 'pilkoji [[jerubė]]' [morfologiškai 'miškas višta'], ''pivālind'' '[[gandras]]' ['šventasis paukštis'], ''rōdariek'' 'geležinkelis' ['geležis kelias'], ''tabākpūnga'' '[[Tabakas|tabako]] maišelis' ['tabakas maišelis']. Pažvelgus į nurodytus pavyzdžius neįmanoma atskirti, ar pirmasis dėmuo yra vardininko, ar kilmininko linksnio, nes daugumos vardažodžių kilmininkas sutampa su [[Vardininkas|vardininku]]. Nagrinėjant dūrinius, kurių pirmasis dėmuo turi [[Kilmininkas|kilmininko]] požymių, būtų galima išskirti ir kilmininkinius: ''suglizkēļ'' 'gimininga kalba' (''sugli'' 'giminaitis' : ''sugliz'' 'giminaičio; giminės (kilm.)'), ''naizizā'' 'uošvis' (''nai'' 'moteris; žmona' : ''naiz'' 'moters; žmonos (kilm.)') ir t. t.

[[Marta Rudzīte|Rudzytė]] (Rudzīte) cituoja E. Hauzenbergą, kuris, remdamasis [[Andreas Johan Sjögren|Šiogreno]] (''Sjögren'') ir [[Ferdinand Johann Wiedemann| Vydemano]] (''Wiedemann'') ''Livische Grammatik'', teigia, jog „dviejų daiktavardžių junginyje, kai vienas iš jų labiau apibrėžia arba pažymi kitą, pirmasis − pažymintysis daiktavardis, kaip ir latvių kalboje, − yra kilmininko linksnio" ir patikslina, kad kilmininkas dažnai visiškai sutampa su vardininku. Tad požiūriai į lyvių kalbos dūrinių pirmąjį dėmenį − prieštaringi.

[[Eduard Vääri|Vėris]] pažymi, kad retkarčiais pasitaiko dūrinių ir su kitais linksniais ([[Naudininkas|naudininku]], [[Įnagininkas|įnagininku]], daugiskaitos [[Partityvas|partityvu]]).

Savita, taip pat ir kitose [[Baltijos finų kalbos]]e sutinkama, ypatybė − **dūriniai, kurių linksniuojami abu dėmenys.** ''Lyvių–estų–latvių kalbų žodyne'' tokie dūriniai nurodomi su dvigubu brūkšniu tarp jų dėmenų. Šie dūriniai vartojami be jokių aiškesnių dėsningumų, pavyzdžiui, tarp [[Skaitvardis|skaitvardžių]] '11 − 19' toks dūrinys yra tiktai ''ikštuoistõn'' 'vienuolika', o tarp dešimčių − tiktai ''vīžkimdõ'' 'penkiasdešimt'; visų kitų skaitvardžių linksniuojamas tik antrasis dėmuo.

Pažymėtina, kad lyvių kalbos [[Skaitvardis|skaitvardžių]] formos pastebimai skiriasi nuo giminingų kalbų, nes skaitvardžių antrojo dėmens linksniavimas patyręs savotišką [[Daiktavardis|daiktavardėjimą]] (ankstesnė [[Linksnis|linksniuojamoji]] forma yra sustabarėjusi ir naujai tapusi pagrindine, o šią vėl galima linksniuoti). [[Estų kalba|Estų]] ir [[Suomių kalba|suomių]] kalbose skaitvardžiai '11 −19' sudaromi '[skaičius] iš antrosios' pavyzdžiu, o tai yra trumpinys iš '[skaičius] iš antrosios dešimties' − 'vienas iš antrosios dešimties', t. y. 'vienuolika' ir t. t. Šiuose junginiuose antrasis dėmuo atitinka skaitvardžio 'antras' [[Kilmininkas|kilmininką]] ir tokiame dūrinyje linksniuojamas tik pirmasis dėmuo – pavyzdžiui, [[Suomių kalba|suomių kalboje]] ***yksi*'toista*, ***yhden**toista* ir t. t. Tikėtina, kad lyvių kalbos keliolikos žymuo *-tuoistõn* anksčiau buvo vartojamas kaip [[Kilmininkas|kilmininkas]], bet šis sustingo ir sudaiktavardėjo. Kelintinio skaitvardžio 'antras' kilmininkas dabartinėje lyvių kalboje yra *tuoiz*. Lyvių kalboje linksniuojamas būtent antrasis skaitvardžių '11 − 19' dėmuo (išskyrus jau minėtąjį *ikštuoistõn* 'vienuolika', kur linksniuojami abu dūrinio dėmenys). Toks linksniuotos formos sudaiktavardėjimas turimas, matyt, ir dešimčių pavadinimuose. Suomių ir [[Estų kalba|estų]] kalbose dešimčių pavadinimai sudaromi skaičius su vardininku + 'dešimt' su [[Partityvas|partityvu]] pavyzdžiu ir linksniuojami abu dūrinio dėmenys. Savo ruožtu lyvių kalboje dešimčių žymuo, pradedant dvidešimčia, yra *-kimdõ*, – tai galėtų būti sustabarėjęs žodžio *kim* partityvas, dabartinėje lyvių kalboje *kim* partityvas yra *kimmõ,* o linksniuojamas tėra antrasis dėmuo (išskyrus jau minėtąjį *vīžkimdõ* 'penkiasdešimt', kur linksniuojami abu dėmenys).

Dūriniai su abiem linksniuojamaisiais dėmenimis yra reti, daugumos dūrinių linksniuojamas tik antrasis dėmuo.

<div style="text-align:left;">*ikštuoistõn* 'vienuolika' – dūrinys, kurio abu dėmenys linksniuojami.
</div>

== Žodynas ==

Pasak [[Eduard Vääri|Vėrio]], lyvių kalbos [[Leksika|žodyno]] pamatą sudaro [[Finougrų kalbos|finougrų]], [[Baltijos finų kalbos|Baltijos finų]] ir lyviški veldiniai. Vinklerio (*Winkler*) apskaičiavimais, jie sudaro beveik 63 % lyvių kalbos žodyno. Vinkleris tokias išvadas daro išanalizavęs 5 500 Kuršo lyvių tarmės leksinių vienetų, o, sakykime, į [[Lyvių-estų-latvių žodynas|Lyvių-estų-latvių žodyną]] įtraukta apie 13 000 antraštinių lyviškų žodžių. Atsižvelgiant į palyginti nedidelę tirtos leksikos apimtį ir galimybes kalbą norminti bei gryninti, skolinių dalis gali būti mažesnė.

Finougrų kilmės žodžiai įvardija kūno dalis, gamtos reiškinius, paprasčiausius veiksmus, su medžiokle, žvejyba, statyba ir t. t. susijusias sąvokas (kai kurie šios epochos žodžiai pasiskolinti iš kitų kalbų): *ēļ* 'balsas', *jālga* 'koja', *ver* ~ *vier* 'kraujas', *sidām* 'širdis', *kež* 'ranka', *pǟ* 'galva', *piņ* 'šuo', *pū* 'medis', *ikš* 'vienas', *īe* 'naktis', *ūrga* 'srautas', *kūolõ* 'mirti', *nūolõ* 'laižyti', *zäp* 'tulžis', *rebbi* 'lapė' (iš [[Indoiranėnų kalbos|indoiranėnų k.]], plg. ), *īr* 'pelė', *kalā* 'žuvis', *kuodā* 'namas' (klajojantis (neaiškios kilmės) žodis, žinomas įvairioms [[Eurazija|Eurazijos]] kalboms), *kiv* 'akmuo'.

<div>

</div>

Baltijos finams būdingi lyviški žodžiai: *nuŗm* 'laukas', *jeng* 'dvasia; siela', *pallõ* 'prašyti', *sulli* 'tarnas', *kōzgõnd* 'vestuvės'.

Lyvių kalbos žodžiai, neturimi kitose Baltijos finų kalbose, tačiau būdingi Volgos finams ([[Marių kalba|mariams]], [[Mordvių kalbos|mordviams]]): *salāndõ* 'vogti', *sēmḑa* 'pienas', *umārz* 'obuolys'. Be jau paminėtų Vėrio pavyzdžių, Vytsas pateikia dar ir žodį *vālda* 'baltas' ([[Erzių kalba|erzių]] *valdo*, [[Mokšų kalba|mokšų]] *valda* – kitose Baltijos finų kalbose ir [[Marių kalba|marių kalboje]] šis žodis yra su [[Priebalsis|priebalsiais]] *g*/*k*, pavyzdžiui, [[Estų kalba|estiškai]] *valge*), jis lyvių *jei* 'ledas' lygina su erzių *ej* ir supriešina su [[Veru kalba|veru]] *egi* bei estų, [[Vodų kalba|vodų]] ir [[Suomių kalba|suomių]] *jää*. Vytso manymu, lyvių žodis *kõps* '[[Pilkasis kiškis|kiškis]]' yra giminingiausias [[Komių kalba|komių]] *kõc&apos;* ir [[Udmurtų kalba|udmurtų]] *kec&apos;* (likusiose [[Baltijos finų kalbos]]e vartojamas kitoks žodis – estų *jänes*, suomių *jänis*, [[Salaca|Salacos]] lyvių kalboje taip pat turėtas toks kiškio pavadinimas – *jens*). [[Fanny de Sivers|De Zivers]] nuomone, šis kiškio vardas gali būti atsiradęs iš apibūdinimo, jei būtų lyginama su estų posakiu *kepsu lööma* 'šokinėti'.

Greta paveldėtosios (savos kilmės) žodyno, lyvių kalboje vartojama daug Baltijos finų kalboms bendrų senųjų [[Skolinys|skolinių]] bei tik lyvių kalbai būdingų naujai pasiskolintų žodžių – jie sudaro apie 37 % lyvių kalbos žodyno.

=== Senieji skoliniai ===
Senasis lyvių kalbos perimtojo žodyno sluoksnis priklauso bendriesiems Baltijos finų kalbų [[Skolinys|skoliniams]], de Zivers juos skirsto į toliau pateikiamus laikotarpius.

Manoma, kad pirmieji [[Finougrai|finougrų]] ir [[Indoeuropiečiai|indoeuropiečių]] ryšiai siekia maždaug [[3000 m. pr. m. e.|3000 m. pr. m. e]]., finougrai gerai pažinoję [[Indoiranėnų kalbos|indoiranėnų kalbomis]] šnekėjusius [[Skitai|skitus]] ir [[Osetinai|osetus]], iš jų pasiskolinę žodžius *mež* 'medus', *suodā* 'karas' ir *sōra* 'ragas'. Tuo metu buvo pasiskolinti ir skaičių pavadinimai *seis* 'septyni', *sadā* 'šimtas'. De Zivers manymu, indoeuropiečių įtaka aiškintina skaitvardžių *kōdõks* 'aštuoni' (pažodžiui 'du išskaičiavus iš dešimt') ir *īdõks* 'devyni' ('vieną išskaičiavus iš dešimt') daryba.

Šios tyrėjos teigimu, pirmieji [[Baltizmas|baltizmai]] ėmę plūsti maždaug pirmojo tūkstančio pr. m. e. viduryje, jiems priskirtini: *mer* ~ *mier* 'jūra (plg. *marios*)', *tōvaz* 'dangus (plg *dievas*)', *jērnaz* '[[žirnis]]', *pubā* '[[pupa]]', *ǟrga* '[[Naminis jautis|jautis]] (plg. *žirgas)**, ''aņgõrz'' '[[ungurys]]', ''vējõz'' '[[Upinis vėžys|vėžys]]', ''āmbaz'' 'dantis (plg. ''žambas, į-žambus'')', ''kōra'' 'plunksnos; kailis; spalva (plg. ''gaurai'')', ''lūdõ'' 'šluota', ''rattõd'' 'ratai', ''rieggõz'' 'važis; [[rogės]]', ''lajā'' 'liesas' ir kt. Tuo pat metu iš [[Baltai|baltų]] gautas ir [[prieveiksmis]] ''vel'' 'dar (plg. ''vėl'')' bei skaitvardis ''tūontõ'' 'tūkstantis'.

Paskutiniais amžiais prieš mūsų erą estų ir lyvių gyvenamosiose teritorijose prasidėjo glaudūs ryšiai su germanų, ypač – skandinavų tautomis. Šiam laikotarpiui priklauso skoliniai ''kūlda'' '[[auksas]]', ''tinā'' '[[švinas]]', ''rōda'' '[[geležis]]', ''mȭka'' 'dešra', ''addõrz'' '[[plūgas]]', ''naggõl'' 'vinis', ''nõggõl'' 'adata', ''kīela'' 'varpas; laikrodis', ''rānda'' 'pakrantė', ''kōp'' 'prekė', ''rō'' 'pinigai', ''līenõ'' 'skolinti', ''rikāz'' 'turtingas', ''varā'' 'valdžia; galia; jėga', ''rīdļõ'' 'ginčytis', ''lāmbaz'' '[[avis]]', ''kanā'' '[[višta]]', ''riggõz'' '[[Rugys|rugiai]]', ''kaggõrz'' '[[Aviža|avižos]]', ''kīņḑõl'' '[[žvakė]]'.

Mūsų eros pirmajame tūkstantmetyje šalia lyvių ir estų protėvių apsigyveno slavai (prieš tai dažniausiai [[Asimiliacija (sociologija)|asimiliuodami]] [[Baltai|baltus]]). Šiam skolinių sluoksniui priklauso tokie su [[religija]] susiję terminai: ''rišt'' '[[krikštas]]', ''rištõ'' 'krikštyti', ''rištõdnim'' 'vardas' (t. y. 'krikšto vardas'), ''rōntõz'' 'knyga', ''päp'' 'skleidėjas; kunigas; pastorius', ''suņḑ'' 'bausmė', ''nädīļ'' 'savaitė', ''tõrg'' 'turgus', ''vǟrõd'' 'vartai', ''sōpkõz'' 'batas', ''rubīž'' 'riba; siena'.

=== Naujieji skoliniai ===
Naujaisiais laikais [[Kuršas|Kuršo]] šiaurėje gyvenusieji lyviai sausumoje nesiribojo su [[Estija]], vis dėlto lyviai su estais kontaktavo; pavyzdžiui, pasak Vytso, „kiekvieną lyvių kaimą yra aplankę [[Sarema|Saremos]] estai” (čia turima omenyje [[Imigracija|imigravimas]] arba [[Santuoka|vedybos]]). Be visų kitų, [[Eduard Vääri|Vėris]] mini [[Skolinys|skolinius]] iš [[Estų kalba|estų kalbos]] ''sõbrā'' 'draugas', ''sugli'' 'giminaitis', ''sīedõbkuodā'' '[[valgykla]]', ''magdõbkuodā'' 'viešbutis', ''mōgõnd'' '[[apskritis]]', ''rumāli'' 'kvailas', ''ārguz'' 'ištižimas; silpnabūdiškumas', ''āigakēra'' 'žurnalas'.

Iš [[Suomių kalba|suomių kalbos]] pasiskolinta keletas [[Bendrinė kalba|bendrinės]] kalbos žodžių: ''īt'' 'sąjunga; susivienijimas', ''iļīzskūol'' '[[universitetas]] (aukštoji mokykla)', ''iļīm'' 'viršininkas'.

Daugiausia skolinių turima iš [[Latvių kalba|latvių kalbos]]. Suhonenas savo monografijoje ''Die jungen lettischen Lehnwörter im livischen'' sukatalogavo 2 534 skolinius iš latvių kalbos. Tarpininkaujant latvių kalbai, gauta daug [[Skolinys|skolinių]] iš [[Vokiečių kalba|vokiečių kalbos]]. Pažymėtina, kad, kildinant žodžius, šaltiniu laikoma paskutinė juos perdavusi kalba: pavyzdžiui, lyvių [[jungtukas]] ''un'' 'ir' yra laikomas latvišku skoliniu, o savo ruožtu latvių ''un'' 'ir' pirmiausia buvo pasiskolintas iš [[Vokiečių kalba|vokiečių]] žemaičių kalbos, nors kai kuriais atvejais Suhonenas mano skolinusis iš vokiečių kalbos tiesiogiai.

Suhonenas yra įregistravęs ir iš latvių kalbos pasiskolintų [[Priešdėlis|priešdėlinių]] [[Veiksmažodis|veiksmažodžių]]; kai kurie pasiskolinti latviški veiksmažodžiai gali būti vartojami [[Bendrinė kalba|bendrinėje]] lyvių kalboje, o latviški veiksmažodžių priešdėliai niekada nelaikomi [[Bendrinė kalba|bendrinės]] kalbos dalimi. Suhoneno nurodytų dešimt pirmųjų dabartiniuose žodynuose randamų žodžių: ''akurāt'' 'kruopščiai; tiksliai ()', ''algtõ'' 'laikyti samdinį ()', ''amāt'' 'amatas; einamosios pareigos ()', ''amātnikā'' 'amatininkas ()', ''āndõļmaņ'' 'biznierius; verteiva ()', ''āņdig'' 'dosnus' (iš lyvių ''andõ'' 'duoti' su latviškos kilmės darybos priesaga ''-ig'' (= , )', ''appõkōrt'' [~ ''advokāt''] 'advokatas' (anot Suhoneno, [[Dundaga|Dundagos]] latvių tarmėje sakyta ''apkārts''), ''apostõl'' 'apaštalas ()', ''aprink'' 'apskritis ()', ''aptēk'' 'vaistinė ()'.

=== Purizmas ===
[[Lyvių-estų-latvių žodynas|''Lyvių–estų–latvių žodyne'']] imtasi šiokio tokio kalbos norminimo ir prie antraštinių žodžių ženklu 'daugiau negu' (&gt;) nurodomas teiktinesnis variantas. Kai vietoj latviško [[Skolinys|skolinio]] įmanoma vartoti veldinį (savąjį žodį), jis žymimas kaip tinkamesnis, pavyzdžiui, ''dīezgõn'' 'gana; pakankamai' &gt; ''kil''. Šios rekomendacijos taikomos ne tik latviškiems skoliniams: pavyzdžiui, vietoj kelintinio [[Skaitvardis|skaitvardžio]] 'trečias' formos ''kuolmi'' patariama vartoti ''kuolmõz'' – pasak [[Eduard Vääri|Vėrio]], ''-õz'' yra rytų lyvių tarmės kelintinių skaitvardžių darybos [[priesaga]], o ''-i'' – vakarų lyvių, tačiau [[Bendrinė kalba|bendrinė]] lyvių kalba grindžiama rytų [[Tarmė|tarme]].

[[Christopher Moseley|K. Mozlis]] kultūros darbuotojo [[Pėteris Dambergas|Pėterio Dambergo]] kalbą yra apibūdinęs kaip „pastebimai [[Purizmas (kalbotyra)|puristišką”]] ir atkreipęs dėmesį, kad jo kalba „palyginti laisva nuo latviškų skolinių, pavyzdžiui, kitų lyviškai kalbančiųjų dažnai vartojamų veiksmažodžio [[Priešdėlis|priešdėlių]] jo pateiktuose pavyzdžiuose iš viso nėra“.

Šiais atžvilgiais išsiskiria estų ir prancūzų kalbininkės [[Fanny de Sivers|de Zivers]] nuomonė: ji kritiškai vertina pastangas atsisakyti latviškų veiksmažodžių priešdėlių, be to, anot jos, [[jungtukas]] ''ja'' 'ir' yra ne greta latviško [[Skolinys|skolinio]] ''un'' 'ir' vartotas savasis žodis, o gana sąmoningai įsivestasis iš [[Estų kalba|estų kalbos]], siekiant pakeisti ''un'' – galimybes tokia dingstimi naujai diegtis žodžius ji vadina „diskutuotinomis“, jos manymu, „ne mažiau geras požiūris, kad [[Latvių kalba|latvių kalbos]] įtaka, jeigu ji gerai pritaikyta lyvių kalbos sistemai, yra būtent tai, kas šiai kalbai suteikia originalumo”. Anot jos, latviški [[Priešdėlis|priešdėliai]] leidžia perteikti „daugybę galimų atspalvių” (''les préfixes lettons du verbe: une foule de nuances disponibles''). De Zivers yra sudarytų su latviškais priešdėliais lyvių kalbos [[Veiksmažodis|veiksmažodžių]] sąrašo ''Die lettischen Präfixe des livischen Verbs'' autorė.

== Įtaka latvių kalbai ==

Manoma, kad latvių kalbos [[kirtis]] tapo fiksuotas (pastovus) dėl [[Baltijos finų kalbos|Baltijos finų kalbų]] įtakos – visada kirčiuojamas pirmasis skiemuo; dėl atitraukto kirčio [[galūnė (kalbotyra)|galūnė]]se trumpieji [[Balsis|balsiai]] iškrito, o ilgieji – sutrumpėjo, be to, atsirado savotiška regresyvinė balsių harmonija (nuo tolesnio skiemens garsų priklauso balsių <e>, <ē> siaurumas arba platumas); atsižvelgiant į balsių aplinką, ilgėja [[Priebalsis|priebalsiai]] – šis reiškinys neretai vadinamas pėdos [[izochronija]].

Esama labai įvairių nuomonių apie verstines žodžių reikšmes: pasak [[Janis Endzelynas|J. Endzelyno]] (J. Endzelīns),  'žolės; vaistai', lyvių ''āina'', [[Estų kalba|estų]] ''rohi'' 'augalai; vaistai' reikšmių panašumas nėra susijęs, tačiau naujas žodžių reikšmes  'varyti; ginti' → 'skusti' (lyvių ''abbiņi ajjõ'', [[Estų kalba|estų]] ''habet ajama'' 'skusti' („varyti” barzdą) jis vertina kaip [[Baltijos finų kalbos|Baltijos finų]] įtaką. O Karulis šios gretybės su lyvių kalba nemini, bet jis pastebi reikšmės poslinkius  'mušti; trenkti' → 'kirsti' → 'pjauti' → 'skusti'. Endzelyno manymu, dėl lyvių kalbos galėjo atsirasti reikšmė  'labas; geras' → ''labais'' 'dešinys' (pvz.,  'dešinė ranka', t. y. '„geroji” ranka') – plg. lyvių ''jõvā kež'', estų ''hea käsi'' 'dešinė („geroji”) ranka'. Karulis šios paralelės nenurodo, tokią žodžio reikšmę jis labiau linkęs gretinti su [[Rusų kalba|rusų kalbos]] ''правый'' (''pravyj'') 'dešinys; teisingas; nekaltas', [[Vokiečių kalba|vokiečių]] ''recht''/''Recht'' 'dešinys; tikras; teisingas; teisė', [[Anglų kalba|anglų]] ''right'' 'dešinys; teisingas; teisė'.

Teigiama, kad posakiai [[Latvių kalba|latv.]] ''rokā'' ''dabūt'' 'gauti' („rankon gauti“),  'už(si)dėti kepurę' („dėti („likti“) kepurę galvon“) ir kiti yra versti iš [[Baltijos finų kalbos|Baltijos finų kalbų]] (lyvių ''käddõ sōdõ''; ''kibārt pǟzõ pānda'', estų ''kätte saama''; ''kübarat pähe panema''). [[Marta Rudzīte|Rudzytė]] (Rudzīte) neaptaria to, kad abi minėtosios Baltijos finų kalbos vartoja būtent [[Iliatyvas|iliatyvą]]. Dabartinėje lyvių kalboje produktyvūs tik vidaus [[Vietininkas|vietininkai]], tačiau [[Estų kalba|estų kalboje]] tebevartojami ir pašalio, kuriais būtų galima perteikti reikšmę 'dėti kepurę **ant** galvos' (išorinio paviršiaus), vis dėlto estų kalboje pasitelkiamas posakis, kurį pažodžiui būtų galima versti kaip 'dėti kepurę galv**on**', o šį nusikopijavo latviai.

Latvių kalboje, kaip ir kitose [[Baltų kalbos|baltų]] ar [[Slavų kalbos|slavų]] kalbose, [[Priešdėlis|priešdėliais]] dažnai reiškiamas įvykio [[veikslas]] (veiksmas jau baigęsis); jeigu [[veiksmažodis]] ir taip žymi įvykusį veiksmą, priešdėlio galima atsisakyti, siekiant suteikti eigos veikslo (tebetrunkančio veiksmo) atspalvį, bet tokie veiksmažodžiai neretai turi ir vietos reikšmę, o tokiais atvejais latvių kalboje [[Priešdėlis|priešdėliai]] keičiami [[Prieveiksmis|prieveiksmiais]], kuriuos Endzelynas vadino „pakaitais”. Jie perteikia ir eigos veikslo, ir vietos (padėties erdvėje) reikšmes, pavyzdžiui:  'užrišti' : ''siet **ciet*** 'rišti' (rišti „kietai”),  'pririšti' : ''siet '''klāt*** 'rišti' (rišti „šalia”) –  'aš pririšau' (įvykio veikslas), *es sēju *'klāt**'' 'aš rišau' (rišau „šalia”; eigos veikslas, bet kartu nurodoma padėtis erdvėje, vieta). Manoma, kad tokia vartosena atsirado dėl [[Baltijos finų kalbos|Baltijos finų kalbų]] įtakos.  Rudzytė nenagrinėja, ar dėl šių priežasčių latvių kalboje, kitaip negu [[Lietuvių kalba|lietuvių]], reguliariai nevartojami kartotiniai veiksmažodžiai (pvz., kaip  – ''rašydavau, rašinėjau;'' ''klausiau – klausdavau, klausinėjau;'' ''keičiau – keisdavau, kaitaliojau'' ir t. t.) Dar būtų galima palyginti su [[rusų kalba]], kur kartotinis veiksmažodis dažniausiai žymimas [[priesaga]] ''-ыв'' (''-yv'') ir kartojamas veiksmas rodo eigos veikslą (nebaigtą veiksmą), o paliktas [[priešdėlis]] nusako vietą (padėtį erdvėje):  (''priviazat&apos;'') 'pririšti' : ''привяз**ыв**ать'' (''priviaz**yv*'at&apos;*) 'rišinėti (prie…)'.

Rudzytė neapžvelgia šių prieveiksmių darybos panašumų: *vizā* 'kietas, neminkštas' – *vizāl*; *vizās*; *vizzõ* 'kietai; tvirtai; nelaisvai' (plg.  't. p.'), *vālda* 'valia; galia', *eņtšvālda* 'savivalė' – *vāldiņ*; *vāldiž* 'laisvai; netvirtai' (plg.  't. p') ir kt.

Baltijos finų kalbų įtaka aiškinama tai, kad latvių kalboje nuosavybės, priklausymo, privalėjimo ar turėjimo reikšme nevartojamas veiksmažodis *turėti.* Lietuvių pasakymą *aš turiu knygą* latvių kalboje atitinka *man ir grāmata* 'man yra knyga' – tai visiškai sutampa su lyvių *minnõn um rōntõz* arba estų *mul on raamat*.

Estų baltistas ir slavistas P. Aruma pastebi latvių ir estų atpasakojamosios nuosakos panašumus ir pažymi, kad estų ir lyvių kalbos tarp Baltijos finų kalbų yra vienintelės, turinčios atpasakojamąją nuosaką. Arumos teigimu, čia panašumas dar ir tas, kad latvių atpasakojamosios nuosakos darybos priesagos *-ot* (sk. *-uot*) ir *-šot* (sk. *-šuot*) yra sustabarėję vienaskaitos galininkai (matyt, turimi omenyje anksčiau čia turėti dalyviai, atitinkantys dabartinės lietuvių kalbos veikiamuosius dalyvius su *-ąs, -antis* ir *-siąs, -siantis*), o estų atpasakojamosios nuosakos priesaga *-vat* – tai sustabarėjęs partityvas:  'jis ateinąs / ateisiąs', , 'jis atėjęs', *ta olevat tulnud* 'jis buvęs atėjęs'. Rudzytės manymu, lyvių kalboje dalyvius išstūmė veiksmo atlikėją reiškiantys daiktavardžiai, pvz., lyv. *ta tuļļi(ji)*, kur lyv. *tuļļi(ji)* – 'ėjėjas', o  – 'einąs'. Pasak jos, būtini papildomi tyrimai, nes vadinamosiose giliausiose latvių tamniekų tarmėse (pavyzdžiui, apie Dundagą) atpasakojamosios nuosakos nėra, o tamniekų tarmės išaugusios ant lyvių kalbos substrato.

Aruma daro prielaidą, kad veiksmo atlikėjus reiškiančių daiktavardžių kaip pažyminių vartojimas latvių kalboje bus atsiradęs dėl Baltijos finų įtakos:  'dėsli antis' („dėjėja antis”),  't. p.', lyvių *jūoji vāški* 'daug geriantis veršis' („gėrėjas veršis”) –  't. p.'

Įtraukiant ir lyviškus, ir kitų Baltijos finų kalbų žodžius, kartu su tik tarmėse vartojamais žodžiais latvių kalboje, anot Rudzytės, yra iki 500 finiškų skolinių.

## Kalbos pavyzdys su garso įrašu
Trumpas filmuoto pokalbio su Grizelda Kristinia (Grizelda Kristiņa) fragmentas, perrašytas tarptautine fonetine abėcėle ir verstas į lietuvių kalbą.
* *Minā um sindõn Lețmōl, Dundags pagastõs, Zūonkõ kōrands. Min izā vȯļ Pētõr un jemā vȯļ Līž un min vȯļ ikš veļ – Jōņ. Un mēg jelīzmõ Zūonkõ kōrands – amād sugūd. Sǟl vȯļ min izā un veļ, un sõzār, un vel munt sugūd un minnõn…*
* /                                          /
* Aš gimiau Latvijoje, Dundagos valsčiuje, Žuonakų sodyboje. Mano tėvas buvo Pėteris ir motina buvo Lyžė ir aš turėjau vieną brolį – Jonį. Ir mes gyvenome Žuonakų sodyboje – visi giminaičiai. Ten buvo mano tėvas ir brolis, ir sesuo, ir dar kiti giminaičiai ir man…

## Dažnai vartojami žodžiai ir posakiai

## Pastabos

## Šaltiniai ir literatūros išnašos

## Literatūra

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*: Internetinė straipsnio versija anglų kalba:

## Nuorodos
* Dokumentinis filmas lyvių kalba ''Profesoriaus Vytso lyviai'' (žr. T. Vytsas). Titruojama estiškai.
* (Norint ieškoti latvių kalba (*latviešu atbilsmes*, LV), latvišką žodį galima rasti ''Lietuvių-latvių žodyne'' letonika.lv)
*  (Kaip informuojama projekte, žodynas grįstas ta pačia medžiaga, kaip ir LEL, tačiau jame esama į LEL neįtrauktų antraštinių žodžių, čia vartojama įprastinė keletu ženklų papildyta rašyba.)
*  (Jeigu žodžio šaknis kaitant kinta, sugeneruoti linksniai gali būti klaidingi.)
*  (Etimologiniame žodyne lyviški žodžiai aptariami prie estiškų antraštinių žodžių, jeigu jų kilmė ta pati.)
*  (Estų kalbos instituto sukurta tiriamoji versija, vartojama pirminė Šiogreno rašyba.)
* Lyviškoji Vikipedija (bandomoji, dar nepatvirtinta versija)
* Lyvių kultūros ir kalbos portalas Livones.net
* Kalbos pradmenys Facebook’o grupėje ''Līvõ kēļ'' („Lyvių kalba”)
* Lyvių grupė *[[Tai Tai]]*: ''Daina apie duonos dalinimą'' (lyviškai)
*