open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kazimieras Vasiliauskas (1879)

**Kazimieras Vasiliauskas** (1879 m. kovo 17 d. Paberžėliuose, Baisogalos valsčius, Šiaulių apskritis – 1957 m. lapkričio 24 d. Kaune) – inžinierius mechanikas, profesorius, akademikas, medžiagų atsparumo ir statybinės mechanikos pradininkas Lietuvoje.

## Biografija
1893 m. baigė Veprių pradžios mokyklą, 1893–1901 m. mokėsi Mintaujos gimnazijoje. 1901–1907 m. studijavo Rygos politechnikos instituto Mechanikos fakultete. 1907–1916 m. dirbo inžinieriumi Brianske, Šiauliuose, Kalvarijoje, Kazanėje. 1916–1918 m. dėstė technikos mokykloje Kazanėje.

1918 m. grįžo į Lietuvą, iki 1920 m. dirbo Kelių valdybos techninio skyriaus viršininku Kaune. 1920 m. su kitais suorganizavo Aukštųjų kursų technikos skyrių ir jame dėstė. 1920–1942 m. dėstė ir Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje. Nuo 1922 m. dėstė Lietuvos universitete (nuo 1930 m. VDU), įkūrė medžiagų atsparumo laboratoriją ir statybinės mechanikos katedrą, 1922–1950 m. jai vadovavo. 1927–1933 m. ir 1936–1940 m. VDU Technikos fakulteto dekanas. 1930 m. profesorius. 1939 m. technikos mokslų daktaras.

Nuo 1946 m. LSSR MA narys korespondentas. 1948–1950 m. dar ir LSSR MA Technikos instituto direktoriaus pavaduotojas. 1951–1957 m. dėstė Kauno politechnikos institute, 1951–1956 m. statybinės mechanikos katedros vedėjas. 1957 m. SSRS statybos ir architektūros akademijos akademikas. Parašė pirmuosius medžiagų atsparumo ir statybinės mechanikos vadovėlius lietuvių kalba. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

## Bibliografija
* Apskritimo būdas statybos statikoje. – Kaunas: Vytauto Didžiojo universitetas, 1929. – 212 p.: iliustr.
* Strypinės vienukart statiškai neišsprendžiamos fermos analitinė skaičiuotė. – Kaunas: VDU, 1934. – 26 p.: iliustr.
* Elementarinis medžiagų atsparumo kursas: vadovėlis. – Kaunas: Aukštesniosios technikos mokyklos leid., 1935. – 476 p.: iliustr.
* Medžiagų atsparumas. – Kaunas: Vytauto Didžiojo universiteto Statybos fakultetas, 1941. – 615 p.: iliustr.
* Svyruojančių atramų sijos. – Kaunas: Valstybinė enciklopedijų, žodynų ir mokslo leidykla, 1948. – 143 p.: iliustr.
* Lekalinės kreivės. – Kaunas, 1948. – 88 p.
* Medžiagų atsparumo pagrindai: mokomoji priemonė. – Vilnius, 1949. – 307 p.: iliustr.
* Statybinės statikos pagrindai: statiškai išsprendžiamos problemos. – Vilnius, 1953. – 416 p.: iliustr.

## Įvertinimas
* 1929 m. DLK Gedimino 3 laipsnio medalis
* 1933 m. Vytauto Didžiojo 3 laipsnio ordinas 
* 1947 m. LTSR nusipelnęs mokslo veikėjas

## Atminimo įamžinimas
* 1988 m. K. Vasiliausko vardu pavadinta 1922 m. jo įkurtoji medžiagų atsparumo laboratorija (K. Donelaičio g. 20), papuošta profesoriaus bareljefu (skulpt. Juozas Burneika)
* 1995 m. Aleksoto mikrorajone, vienai Birutės gatvei suteiktas K. Vasiliausko vardas 

## Šaltiniai

## Literatūra
* Kazimieras Vasiliauskas: mokslininkas, pedagogas, inžinierius: monografija / Juozas Stražnickas. – Kaunas: Technologija, 1997. – 156 p.: iliustr. – ISBN 9986-13-525-7
Aušrinė (reikšmės)

Žodis **aušrinė** gali reikšti:

* aušrinė – valgymas auštant;
* aušrinė – viena iš Valandų liturgijos valandų;
* Aušrinė – planeta Venera, matoma prieš aušrą;
* Aušrinė – saulės tekėjimo, grožio, jaunystės, sveikatos ir meilės deivė lietuvių mitologijoje;
* „Aušrinė“ – knygnešių organizacija;
* Aušrinė – moteriškas lietuviškas vardas;
* leidiniai:
** „Aušrinė“ – moksleivių žurnalas, XX a. pradžios leidinys;
** „Aušrinė“ – žurnalas, leistas 1989–1990 m. Vilniuje;
* kaimai:
** Aušrinė – Raseinių rajone;
** Aušrinė – Varėnos rajone.

Susijęs terminas:
* Aušrinis žiedvabalis (*Dictyoptera aurora*) biologijoje – vabalų (*Coleoptera*) rūšis.
Juozas Miliauskas-Miglovara

**Juozas Miliauskas – Miglovara** (*Juozapas Milevskis*, 1845 m. kovo 24 d. Galnėje, Šilutės raj. – 1937 m. sausio 21 d. Šiauliuose) – rašytojas, knygnešys, visuomenės veikėjas.

## Biografija

Kilęs iš bežemių bajorų. Anksti mirus tėvams, juo rūpinosi giminės ir vyresnysis brolis kun. Aleksandras Miliauskas. Mokėsi Vainuto parapijinėje mokykloje, Šiaulių gimnazijoje. Būdamas 4-oje klasėje kartu su draugai įsitraukė į 1863 m. sukilimą. Jis kovojo B. Dluskio būryje, dalyvavo trijuose mūšiuose. Sukilimui silpstant, 1864 m. pasidavė ir buvo amnestuotas. Vėliau sukilimo atsiminimus jis vaizdžiai aprašė savo kūryboje.

Pragyveno dvaruose ruošdamas vaikus stoti į gimnaziją. 1872 m. atvyko į Rygą ir įsidarbino policijoje. Rygoje Miliauskas sukūrė šeimą, susilaukė ketverto vaikų. Tačiau tai netrukdė įsijungti į visuomeninė veiklą.

1881 m. dalyvavo įsteigiant Rygos lietuvių dainų mėgėjų draugiją „Aušra“. Draugijoje įsigalėjus lenkiškai krypčiai ir negavus leidimo steigti čia lietuvišką laikraštį, tarėsi su Jonu Šliūpu dėl laikraščio leidimo Tilžėje, ragino jį pavadinti „Aušra“. 1883 m. laikraščiui pradėjus eiti, leidėjai siuntė jam apie 150 egz. vokuose su prenumeratorių adresais. Tapo vienu svarbiausių „Aušros“ ir jos kalendorių platintoju. Gautą laikraštį siųsdavo į Kijevą, Astrachanę, Tobolską. Darbas policijoje buvo gera priedanga lietuvybės veikloje, taip jis išvengė represijų ir net įtarimų.

Pats pradėjo rašyti, pasirašydamas *Juozapo Miglovaros* slapyvardžiu. Rašė eilėraščius „Aušrai“, vėliau ir į kitus laikraščius. 1883 m. pabaigoje išleido rankraštinį literatūrinį žurnalą „Rašliavos Paštas“, parašytą lenkų ir lietuvių kalbomis mokykliniame 24 psl. sąsiuvinyje. Iš viso leidinyje buvo keturi straipsniai, vienas iš jų – Stanislovo Didžiulio, parašytas lietuviškai, pasisakantis prieš kirilicos vartojimą. 1884 m. Tilžėje išleido eilių rinkinį *„Iivaires eilas. Pirmas pluoksztas“*. 1880 m. buvo pradėjęs rašyti lietuvių kalbos gramatiką.

1886 m. pasitraukęs iš tarnybos Rygos policijoje, Miliauskas grįžo į Lietuvą. Kurį laiką gyveno Akmenėje, pėsčias keliavo po Žemaitijos miestelius, vertėsi homeopatija. 1887 m. atvažiavo į Šiaulius, iš pradžių dirbo policininku, vėliau – notaro raštininku, buhalteriu.

1895 m. kaltintas „Atgajos“ draugijos byloje – pas Matą Slančiauską, vieną iš draugijos narių, rado jo laiškų. Per kratą bute aptiko sąsiuvinių su eilėraščiais, taip pat draudžiamos lietuviškos spaudos. Buvo suimtas, kalinamas Šiaulių kalėjime, bet 1896 m. gegužės 14 d., paskelbus caro manifestą, nuo bausmės atleistas.

Šiauliuose 1906 m. išleido tautosakos rinkinėlį „Dainos“, 1914 m. parengė eilių rinkinį „Giedmenys“, 1928 m. – knygelę „Viduklės kraštas“.

Nuo 1928 m. sausio 1 d. paskirta 150 Lt pensija, kaip tautinės sąmonės žadintojui ir rašytojui. Palaidotas senosiose Šiaulių kapinėse.
Voronežas

**Voronežas** – miestas vidurio Rusijoje; srities centras. Išsidėstęs prie Voronežo upės. Svarbus upių uostas, pramonės centras (regionas turi daug juodžemio, svarbaus žemės ūkyje), gaminamos mašinos, guma, maisto produktai. Yra Novovoronežskio atominė jėgainė.

Architektūros paminklai: Šv. Mykolo cerkvė (XVIII a. pr.), Potiomkino rūmai (XVIII a.). Veikia universitetas (iš pradžių vadinosi Tartu universitetu, kadangi 1918 m. čia evakuotas iš Estijos). Iš senovės išlikę skitų laidojimo kalvos.

## Istorija
Miestas įkurtas 1586 m. kaip tvirtovė, besiginant nuo Krymo ir Nogajaus totorių, puolančių iš pietinių stepių. 1695–1696 m. tapo laivų statybos centru (Petro I inicijuota Azovo kampanija). 1745 m. buvo įsteigta dvasinė seminarija. 1830 m. tapo svarbiu verslo ir kultūros centru. 1918 m. evakuoto Tartu universiteto pagrindu įsteigtas Voronežo valstybinis universitetas. II pasaulinio karo metu (1942–1943 m.) smarkiai sugriautas, bet po karo visiškai atstatytas.

## Lietuviai Voroneže
Pirmojo pasaulinio karo metais Voronežas virto didžiausiu lietuvių centru Rusijoje. Jame iškart buvo įkurtos dvi Martyno Yčo vardo gimnazijos – viena berniukams, kita mergaitėms. Nors dėstomoji kalba išliko rusų, bet kaip atskiras dėstomasis dalykas buvo įvesta lietuvių kalba, kurią dėstė žinomas kalbininkas Jonas Jablonskis. Mokiniai gyveno bendrabučiuose, juos išlaikė, kaip ir visus lietuvių pabėgėlius Rusijoje šelpė, Lietuvių draugija nukentėjusiems dėl karo šelpti. 1917–1918 m. Voroneže veikė Lietuvių spaustuvė.

Mieste mokėsi, dirbo žymūs Lietuvos veikėjai: Julija Biliūnienė, Petras Biržys, Juozas Damijonaitis, Kazys Grinius, Domas Jasaitis, Povilas Karazija, Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė, Mykolas Krupavičius, Marcelė Kubiliūtė, Pranas Mašiotas, Stasys Matijošaitis, Jadvyga Oškinaitė-Sutkuvienė, Antanas Sniečkus, Zigmontas Antanas Aleksa, Petras Tarulis, Antanas Tumėnas, Juozas Tūbelis, Konstantinas Šakenis, Šatrijos Ragana, Adomas Varnas, Juozas Vokietaitis ir kt.

## Sportas
* FK Fakel Voronež (futbolas)

## Nuorodos
* Voronežo miesto internetinis puslapis
BMX

**BMX** (; X raidė žymi , kadangi X primena kryžių, sankryžą) – dviračių kroso ir trialo sportas atsiradęs JAV septintojo dešimtmečio pabaigoje. BMX dviračiai skirti įveikti rampoms, tilteliams ir kitom kliūtims.

## Istorija
Nuo 1979 m. Amerikoje BMX sporto varžybų organizavimu rūpinasi dvi federacijos (NBA, NBL), kurios vienija profesionalius dviratininkus. 

Ši sporto šaka plinta ir Europoje: Prancūzijoje, Belgijoje, Nyderlanduose. Tarptautinė BMX federacija (IBMXF) susikūrė 1981 m. ir surengė pirmąjį pasaulio kroso čempionatą Pontieke, (JAV).

1993 m. BMX kaip sporto šaką pripažino Tarptautinė dviratininkų sąjunga. Dviračių akrobatikos rungtis pirmą kartą debiutavo Europos čempionate 1983 m. Nuo 1995 m. pastebimas didėjantis populiarumas, daugėja žiūrovų. Rengiama daug parodomųjų rungtynių, tokių kaip X-games Jungtinėse Valstijose.

## Lietuvoje
Lietuvoje BMX varžybos vyksta neseniai. Prieš dešimtmetį pirmas BMX lenktynių klubas įsikūrė Šiauliuose, vėliau – Pakruojyje, po to – Panevėžyje. 

Respublikinėse varžybose šiuo metu dalyvauja trys klubai ir viena sporto mokykla (SM):
* Pakruojo BMX sporto klubas (dalinai oficialus pavadinimas, klubo sportininkai atstovauja Pakruojo rajono sporto centrui);
* Panevėžio Mažųjų Dviračių sporto klubas „Ekstrimas“;
* Šiaulių miesto BMX sporto klubas; 
* Šiaulių miesto SM "Dubysa" (BMX - viena iš kelių mokyklos sportinės veiklos sričių.).

Yra rengiamos 4 etapų Lietuvos BMX lenktynių pirmenybės. Jas organizuoja Lietuvos dviračių sporto federacija ir miestas – konkretaus etapo rengėjas. Taip pat yra rengiamos sezono atidarymo (pavasarį) ir uždarymo (rudenį) varžybos.

Šalies ir tarptautinėse BMX race trasose ženklių laimėjimų yra pasiekę pavieniai Lietuvos mažųjų dviračių meistrai. Pažymėtina – šio sporto pradininkė Lietuvoje, pasaulio BMX lenktynių čempionė šiaulietė Vilma Rimšaitė. Tarp Baltijos šalių BMX lenktynių sportas labiau pažengęs Latvijoje. Šios šalies BMX lenktynių komanda yra tapusi Europos čempione.

## Dviratis

BMX dviračiai yra su papildomomis kojų atramomis, jų vairas išriestas į viršų, ratai labai platūs. Visiems BMX dviračiams yra būdingas mažas, labai tvirtas rėmas, nedidelis svoris. Dažniausiai vairo konstrukcija leidžia priekiniam ratui apsisukti aplink 360° kampu, ir ne vieną sykį. Ratų dydis gali varijuoti tarp  skersmens, tarp jų 20 colių yra pats populiariausias.

## Nuorodos
* BMX naujienų kategorija Lietuvos dviračių sporto federacijos (LDSF) svetainėje.

## Šaltiniai
Michailas Muravjovas

**Michailas Nikolajevičius Muravjovas** (; 1796 m. spalio 12 d. Maskvoje – 1866 m. rugsėjo 10 d. Peterburge) – carinės Rusijos valstybės veikėjas, Vilniaus generalgubernatorius (nuo 1863 m. gegužės 15 d. iki 1865 m.; iki tol buvo Gardino generalgubernatorius). Į šias pareigas paskirtas numalšinti 1863–1864 m. sukilimą Lietuvoje. Pasižymėjo ypatingu žiaurumu, už tai vėliau pramintas „Koriku“.

## Biografija

Michailas Muravjovas buvo kilęs iš rusų bajorų Muravjovų giminės. Jis gimė 1796 m. Maskvoje. M. Muravjovo brolis Aleksandras buvo dekabristas. 1810 m. įstojo į Maskvos universitetą. 1812 m. jis dalyvavo kare su prancūzais. Borodino mūšyje buvo sužeistas. Po karo dalyvavo slaptosiose draugijose. 1826 m. po dekabristų sukilimo buvo areštuotas, bet paleistas. Jis malšino 1830-1831 m. sukilimą. Vienas iš Vilniaus universiteto uždarymo iniciatorių.

Muravjovas ypač pasižymėjo lietuvių tautos rusinimo darbe – siekė, jog valdžia būtų centralizuota vienose rankose, administracijoje vietiniai gyventojai būtų pakeisti išimtinai atvykusiais iš Rusijos žmonėmis, būtų sustabdytas Lietuvos Statuto veikimas, uždarytas „lietuviškos laisvamanybės lizdas“ – Vilniaus universitetas, ekonomiškai ir politiškai suvaržyta katalikų dvasininkija, būtų pradėta rusų kolonizacija.

Muravjovas mirė 1866 m. Sankt Peterburge.

1865 m. jo garbei „už tvarkos ir ramybės įvedimą“ pastatyta Vilniaus šv. arkangelo Mykolo koplyčia. 1899 m. Mažeikių miestas buvo pervadintas Muravjovu, Michailo Muravjovo garbei. Miestas Muravjovu oficialiai vadinosi iki 1918 metų.

## Veikla malšinant sukilimą ir po to
Uždarė 46 vienuolynus ir prie jų veikusias mokyklas, 10 katalikų bažnyčių pavertė stačiatikių cerkvėmis, tarp jų:
* 1863 m. uždarytas Tytuvėnų bernardinų vienuolynas (bažnyčia Valančiaus pastangomis veikė toliau)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lietuviškas žodis ;
* Muravjovas Brockhaus'o enciklopedijoje.
Mahometo atvaizdas

**Mahometo atvaizdas** (dan.: „Muhammeds ansigt“) – 12 karikatūrų serija, kurią sukūrė įvairūs menininkai, tematizuodami Islamo įkūrėjo Mahometo veiklą bei jį atvaizduodami.

Darbų paskelbimas 2005 m. rugsėjo 30 d. Danijos dienraštyje Jyllands-Posten ir perspausdinimas Egipto laikraštyje Al Fage 2005 m. spalio 17 d. nesukėlė protestų.

2006 vasario mėn. Danijoje gyvenančių imamų pateiktos brošiūros su kitomis iliustracijomis islamo tematika sukėlė tarptautinius musulmonų organizacijos protestus, paskatino boikoto Danijos produktams paskelbimą bei peraugo iki smurto veiksmų. Tokia reakcija sąlygojo religijos laisvės, spaudos, meno ir nuomonės laisvės diskusijas tarptautinėje bendruomenėje bei žiniasklaidoje.

## Atvaizdų draudimas islame ir krikščionybėje
Islame griežtai draudžiama vaizduoti gyvus Dievo kūrinius.
Vienas iš pavyzdžių: Hadisas esantis Bukhari rinkinyje - 3:428, kurį atpasakojo Said bin Abu Al-Hasan:

Biblija:
Išėjimo knyga 20:

## Karikatūros Jyllands-Posten dienraštyje
* Visos 12 karikatūrų, dideliu formatu
* Atviras Jyllands-Posten laiškas, kreipimasis į musulmonus  
* Antisemitinės karikatūros arabų žiniasklaidoje (Al Achram ir kt.)  (pdf)
* *[http://www.heise.de/tp/r4/artikel/21/21985/1.html Karikatūros Holokausto tema (kaip puolamoji gynyba)]* Telepolis 2006 vasario 7 d.
Bandomoji lenta

**Bandomoji plokštė** () – daugkartinio naudojimo įtaisas, kuriuo galima surinkti įvairiaus sudėtingumo bandomuosius įtaisus (netgi veikiančius procesorių modelius).

Šiuolaikinė bandomoji montažinė plokštė susideda iš daug skylučių turinčio plastikinio bloko ir kiekvienai skylutei įrengtų bronzinių spyruoklinių kontaktų. Skylutės išdėstytos taip, jog galima įstatyti įprastiniam (ne paviršiniam) montavimui skirtas mikroschemas, likusius schemos elementus bei jungiančius laidus. Skylutės tarpusavyje jau sujungtos kaip parodyta iliustracijoje.

Kalbama, jog bandomoji 1970 m. pasirodžiusios fotokameros *Polaroid SX-70* elektronikos versija buvo surinkta ant 4 pėdų pločio ir aštuonių pėdų ilgio prototipavimo plokštės ir buvo visiškai veikianti. Projektas buvo toks slaptas, jog montuojantys inžinieriai nežinojo kuriamos schemos paskirties. Vėliau ši elektronika buvo perkelta į specializuotą integrinę mikroschemą.

## Privalumai
* Nereikia lituoti, todėl mažiau kenčia detalės. Be to, tokią metodiką saugiau taikyti vaikų mokymui.
* Visus komponentus lengva panaudoti pakartotinai.
* Galima surinkti ir gana sudėtingas schemas.
* Galima modeliuoti ir tokias schemas, kurioms nesukurti pakankamai tikslūs matematinai modeliai (privalumas palyginus su matematiniu modeliavimu nerenkant schemų).

## Trūkumai
* Dėl didelės elektrinės talpos schemų veikimo dažnis apribotas maždaug 10 MHz.
* Konstrukcija neatspari smūgiams ir vibracijai (netinka, pavyzdžiui, montuoti į judantį modelį).
* Konstrukcija užima gana daug vietos.

## Šaltiniai
Buvė

**Buvė Sala** () – negyvenama vulkaninės kilmės sala Pietų vandenyne, 2600 km į pietvakarius nuo Gerosios vilties kyšulio. Priklauso Norvegijai. Sala paskelbta gamtos rezervatu.

## Geografija
Salos plotas siekia vos 49 km². Buvė yra viena labiausiai izoliuotų salų žemėje. Nuo artimiausios sausumos, Karalienės Mo Žemės Antarktidoje nutolusi 1300 km, nuo Pietų Sandvičo salų 1900 km, o nuo artimiausios gyvenamos vietos, Pietų Afrikos Respublikos pietinių pakrančių – 2600 km. 89 % jos paviršiaus dengia ledas. Visose salos pusėse stūksančios stačios uolos itin apsunkina išsilaipinimą krante.

Aukščiausia salos viršūnė – Olafo kalnas (*Olavtoppen*), iškilęs virš jūros lygio 780 m.

## Klimatas
Vyrauja jūrinis Antarktidos klimatas. Vyrauja vakarų vėjai, tačiau vėjo stiprumas nėra itin didelis. Vidutinė temperatūra jūros lygyje yra apie -1 °C, o vidutinė mėnesio temperatūra sausio mėn. yra apie 1 °C, o rugsėjo mėn. -3 °C. Salą paprastai gaubia debesys arba tirštas rūkas.

## Augalija
Kuklioje augmenijoje vyrauja samanos ir kerpės. Taip pat yra grybų ir dumblių.

## Gyvūnija
Salos gyvūnijoje dominuoja ruoniai, pingvinai ir kiti jūros paukščiai, kurie peri kolonijomis. Yra didelės Antarktidos kailinių ruonių kolonijos ir keletas dramblinių ruonių. Peri dvylika paukščių rūšių. 1929 m. kailinių ruonių medžioklė buvo uždrausta, o nuo 1935 m. visos ruonių rūšys šioje teritorijoje yra saugomos.

Nuo 1990 m. iki 1997 m. kailinių ruonių kolonija Nyrøysa stebėsenos rajone padidėjo nuo 7900 iki 65 000 individų. 

## Istorija
Salą 1739 m. sausio 1 d. atrado prancūzų jūrininkas Žanas Batistas Šarlis Buvė de Lozeras (*Jean-Baptiste Charles Bouvet de Lozier*), tačiau joje neišsilaipino. Vėliau saloje ilgą laiką niekas nesilankė. XIX a. pr. ją kelis kartus buvo pasiekę britų ruonių medžiotojai bei amerikiečių jūrininkas Bendžaminas Morelas. 1927 m. salą pasiekė norvegų ekspedicija, vadovaujama Hjalmaro Riserio-Larseno ir paskelbė Norvegijos valda. 1930 m. Britanija, kuri turėjo pretenzijų į salą, pripažino ją Norvegijai.

1971 m. Bouvė ir jos teritoriniai vandenys buvo paskelbti gamtos rezervatu, taip užtikrinant visišką turtingos ir būdingos salos augalijos ir gyvūnijos apsaugą.

Sala visiškai negyvenama. Joje ilgą laiką nebuvo jokių bazių ar mokslinių tyrimo stočių, tik automatinė meteorologinė stotis (nuo 1977 m.). 1996 m. pastatyta Norvegijos poliarinio instituto stotis (2014 m. perstatyta).

## Šaltiniai
* Bouvetøya (Buvė sala) Norvegijos poliarinis institutas.
Andalūzitas

**Andalūzitas** – aliuminio nesosilikatinis mineralas turintis cheminę formulę Al2SiO5.

Andalūzitas susidaro regioninio metamorfizmo metu, veikiant aukštam slėgiui ir temperatūrai.

Andalūzito polimorfinės atmainos susidaro veikiant skirtingai temperatūrai ir slėgiui, todėl retai randami kartu tose pačiose uolienose. Šie trys mineralai naudojami atsekti uolienų, kurias jie sudaro, slėgį ir temperatūrą. **Chiastolitas** sudarytas iš anglies ir molio inkliuzijų ir turi X formos skilimą. Kianitas ir Silimanitas yra andalūzito polimorfai.

Mineralas pirmą kartą buvo aprašytas 1789 m. Andalūzijoje (Ispanija).

## Smulkesnis aprašymas
Karvės Ola

**Karvės Ola** – karstinė smegduobė su ola, esanti Karajimiškio kaime (Biržų rajonas), Biržų regioniniame parke. Tai žinomiausias ir geriausiai ištirtas geologinis gamtos paminklas Šiaurės Lietuvoje. Paminklu paskelbtas 1964 m.

## Geologija
Karvės Ola yra beveik apskrita, piltuviška karstinė smegduobė.

Speleologai mano, kad jai – apie 200 metų. Jos skersmuo 10-12 metrų, gylis – apie 12,6 m. Duobės dugne yra atvira kiaurymė. Olos sienose matosi viršutinio devono sistemos uolienos – dolomitas, gipsas, mergelis. 9 m gylio karstinės įgriuvos dugne yra 5 atšakos (Šlapioji ola, Siauroji landa, Šikšnosparnių landa, Rupūžės ola) ir 1,5 m gylio požeminis ežeriukas.

Viena ertmė eina į šiaurės rytus, dvi į pietryčius. Bendras praėjimų ilgis 46 m, aslos plotas 42 m², tūris 28 m³. Požeminio ežero vandens temperatūra 4,5 °C. Ežere rasta devynspyglių ir trispyglių dyglių ir moliuskų, vienoje landoje rasta šikšnosparnių (ūsuotasis pelėausis, šiaurinis šikšnys ir rudasis ausylis) griaučių.

1973–1978 m. olą tyrė Kauno speleologai. 1978 m. akvalangininkai ištyrė povandeninę požeminio ežero dalį. Karvės Ola dar aktyviai vystosi. Jos parametrai, urvų ilgis, smegduobės forma, kitos tuštumos keičiasi. Paskutiniaisiais metais oloje stipriai pakilo požeminio ežero vandens lygis, kuris užtvindė visas ertmes ir tunelius. Patekti į Karvės olos vidų tapo nebeįmanoma.

2007 m. Lietuvos speleologų klubas „Aenigma“ ir rusų narai – speleologai vykdė tyrimus apsemtose urvo dalyse. Buvo aptiktos dar nežinomos apsemtos požeminės ertmės.

## Pavadinimo kilmė
Pasakojama, kad per vieną medžioklę Mantagailiškio dvarininko skalikas, besivydamas kiškį, skuodė taip arti Karvės olos kranto, jog paslydęs įsivertė į ją.

Šeimininkas, gailėdamas brangiai įsigyto šuns, už 25 rublius tuoj pat pasisamdė vieną raumeningą vyriškį jį gelbėti. Šis, surišęs kelias vadeles ir vienu galu persijuosęs, o kitą apsukęs apie medį, nusileido į gilią prarają, kur inkšdamas plūduriavo skalikas. Susirinko nemažai smalsuolių. Ilgokai palaukus, bet vis negirdint sutarto signalo, buvo nekantriai timptelėtos aukštyn vadelės ir ištrauktas … nebegyvas šuns gelbėtojas. Apsižiūrėta, kad be pėdsakų kiaurymėje jau dingęs ir numylėtasis skalikas.

Dar šnekama, kad dabartinėje įgriuvos vietoje kažkada yra prasmegusi karvė, o prie uolos likęs tik grandinės galas (nuo šio įvykio, girdi, ir dabartinis giliosios karstinės įgriuvos pavadinimas kildinamas). Be to, kalbama, jog į Karvės olą sumesdavo nugaišusias Mantagailiškio dvaro karves.

## Nuotraukos

stulpas_karves_ola.jpg|Stulpas, žymintis, kad Karvės Ola yra gamtos paminklas
Laiptai_karves_ola.JPG|Laiptai į Karvės Olos smegduobę
Karves_olos_slaitai.JPG|Karvės Olos šlaitai


## Šaltiniai
* V. Narbutas, A. Linčius, V. Marcinkevičius. Devono uolienų karstas ir aplinkosaugos problemos Šiaurės Lietuvoje. Agora, 2001.

## Nuorodos
* Karvės Ola 
* Karvės olos planas ir aprašas
* 1970-71 m. darytos nuotraukos Karvės olos viduje
Mažoji Azija

**Mažoji Azija** (, ), arba **Anatolija** (, ) – pusiasalis Azijos žemyno vakaruose, tarp Juodosios jūros ir Viduržemio jūros, į rytus nuo Bosforo sąsiaurio ir Egėjo jūros. Iš esmės pusiasalis sutampa su Turkijos valstybės ribomis Azijos žemyne.

Tai taip pat yra atskiras pasaulio istorinis-kultūrinis regionas, iš rytų apribotas Didžiosios Armėnijos (Kurdistano), iš šiaurės rytų – istorinės Gruzijos, iš pietryčių – istorinės Sirijos. Per Marmuro jūrą vakaruose jis susisiekia su istorine Trakija.

## Pavadinimas
Pavadinimas Anatolija kilo iš graikų Aνατολή (Αnatolí) „saulėtekis“ ar Ανατολία (Anatolía) „saulėtekio šalis“ ar tiesiog „Rytai“. Pavadinimas atsirado prieš 3000 metų, kai graikai apgyvendino Joniją pirmame tūkstantmetyje pr. m. e. Bizantijos graikai *Anatolikon* („Rytietiškieji“) vadino žemes į rytus nuo Europos ir Bizantijos sostinės Konstantinopolio. Žodžio etimologija patvirtina, kad Anatolija yra pusiasalis, apribotas Viduržemio, Juodosios, Egėjo jūrų ir Tauro kalnų rytuose.

## Geografija
Anatolija yra didžiulis, stačiakampio formos pusiasalis, besidriekiantis tarp pietryčių Europos ir Azijos. Anatolija sudaro 97 % Turkijos teritorijos.

Didžiąją pusiasalio dalį sudaro Anatolijos plokščiakalnis, apribotas įvairių kalnų grandinių (Tauro kalnai, Ponto kalnai, Armėnijos kalnynas), kurios trijose pusėse pereina į pajūrio lygumas. Gamta pusiasalyje labai įvairi: nuo druskingų Likaonijos pusdykumių iki derlingų Egėjo jūros pakrančių.

## Istorija

*Pagrindiniai straipsniai: [[Mažosios Azijos istorija]], [[Turkijos istorija]]*
Lėvuo

**Lėvuõ** – upė šiaurės Lietuvoje, 140&nbsp;km ilgio (12-oji pagal ilgį Lietuvos upė), Mūšos dešinysis intakas. 

Prasideda Kupiškio rajone – išteka iš Lėvenaičio ežero, 8&nbsp;km į šiaurės rytus nuo Skapiškio. Teka vakarų kryptimi pro Palėvenėlę, Kupiškį (užtvenkta upė sudaro Kupiškio marias), Subačių. Tekėdamas į šiaurę nuo Panevėžio, Lėvuo pasuka vagą šiaurėn, prateka tarp Pumpėnų ir Pušaloto, o už Pasvalio įteka į Mūšą 50&nbsp;km nuo jos susiliejimo su Nemunėliu.

Lėvens kraštovaizdžio draustinyje, tarp Kupiškio ir Kunčių, yra raiškus fliuvioglacialinis (susijęs su tirpstančio ledyno tekančių vandenų veikla) slėnis, jame yra gamtos paminklas – Stirniškių dolomito atodanga.

Žymesni tiltai (pasroviui): Karsakiškio tiltas, Paliūniškio tiltas, Piniavos tiltas, Pasvalio geležinkelio tiltas, Pasvalio tiltas, Toliūnų kabamasis tiltas.

## Savybės

Vaga nuo ištakos iki Naniškių reguliuota ir tiesi, apie 5–6 m pločio, o nuo Naniškių iki Kupiškio tvenkta ir sudaro minėtas Kupiškio marias – ketvirtą pagal dydį dirbtinį vandens telkinį Lietuvoje. Nereguliuota upės vaga vingiuota, plotis kinta nuo 16 iki 35 m, gylis – nuo 0,7 iki 3,1 m. Vidutinis nuolydis – 0,52 m/km, o srovės greitis – 0,2–0,3 m/s. Vidutinis vandens debitas ties Kupiškiu – 1,79 m³/s, didžiausias – 92 m³/s; ties Pasvaliu vidutinis – 6,5 m³/s, o didžiausias – 274 m³/s. Vandens debitas žemiau Bernatonių sumažėja perpus, nes ties Sanžilės kanalu iš Lėvens į Nevėžį vidutiniškai nuteka vidutiniškai 3,29 m³/s. Vidutinis debitas žiotyse – apie 7 m³/s. Upės vandens lygis per metus svyruoja nuo 1,6 iki 3,7 m.

**Lėvens baseino fiziniai-geografiniai duomenys (procentais)**

### Salingumas

Upėje yra 29 salos (neįskaitant tvenkinių), jų dažnumas – 0,19 vnt./km, daugiausiai sutinkamos vidurupyje, vagos viduryje. Iš viso salos užima 7,8 ha plotą (vid. plotas – 0,27 ha, didž. iki 2 ha), todėl, lyginant su bendru Lėvens upės plotu, salingumas – 3,4 %. 37,9 % salų sudaro atskeltinės senvaginės, likusią dalį – vaginės.

## Intakai

Dešinieji:
*Šiekštė
*Dumblė
*Nadžiupis
*Aukštuoliupis
*Marnaka
*Marnakėlė
*Rūdupys
*Sausinė
*Žambas
*Kanavas
*Kodžiupis
*Pišia
*Svirnupis
*Robata
*Dusa
*Įstras
*Svalia

Kairieji:
*Dauliupys
*Narštupys
*Mituva
*Bočiupis
*Juodupė
*Kupa
*Naktakė
*Krioklys
*Suosa
*Gorpys
*Pilpis
*Gastamas
*Viešinta
*Šonas
*Pietupis
*Gieglaitis
*Geležė
*Ramunis
*Liekupis
*Vėbrupė
*Amata
*Žąsa

## Etimologija

Žodis „lėvuo“ taip pat reiškia šlapią, pelkėtą, klampią vietą, tikrinis vardas giminingas latvių kalbos bendriniam žodžiui *lēvenis* 'liūnas, klampynė'.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Nulinė plokštė

**Nulinė plokštė** (, *stripboard*) – bandomųjų schemų montavimo būdas, tam naudojant bendros paskirties spausdintas schemas. Lietuviškas pavadinimas buvo naudojamas Vilniaus Universiteto fizikų.

Modeliavimui skirta plokštė paprastai turi kas 0,1 colio (2,54 mm) išgręžtų skylių tinklelį. Šis atstumas lygus atstumui tarp daugelio mikroschemų išvadų bei kai kurių jungčių kontaktų, todėl tokius elementus galima montuoti tiesiai ant plokštės. Skylės sujungtos nesudėtingu spausdintų takelių raštu, kurio dalys panaudojamos norimai schemai sudaryti. Tam trukdantys takeliai nesunkiai nutraukiami panaudojant 5 mm gražtą, specialų rankinį įrankį ar tiesiog peilį. Be pavyzdyje parodyto varianto su ištisiniais takeliais, būna plokščių kur takelis kas trys skylės nutrūksta () ar netgi variantų kur visos skylės izoliuotos tarpusavyje () ir turi tik aplinkinį metalo žiedelį detalės išvadui prilituoti.

Detalių išvadai perveriami per skyles ir prilituojami kitoje pusėje (perteklinė išvadų viela vėliau nukerpama). Jei reikia naudoti paviršiniam montavimui skirtas detales, naudojamos plokštės su tokioms detalėms skirtais liežuvėliais. Saugant mikroschemas nuo litavimo metu neišvengiamo karščio, jos įstatomos į iš anksto prilituotus lizdus. Laidai paprastai arba irgi prakišami ir prilituojami kitoje pusėje, arba (ypač jei jie per stori) iš pradžių lituojami prie vėliau į plokštę įlituojamų metalinių strypelių (). Jei nenaudojamos mikroschemos, kai kada taikoma „stambesnė“ versija, kur skylės išdėstytos kas 0,15 colio (3,81 mm) ir yra didesnio skersmens.

Turint patyrimo, taip galima surinkti labai patikimą ir ilgaamžę konstrukciją, tinkamą, pavyzdžiui, judantiems modeliams. Tačiau darbo beveik neįmanoma automatizuoti, todėl serijinei gamybai šis montavimo metodas netinka. Skirtingai nuo bandomosios lentos, montuotojas čia turi būti labiau patyręs, nes reikia lituoklio karščiu nesugadinti ne tik detalių, bet ir pačios plokštės takelių. Bendra taisyklė yra lituoti ne ilgiau trijų sekundžių (jei nespėta – prieš vėl bandant leisti ataušti). Dėl karšto lituoklio ir aštrių įrankių šis metodas mažiau tinkamas vaikams mokyti.

Nors mėgėjų praktikoje įprasta nebereikalingas schemas ardyti ir daugumą dalių mėginti naudoti pakartotinai, tai pavyksta daug sunkiau nei dirbant su bandomąja lenta.

## Šaltiniai
Paviršinis montavimas

**Paviršinis montavimas** – maždaug nuo 1960 metų pradėtas naudoti serijinių elektronikos prietaisų montavimo būdas. Taip montuojant naudojamos specialiai tam skirtos detalės, vietoje vielinių išvadų turinčios tik prie takelių priglaudžiamas ir prilituojamas kontaktines plokšteles. Skylės gręžiamos tik kur reikia sujungti priešingose pusėse esančius takelius. Šį metodą praktikoje pirmoji panaudojo IBM, taip sumontuodama Saturn V raketą valdantį kompiuterį.

Tokią gamybą lengva automatizuoti, pasiekiamas didelis elementų tankis. Šiuo būdu gaminamose schemose įprasta elementus išdėstyti abiejose plokštės pusėse („klasikinėse“ spausdintose schemose to buvo vengiama). Pačios detalės ir atstumai tarp takelių neretai būna mažesni nei montuojant kitais būdais. Tačiau taip montuoti bandomuosius prietaisus rankiniu būdu yra gana sunku (nors įmanoma, ir tuo prireikus užsiimama). Sudėtinga ir bandomojoje įrangoje panaudoti šiam montavimui skirtas detales. Jei elementai sugenda, juos rankomis sunku pakeisti (paprastai keičiama visa plokštė, nors yra specialūs įrankiai detelėms keisti ir rankomis).

Masiškai gaminant, visos kontaktinės aikštelės dengiamos lydmetalio miltelių turinčia litavimo pasta. Paskui automatinės mašinos reikiamose vietose išdėsto detales. Galop visa plokštė pamažu įkaitinama tiek jog pastoje esantys milteliai išsilydo, prilituodami komponentus. Ataušinus plokštė patikrinama, esant reikalui žmogus ištaiso pastebėtus defektus.

## Nuorodos
* SMT-Soldering by hand (vokiškas, su iliustracijomis)
* Manual SMT board assembly and soldering (PDF)  (angliškas)
* DIY SMT oven 
* Kabančio montažo naudojimas paviršiniame montavime vietoj PCB: Progressive Wiring Techniques
* SMT Standards  Standartų sąrašas

## Šaltiniai
Gudai (etnonimas)

**Gudai** – etnonimas, lietuvių nuo seno naudojamas jų pietrytiniams (kartais ir pietvakariniams) kaimynams įvardyti.

Simonas Daukantas, veikale „Būdas senovės lietuvių, kalnėnų ir žemaičių“ aptardamas šio etnonimo kilmę, teigė, kad pirmiausia getai, atsibastę iš Azijos į Kimeriją, puolė graikų kolonijas prie Juodosios jūros. Po to sekęs kitas azijiečių puolimas, nustūmęs tuos getus į pietus, o po jo Kimeriją puolė dar viena tauta, kurią lietuviai vadinę „gudais“. Taigi, S. Daukantas neva iš Azijos atkeliavusius getus tapatino su gotais, I–III a. užplūdusius centrinę Europą iš Skandinavijos (tuo dabar neabejojama, nes yra patikimai nustatyta, kad gotų kalba menkai tesiskyrė nuo germanų prokalbės. Iš kitos gi pusės, žymus ispanų kalbininkas Ramon Menendez Pidal jokių įtikinamų germanizmų pėdsakų Pirėnų pusiasalyje nerado).

Kazimieras Būga, aptardamas etnonimo *gudai* kilmę, išsakė nuomonę, kad tai turėtų būti gana autentiškas gotų pavadinimas (kildintinas iš *ghudos), kurio vedinį *gotai* naudoję ir romėnai (plg. su ispanų kalboje nuo vestgotų invazijos laikų išlikusiu žodžiu *god* 'gotas', – šie ir kt. kalbos mokslui žinomi faktai rodo, kad liet. etnonimas *gudai* yra kilęs iš gotų savivardžio, pačių gotų vartoto bent iki IV–V a.).

Zigmas Zinkevičius savajame lietuvių kalbos istorijai skirtame daugiatomyje taip pat rašo, kad etnonimas *gudai* bus kilęs iš gotų vardo (beje, profesorius pabrėžia, kad gotiškos kilmės leksikos lietuvių kalboje labai nedaug). Anot Z. Zinkevičiaus, šis tautovardis, kuriuo lietuviai ilgai vadinę savo pietvakarinius kaimynus gotus, ilgainiui atiteko gudams, lietuvių retsykiais pavadinamiems ir „baltgudžiais“.

Daugelis etnologų yra pastebėję, kad palyginti nesenais laikais mažlietuviai „gudais“ pravardžiavo žemaičius, o žemaičiai „gudais“ kartais pavadindavo rytinius lietuvius. Kita vertus, vargu ar ši etnonimo *gudai* vartosena laikytina pakankamu pagrindu naujai permąstyti nemažai ginčų sukėlusį gudų (baltarusių) kilmės klausimą (dabar manoma, kad gudų kalbos susiformavimui esminės reikšmės turėjo protoslavai, greičiausiai jau V–VI a. gyvenę pietinėje rytų baltų kaimynystėje, o gudų etnogenezės substratiniu komponentu laikomi Kijevo Rusios apie X a. vidurį nukariauti ir slavų asimiliuoti Bancerovo kultūros nešėjai bei kiti rytų baltai).

## Nuorodos
* S. Daukanto veikalas „Būdas senovės lietuvių, kalnėnų ir žemaičių“
Anthony Rother

**Anthony Rother** (g. 1972 m. balandžio 29 d. Frankfurte, Vokietijoje) – vokiečių elektroninės muzikos kūrėjas, prodiuseris ir įrašų studijos „PSI49NET“ savininkas. Anthony Rother įrašinėja ir pasivadinęs kitu vardu – Notsignam. Taip pat bendradarbiauja su Heiko Laux iš Sodiac project ir kitais muzikantais, tokiais kaip Dave Clarke ir Sven Väth.
Sukūręs elektroninės muzikos projektą Little Computer People.

## Muzika
Tipiški Anthony Rotherio muzikos atributai yra pasikartojantys mašininiai ritmai, „robotinis“ vokoderiu daromas vokalas, melancholija, futuristinė nuotaika ir tekstai apie mašinas, kompiuterius, jų santykį su žmonėmis ir technologinį progresą. Didelę įtaką jo kūrybai turėjo grupė Kraftwerk.

Taip pat Anthony Rother kuria ir Dark ambient stiliaus muziką.

## Biografija
Gimė 1972 m. Frankfurte, Vokietijoje, ten ir gyvena iki šiol. Pirmą albumą išleido 1988 m., kada jam buvo tik 16 metų.

## Nuorodos
* PSI49NET, Anthony Rotherio įrašų studija
* Anthony Rother diskografija
Analų mokykla

**Analų mokykla** – istoriografinė XX amžiaus prancūzų istorikų mokykla. Pradininkai – Marcas Blochas ir Lucienas Febvre. Kritikavo politinės ir karinės istorijos sureikšminimą. Istoriją siekė paversti tarpdisciplininiu mokslu. Praeities tyrimams taikė menotyros, geografijos tokių socialinių mokslų kaip sociologija, ekonomika, antropologija, psichologija metodus. Padarė didžiulę įtaką istorijos mokslo raidai XX amžiuje.

## Atstovų kartos
Mokyklos atstovai skirstomi į 3 kartas.
Pirmajai kartai priskiriami mokyklos pradininkai Marc Bloch ir Lucien Febvre. Dėstydami Strasbūro universitete, jie 1929 m. pradėjo leisti poleminį žurnalą *Annales d’histoire économique et sociale* (vėliau pervadintą į *Annales. Economies, sociétés, civilisations*; nuo 1994 m. *Annales. Histoire, Sciences Sociales*), iš kurio ir kilo mokyklos pavadinimas. Tiek Blochą, tiek Febvre stipriai paveikė vieno iš sociologijos pradininkų Émile Durkheimo ir jo mokinių visuomenės tyrimai ir idėjos. *Annales* redaktoriai kritikavo tuo metu vyravusios pozityvistinės mokyklos idėjas, kuri visą dėmesį skyrė politinei „karalių ir karvedžių“ istorijai. Jie siekė į praeities tyrimus įtraukti ekonominių, socialinių ir kultūrinių procesų raidą, kreipė dėmesį į marginalinius istorijos reiškinius.

Antrajai Analų mokyklos kartai priskiriami Antrojo pasaulinio karo metu ar tuoj po jo subrendę istorikai. Žymiausi iš jų Fernandas Braudelis, Pierre Goubert ir Ernestas Labrousse. Savo darbuose jie įtvirtino ir išplėtė savo pirmtakų ir mokytojų idėjas. Ekonomika ir socialiniai santykiai, Febvre pradėta plėtoti mintis apie gamtinių sąlygų svarbą visuomenės raidai tapo neatsiejama istorijos tyrimo dalis. Nemažiau reikšmingas antrosios kartos indėlis į mokslo plėtojimą yra Braudelio „ilgo nuotolio“ (*la longue durée*) koncepcija, kuri atsirado dėl Claude Lévi-Strausso struktūralizmo idėjų įtakos. Ši koncepcija visuomenę apibūdina kaip inertišką, save reguliuojantį organizmą – struktūrą, kurios pokyčius galima pajusti tik ilgo laiko („ilgo nuotolio“) perspektyvoje. Kiti žinomesni kartos atstovai - Pierre Chaunu, Pierre Villar.

Trečiosios kartos atstovai atsakingi už dar vieną daugiasluoksnį lūžį istorijos sampratoje. Šalia ekonominių ir sociologinių tyrinėjimų, aštuntajame dešimtmetyje atsigręžta ir į kultūros bei mentaliteto istoriją, Jacques Le Goffo ir Pierro Nora pavadinta „Naująja istorija“ (*Nouvelle histoire*). Naujosios kartos istorikai ėmėsi tyrinėti meno palikimą, per jį atskleisdami „kolektyvinių vaizdinių“, įpročių, mąstymo struktūrų raidą. Jie ėmėsi kritikuoti tradicinę istorijos periodizaciją. Pradėjus taikyti kitų mokslų metodus „Naujoji istorija“ apjungė daugelį kitų socialinių ir humanitarinių disciplinų.

Trečiosios kartos atstovai - Georges Duby, Jacques Le Goff, Pierre Nora, Emmanuel Le Roy Ladurie, Philippe Ariés, Mona Ozouf, Arlette Farge, Michele Perrot, Alain Besancon, Francois Furet, Michelle Vovelle,
Maurice Agulhon, Robert Mandrou, André Burguiére. Mokyklos pasekėjai dirba Vokietijoje, Italijoje, Lenkijoje, Rusijoje, JAV ir kitose šalyse.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Marc Bloch ir Lucien Febvre kūriniai  
* Apie mokyklą („Persee“ tinklalapis)
Olivinas

**Olivinas** – silikatų klasės mineralas, magnio, geležies silikatas, kurio formulė yra (Mg, Fe)2SiO4. Pagal geležies ir magnio santykį skirstomas į forsteritą (praturtintą magniu) ir fajalitą (praturtintą geležimi). Olivinas kristalo struktūra priklauso ortorombinei simetrijai.

Olivinas yra pagrindinis daugumos ultramafinių ir mafinių magminių uolienų mineralas, bei gali būti randamas metamorfinėse uolienose. Fe/Mg santykis mažėja magmai vėstant ir evoliucionuojant. Tai vienas paprastesnės sandaros žemės mineralų, rastas taip pat ir Mėnulyje.

Kietumas pagal Moso skalę 6.5-7.0. Specifinis tankis 3.27-3.37.

Olivinas dažniausiai būna nuo rudai geltonos iki alyvuogių žalios spalvos (nuo ko ir kilo pavadinimas olivinas), nors kartais būna ir rusvas dėl geležies oksidacijos. Turi stiklišką blizgesį.
Šilingė

**Šilingė** (*Lysimachia*) – mirsininių (*Myrsinaceae*) šeimos augalų gentis, kuriai priklauso žoliniai augalai su stačiais arba gulsčiais stiebais. Stiebai yra apaugę liaukutėmis. Žiedai geltoni. 

Gentyje yra apie 100 rūšių. Lietuvoje auga šios rūšys:
*Paprastoji šilingė (*Lysimachia vulgaris*)
*Šliaužiančioji šilingė (*Lysimachia nummularia*)
*Puokštinė poraistė (*Lysimachia thyrsiflora*)

Auginama:
*Taškuotoji šilingė (*Lysimachia punctata*)
Vielos vyniojimas

**Vielos vyniojimas** - litavimo nenaudojantis, tačiau labai patikimas elektronikos montavimo būdas užvyniojant ant elementų išvadų plonas vielas. Jis tinka tiek bandomiesiems modeliams, tiek ir nedidelių serijų pramoninei gamybai. Panaudojus tinkamas medžiagas ir metodus, taip pagaminta schema yra atsparesnė vibracijai nei lituota, o vynioti sujungimai turi net ir didesnį elektrinį laidumą.

Šis metodas buvo naudojamas telefonų stotims, kompiuteriams, radijo įrengimams, radarams bei specializuotiems valdymo įtaisams surinkti. Taip buvo pagamintas ir amerikiečių *[[Apollo]]* kosminių laivų tūpimą į Mėnulį valdantis kompiuteris. Šis metodas laikomas patikimesniu už spausdintas schemas, sujungimai atsparesni vibracijai. Prireikus jį galima ir automatizuoti.

Montuojant šiuo būdu, detalės dažniausiai nejudamai įtvirtinamos specialiuose lizduose (paprastai klijuojamuose prie didesnės plokštės). Lizdų kontaktai yra kvadratinio skerspjūvio itin kieto berilio-vario lydinio paauksuoti (pigesniuose variantuose – bronziniai su lydmetalio danga) strypeliai.

Montavimui naudojama plona varinė sidabruota viela, prieš vyniojant sukarpoma reikiamo ilgio atkarpomis. Didžioji vielos dalis turi elektrinę izoliaciją kuri ties prijungiamu kontaktu nuvaloma. Specialiu į pieštuką panašiu įrankiu iš pradžių aplink kontaktą apsukamos dvi vijos izoliuotos vielos, paskui užsukama (nuo septynių iki devynių vijų) neizoliuota jos viršūninė dalis. Viela įsispaudžia į kvadratinio strypelio briaunas net kelių tonų į kvadratinį colį jėga. 28 tokie kontaktai (septynios vijos aplink keturbriaunį strypelį) užtikrina patikimą sujungimą. Užvyniota izoliuotos vielos dalis saugo ją nuo susidėvėjimo ties jos susijungimo su kontaktu riba. Paprastai vienas kontaktas turi tris kontaktinius strypelius.

Profesionaliam montavimui naudojami elektriniai ar pneumatiniai vielų vyniojimo įrankiai. Tai vienas patogiausių būdų, jei surinktą schemą vėliau tenka ardyti ir taisyti.

## Nuorodos
* CooperTools Wire-Wrap®  - gamintojas
* OK Industries  - gamintojas
* Electronix Express  - platintojas
* HunterTools  - platintojas
Vincas Galinis

**Vincas Galinis** (1897 m. liepos 19 d. – 1972 m. balandžio 26 d.) – Lietuvos visuomenės ir politinis veikėjas.

## Biografija
Dirbo Kauno ligonių kasoje, nuo 1928 m. spalio 28 d. – Ligonių kasos pirmininkas.

1922 m. – I Seimo narys, 1923 m. – II Seimo narys, 1925 m. – III Seimo narys, 1926 m. gruodžio 30 d. dalyvavo III sesijos 66 posėdyje valstybės perversmo metu.

1924 m. – „Žiežirbos“ narys. 1925 m. Lietuvos socialdemokratų partijos XII suvažiavime išrinktas CK sekretoriumi. 1929 m. sausio 15 d. – LSDP Nepaprastosios konferencijos dalyvis. 1929 m. dalyvavo Latvijos SDDP suvažiavime, grįžtant Šiauliuose suimtas. 1929 m. gruodžio 3 d. iškelta byla, bet, įsikišus tarptautinei visuomenei, paleistas. 1931 m. spalio 31 d. – lapkričio 1 d. LSDP XIII suvažiavime išrinktas CK nariu.

## Nuorodos
* GALINIS Vincas (1897–1972), Lietuvos Respublikos I–III Seimo narys |lrs.lt
Andrimnis

Skandinavų mitologijoje **Andrimnis** (**Andrimniras**) – dievų virėjas Valhaloje. Jis einherijams ir dievams kiekvieną dieną iš paskerdžia paršą Sahrimnirą, kuris prisikeliąs kitą dieną. Kiaulieną išverda stebuklingame katile Eldrimnire. O iš ožkos Heidrun, kuri skabo Igdrasilo lapus, pieno gamina midų.

## Šaltiniai
Antanas Garmus

:: *Apie teismo medicinos gydytoją žr. [[Antanas Algirdas Garmus]]*.

**Antanas Garmus** (slapyvardžiai: *A. Švogeris*, *A. Š.*, *O. Birmantaitė*, *Š – vis*, 1881 m. vasario 19 d. Tursonas, Aukštosios Panemunės valsčius, Kauno apskr. – 1955 m. liepos 23 d. Čikaga) – Lietuvos gydytojas, JAV lietuvių visuomenės ir politinis veikėjas.

## Biografija
Mokėsi Liepojos gimnazijoje, studijavo Kijevo universitete, 1907–1914 m. – Berno universitete. Grįždamas į Lietuvą atostogų parsiveždavo lietuviškos spaudos (brošiūrų, atsišaukimų), platindavo ją Kaune ir apylinkėse. Bendradarbiavo su kitais knygnešiais.

Apie 1899 m. įsitraukė į socialdemokratų judėjimą, nuo 1901 m. Lietuvos socialdemokratų partijos narys, 1905–1906 m. už Didžiojo Vilniaus Seimo nutarimų vykdymą sėdėjo Suvalkų Kalvarijos kalėjime. 1914 m. už politinę veiklą kalėjo Lomžos kalėjime.

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, 1915–1918 m. karo gydytojas fronte, vėliau – Penzos žemietijos gydytojas. Grįžęs į Lietuvą, 1926–1929 m. Lietuvos universiteto Medicinos fakulteto asistentas, 1932–1933 m. – Raudonojo Kryžiaus sanatorijos direktorius. Nuo 1933 m. dirbo Kauno ligonių kasoje.

1934–1940 m. Kauno savivaldybės tarybos narys. Medicinos draugijos valdybos narys, Tarptautinės sąjungos kovai su tuberkulioze (Paryžiuje) valdybos narys. TSRS užėmus Lietuvą, nuo 1940 m. birželio 20 d. iki lapkričio 20 d. – Kauno burmistras. 1940 m. birželio 23 d. – 1941 m. liepos 3 d. – Lietuvos Raudonojo Kryžiaus draugijos pirmininkas. 1940–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto Biologijos katedros vedėjas. 1940 m. liepos 14 d. išrinktas į Liaudies seimą, bet 1942 m. savo pareiškime iškėlė visą šių rinkimų klastą.

Antrojo pasaulinio karo metais įsitraukė į pasipriešinimo judėjimą. 1944 m. rugpjūčio 15 d. bandė žvejų laiveliu pabėgti į Švediją, bet vokiečių pagautas, pasodintas į Rygos kalėjimą, po to – į Mainleuso darbo stovyklą. 1945 m. balandžio 13 d. amerikiečių karių išlaisvintas, kurį laiką dirbo Vokietijoje. 1949 m. lapkričio 7 d. atvyko į JAV. 1954 m. išrinktas Amerikos lietuvių gydytojų draugijos garbės nariu.

Bendradarbiavo laikraščiuose ir žurnaluose „Naujienos“, „Ūkininkas“, „Naujoji Gadynė“, 1906 m. – „Kova“, 1907 m. – „Darbininkas“, „Žarija“, „Lietuvos ūkininkas“, 1906–1910 m. – „Vilniaus žinios“, nuo 1910 m. „Lietuvos žinios“, JAV – „Keleivis“, „Naujienos“, „Darbas“. 1934 m. redagavo žurnalą „Sveikata“. Parašė atsiminimų, mokslo populiarinamųjų veikalų, apsakymų.

## Bibliografija
* Nemuno pakrantėmis, atsiminimai, 1951 m.

## Šaltiniai

|-
Ebonitas

**Ebonitas** – kieta elektroizoliacinė medžiaga, gauta vulkanizuojant natūralų arba sintetinį kaučiuką dideliu kiekiu sieros. Labai atsparus rūgštims ir šarmams. Rekomenduojama darbo aplinka nuo -50 iki +60 °C. Ebonitas gali būt juodos arba rudos spalvos. Jo tankis 1,15-1,68 g/cm³. Kitos savybės – nehigroskopinis, lengvai apdirbamas, trapus, ypač esant žemai temperatūrai.
X

**X** ir **x** – dvidešimt ketvirtoji lotynų abėcėlės raidė. Lietuvių kalboje ši raidė naudojama tik svetimvardžiuose.

Šia raide žymima:
* *X* − romėniškas skaičius 10.
* X a. − dešimtasis mūsų eros amžius;
* X a. pr. m. e. − dešimtasis amžius prieš mūsų erą;

## Kodai

## Simboliai

Image:ICS X-ray.svg|Signalinės vėliavėlės simbolis
Image:Semaphore X-ray.svg|Semaforinės vėliavėlės simbolis
Image:Sign language X.svg|Gestas
Image:Braille X.svg|Brailio rašte


## Šaltiniai
Amanas

**Amanas** () – miestas šiaurės Jordanijoje, šalies sostinė ir didžiausias miestas. 1,24 mln. gyventojų (2012). Nutolęs apie 40 km į šiaurės rytus nuo Negyvosios jūros. Tai didžiausias šalyje verslo, pramonės ir administracinis centras. Išvystyta tekstilės, tabako, odos, kilimų, cemento, maisto pramonė. Svarbi fosfatų gavyba ir naftos perdirbimas. Pro Amaną eina svarbiausia Jordanijos magistralė, kuri baigiasi šalies pietuose, Akabos uoste. Geležinkeliu Amanas susisiekia su Damasku, esančiu į šiaurę, Sirijoje. Yra tarptautinis oro uostas.

## Etimologija

Miestas Biblijoje minimas kaip *Rabbah Ammon* – „vandens miestas“ (tuomet per jį tekėjo upė). Antikos laikais vadintas *Filadelfija* – taip miestą savo garbei pavadino Ptolemėjų karalystės valdovas Ptolemėjus Filadelfas.

## Istorija

Žinios apie *Rabbah Ammon* miestą siekia nuo 1500 m. pr. m. e., kai jis buvo svarbiausias amonitų miestas. III a. pr. m. e. Egipto karalius Ptolemėjus Filadelfas užėmė miestą ir jį pavadino savo garbei – Filadelfija. Šiuo vardu miestas buvo žinomas romėnų ir Bizantijos laikais. Iš šio laikotarpio yra išlikę nemažai statinių liekanų dabartiniame Amane. I a. šis miestas buvo pagrindinis Romos imperijos Arabijos provincijos miestas. VII a. miestą užkariavo arabai, apie 1300 m. jis prarado svarbą, jam sugrąžintas ankstesnysis vardas *Rabbah Ammon*, kuris ilgainiui tapo Amanu.

XX a. miestas ėmė sparčiai augti. I pasaulinio karo metu čia buvo svarbi Turkijos bazė, kurią 1918 m. rugsėjį užėmė Anglijos karinės pajėgos. 1946 m. Amanas tapo nepriklausomybę gavusios Jordanijos sostine. Arabų ir Izraelio karo metu 1948–1949 m. į Amaną suplūdo daug palestiniečių pabėgėlių iš Izraelio; jų skaičius dar padidėjo 1967 m. dėl Šešių dienų karo, kai Jordanija prarado dalį teritorijos vakariniame Jordano upės krante. Dabar Amane palestiniečiai gyvena tiek mieste, tiek ir didelėse pabėgėlių stovyklose. 1970 m. tarp Palestinos išsilaisvinimo organizacijos ir Jordanijos vyriausybės iškilo nesutarimai, prasidėjo tarpusavio kovos ir miestas buvo smarkiai apgriautas.

## Šaltiniai
Vytautas Juškus

**Vytautas Juškus** (g. 1944 m. vasario 16 d. Tolučiuose, Šaukėnų valsčius) – inžinierius, ekonomistas, Lietuvos politinis veikėjas.

## Biografija
1963 m. baigė Šaukėnų vidurinę mokyklą, 1964–1967 m. tarnavo TSRS kariuomenėje. 1979 m. baigė Kauno politechnikos institutą.

1967–1979 m. – Šiaulių televizorių gamyklos darbininkas, 1980–1987 m. – gamyklos direktorius. 1987–1992 m. Šiaulių dramos teatro direktorius. 1992–1996 m. Seimo narys pagal LDDP sąrašą, Ekonominių nusikaltimų tyrimo komisijos pirmininkas. 1996–1998 m. Lietuvos valstybinio komercinio banko Šiaulių skyriaus valdytojas. Nuo 1997 m. – Šiaulių universiteto dėstytojas, 1998–2001 m. – universiteto rektoriaus padėjėjas. 2001–2003 m. Šiaulių apskrities valstybinės mokesčių inspekcijos viršininkas. 2003–2007 m. Šiaulių miesto savivaldybės meras, Lietuvos savivaldybių asociacijos tarybos ir valdybos narys. Nuo 2007 m. pensininkas.

1997–2001 m., 2003–2015 m. ir nuo 2023 m. Šiaulių miesto savivaldybės tarybos narys.

1978–1990 m. Lietuvos komunistų partijos narys, 1990–2001 m. Lietuvos demokratinės darbo partijos narys, nuo 2001 m. Lietuvos socialdemokratų partijos Šiaulių skyriaus narys, tarybos narys, LSDP tarybos narys.

Lietuvos žolės riedulio federacijos garbės prezidentas.

## Šaltiniai