open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vaisingumo žinojimo metodai

**Vaisingumo žinojimo metodai** – kontracepcijos metodų, kurie remiasi vaisingų dienų nustatymu ir kitais kontracepcijos būdais, visuma. Pagal Pasaulio sveikatos organizacijos apibrėžimą, tai yra metodai, kuriais nustatomas moters vaisingas laikotarpis (pvz., temperatūriniu arba gleivių metodu), ir jie vaisingų dienų metu gali būti kartu naudojami su periodinio susilaikymo, barjerinės kontracepcijos arba nutrauktosios sueities metodais.

Pagrindiniai privalumai yra tai, kad šie metodai yra susiję su mažomis išlaidomis, be to, neturi šalutinio poveikio, nėra kontraindikacijų, jiems naudotis nereikia jokių receptų, gydytojo priežiūros ar ypatingų prietaisų. Tačiau yra ir trūkumų: metodus reikia tinkamai išmokti, juos nėra lengva naudoti, vaisingo laikotarpio nustatymas gali būti pernelyg sudėtingas, be to, susilaikymo laikotarpis gali būti gana netrumpas. Nereguliarūs ciklai taip pat apsunkina šių metodų taikymą.

Pirmiausiai atsirado ritmo metodas (kalendorinis). Jis remiasi paskutinių moters ciklų trukme ir neatsižvelgia į ovuliacijos laiką, todėl vertinamas kaip mažiausiai patikimas iš vaisingumo žinojimo metodų.
Rytinės kūno temperatūros matavimas atsirado pastebėjus, kad moters kūno temperatūra pakyla po ovuliacijos. Šį reiškinį sąlygoja progesterono kiekio padidėjimas kraujyje. Naudojantis šiuo metodu, pora susilaiko nuo lytinių santykių laikotarpyje tarp mėnesinių ir trečios dienos po temperatūros pakilimo.
Dar vėliau buvo pastebėta, kad moters ciklo metu pagal tam tikrus dėsnius keičiasi makšties gleivių savybės, ir atsirado Bilingso metodas, dar vadinamas gleivių metodu. Jį naudojant taip pat galima nustatyti ovuliaciją. Šis metodas svarbus tuo, kad jo dėka galima nustatyti nevaisingą laikotarpį ne tik po ovuliacijos, bet ir iki jos.
Bilingso ir temperatūrinio metodų derinys vadinamas simptoterminiu metodu.

Šie metodai kartais tapatinami su natūraliuoju šeimos planavimu ir periodiniu susilaikymu. Dėl kokybiškų mokslinių tyrimų apie šiuos metodus stokos, jų patikimumas nėra gerai žinomas.
Gaubtuvėlis

**Gaubtuvėlis** (arba ***gimdos kaklelio gaubtuvėlis***) – tai kontraceptinė priemonė. Gimdos kaklelio gaubtuvėlis savo forma ir veikimo principu labai panašus į diafragmą. Tai mažas, gilus guminis gaubtuvėlis (dažniausiai iš latekso arba silikono), glaudžiai užmaunamas ant gimdos kaklelio ir neleidžiantis sėklai pro jį prasiskverbti. Jis taip pat naudojamas su spermicidu. Gaubtuvėlį galima įsikišti į makštį ir užsidėti ant gimdos kaklelio bet kuriuo metu prieš lytinius santykius, tačiau nenuimti jo reikia bent 6 valandas po to. Ilgiausiai gaubtuvėlis gali būti užmautas 48 valandas. Gimdos kaklelio gaubtuvėlis apsaugo nuo nėštumo ir kai kurių lytiniu keliu plintančių ligų, bet ne nuo AIDS.

Gaubtuvėliai būna įvairių formų ir dydžių. Gaubtuvėlio efektyvumas iš esmės priklauso nuo to, ar jį naudojanti moteris yra gimdžiusi, ar ne. Negimdžiusioms moterims nesėkmių pasitaiko maždaug 10–20 proc., gimdžiusioms 25–40 proc. atvejų.

Gaubtuvėlį 1838 m. išrado Berlyno gydytojas *Friedrich Wilde*.
Nutrauktoji sueitis

**Nutrauktoji sueitis** (arba ***nutrauktas lytinis aktas***, ) – tai kontracepcijos būdas, kuomet sueities metu vyras, pajutęs neišvengiamai artėjančią ejakuliaciją, ištraukia varpą iš makšties, šitaip neleisdamas sėklai patekti į moters lytinius takus, ir ejakuliuojama ne moters lytiniuose organuose, o išorėje, tad vyro orgazmas įvyksta tuomet, kai varpa nėra makštyje.

Tai nuo seno taikomas kontracepcijos metodas, jis yra gana paprastas ir plačiai naudojamas. Manoma, kad pagrindinis metodo trūkumas yra tai, jog dar prieš ejakuliuojant (užtenka vien tik erekcijos ir lytinio susijaudinimo) iš varpos išsiskiria skystis, kurį gamina Kuperio liaukos ir kuriame gali būti spermatozoidų, todėl penetracijos metu šis skystis gali pasiekti gimdą, šitaip sukeldamas pastojimo galimybę (palyginimui: spermatozoidų kiekis ejakuliate yra apie 500 mln., o prejakuliate – apie 30 tūkst.). Kita priežastis yra ta, kad vyrui pasiekti orgazmą yra lengviausia tuomet, kai varpa yra makštyje, todėl taikant šį metodą gali kilti psichologinių kliūčių.

Metodo patikimumas siekia apie 96 % (taikant taisyklingai); 80 % (įprastomis aplinkybėmis dėl iškylančių psichologinių kliūčių).

## Istorija

Metodas žinomas nuo seniausių laikų, minimas dar Biblijoje (Onano atvejis, kai jis suviliojo savo brolio žmoną).

XVIII a. pradžioje Prancūzijos karaliaus dvaro rūmų damos mėgaudavosi kūno malonumais gimdydavo ne daugiau kaip du vaikus. Jos pasitikėdavo būtent nutrauktosios sueities metodu. Provincijos parapijų dokumentai rodo, kad XVIII a. pabaigoje ši mada jau buvo išplitusi ir tarp valstiečių, o XIX a. pabaigoje Prancūzijoje gimstamumo rodiklis buvo nukritęs iki 3 vaikų vienai moteriai – be šiuolaikinių kontracepcijos priemonių.

## Išnašos
Diafragma (kontracepcija)

**Diafragma** – viena iš barjerinių kontracepcijos priemonių. Išrasta Nyderlanduose 1882 metais. Tai yra guminis gaubtukas su lanksčiu apvadėliu, kuris yra visada naudojamas su spermicidiniu (sėklą žudančiu) geliu (nors pati diafragma kaip kontracepcija yra saugesnė už spermicidus). Prieš lytinius santykius diafragma įdedama į makštį taip, kad uždengtų gimdos kaklelį (viršutinėje makšties dalyje) ir tokiu būdu taptu užtvara tolimesniam spermatozoidų judėjimui. Ji apsaugo nuo nėštumo ir nuo kai kurių lytiniu keliu plintančių ligų, tačiau ne nuo visų. Nėra patvirtinta, kad apsaugotų nuo ŽIV infekcijos.

Siekiant, kad diafragma būtų efektyvi, ji turi glaudžiai užsidėti ir nenusimauti, tačiau taip, kad moteris jos nejaustų. Dėl šios priežasties diafragmos gaminamos kelių dydžių. Diafragmą galima užsidėti 6 valandos iki lytinių santykių, ir nenuimti reikia bent 6 valandas po jų. Be kita ko, diafragma šiek tiek padidina cistito riziką.

Viena iš diafragmos modifikacijų – gimdos kaklelio gaubtuvėlis (jis yra mažesnis ir maunamas tiesiog ant gimdos kaklelio).
Kontraceptinė tabletė

**Kontraceptinė tabletė** (*KT*) – tai tabletė nuo pastojimo. Kombinuotas (mišrias) kontraceptines piliules vartoja moterys: piliulėse yra hormonų (estrogenų ir progesterono), kurie moters organizme sukelia pokyčius – stabdo ovuliacijos procesą bei sutirština gimdos kaklelio gleives, todėl apvaisinimo tikimybė smarkiai sumažėja. Trečiasis pokytis, moters organizmui reaguojant į šiuos hormonus, yra gimdos gleivinės (endometriumo) atrofija, todėl net ir įvykus apvaisinimui, embrionas negali implantuotis ir žuva. Dėl šio trejopo veikimo mechanizmo piliulės, jei vartojamos maždaug tuo pačiu laiku kiekvieną dieną, yra labai efektyvi apsaugos nuo nėštumo priemonė.

Tabletės neapsaugo nuo lytiniu keliu plintančių ligų.
Kontraceptinis pleistras

**Kontraceptinis pleistras** – gana nauja kontraceptinė priemonė moterims. Kontraceptinis pleistras kartą per savaitę klijuojamas ant kūno. Jis yra kūno spalvos, labai plonas, 4,5 cm ilgio ir pločio. Kontraceptinės medžiagos pro odą patenka tiesiai į kraujotakos sistemą, aplenkdamos virškinimo traktą ir kepenis. Naudojant pleistrą į organizmą išskiriamas vienodas kontraceptikų kiekis kasdien.

Pleistro sudėtyje yra dviejų tipų hormonai: etinilestradiolis ir norelgestrominas. Jie panašūs į moters organizmo gaminamus hormonus. Pleistrą užklijavus ant kūno, kontraceptinės medžiagos pro odą patenka į kraujotakos sistemą. Jis klijuojamas ant pilvo, žasto srityje, viršutinės liemens dalies (išskyrus krūtis), sėdmenų. Pleistras klijuojamas tą pačią savaitės dieną.
Makšties kempinė

**Makšties kempinė** – barjerinė-cheminė kontracepcijos priemonė, apvali vienkartinio naudojimo poliuretano putų kempinė, įdubusi centre ir prisotinta spermicidų. Veikia kaip barjeras tarp sėklos ir gimdos kaklelio bei kaip spermicidas. Prieš įdedant į makštį, ji suvilgoma vandeniu (iš to ir pavadinimas). Įdėjus, reikia pirštu patikrinti, ar teisingai įdėta (neturi jaustis gimdos kaklelis). Galima įdėti į makštį prieš 24 val. iki sueities pradžios ir išlaikyti joje ne ilgiau 30 val. Kempinę reikia pašalinti ne anksčiau, kaip praėjus 6 valandoms nuo sueities pabaigos.

## Istorija

Užregistruota 1983 m. JAV kaip vienkartinė poliuretaninė priemonė, biologiškai pritaikyta makšties aplinkai. 1994 m. nustota gaminti, bet atnaujinta 2005 m.

## Šaltiniai
Gimdos spiralė

**Gimdos spiralė** – mažas plastmasinis T-formos gaminys, kontracepcijos priemonė. Spiralė yra įstatoma į gimdą (įstato gydytojas) ir trukdo spermatozoidams pasiekti kiaušinėlį, o apvaisintam kiaušinėliui įsitvirtinti gimdoje (dėl vario poveikio). Spiralės siūlas kyšo iš gimdos maždaug 2 cm – taip moteris bet kada gali pasitikrinti, ar spiralė nėra išslydusi iš gimdos. Dažniausiai įstatoma mėnesinių metu arba iškart po jų, kadangi tuomet gimdos kaklelis yra minkštas ir elastingas. Nuskausminimas taikomas retai. Moteris spiralę gali nešioti nuo 2 iki 10 metų, priklausomai nuo spiralės rūšies. Vienos rūšies spiralės padengtos variu ir gali išbūti gimdoje iki 10 metų, kitos papildomai išskiria nedidelius hormono (progesterono) kiekius ir šitaip padidina jų efektyvumą. Pastarosios turi būti pašalintos po vienerių metų.

Ne kiekvienos moters organizmas priima spiralę. Jei moteris sirgo tokiomis infekcinėmis ligomis kaip gonorėja, chlamidiozė ir kt., gali būti, kad ji negalės naudotis šia apsaugos priemone; gimdos spiralės negalima įtvirtinti esant gimdos susirgimams, gausioms ir skausmingoms mėnesinėms, taip pat – jeigu anksčiau yra buvę dubens organų uždegimas arba negimdinis nėštumas. Be to, galimi moters ciklo sutrikimai keletą mėnesių po spiralės įtvirtinimo. Gimdos spiralės geriausiai tinka moterims, turinčioms ilgalaikius lytinius santykius su vienu partneriu. Ši kontracepcija yra patogi tuo, kad sekso metu nereikia atlikti jokiu ypatingų procedūrų ar nutraukti sueities. Tačiau gimdos spiralė neapsaugo nuo lytiniu keliu plintančių ligų.

Spiralės priklauso labai patikimų kontraceptikų grupei: pvz., varinės spiralės efektyvumas siekia apie 97-98 proc, o hormoninių spiralių efektyvumas maždaug toks pats, kaip ir priešnėštuminių tablečių (apie 99 proc.).

Spiralei atsirasti pasitarnavo arabų klajoklių patirtis, kurie žinojo, kad įkišus į kupranugarės gimdą akmenuką, ši nepastoja. Anksčiau spiralę buvo galima naudoti tik gimdžiusioms moterims, kadangi spiralės dydis neleido jos įtvirtinti gimdoje pro siaurą gimdos kaklelį, tačiau dabar jau yra ir pakankamai mažų spiralių, kurias įmanoma įtvirtinti ir pro negimdžiusios moters gimdos kaklelį.

## Nuorodos
* Reprodukcinės sveikatos asociacija apie kontracepcijos vystymąsi
Sterilizacija (kontracepcija)

**Sterilizacija** – chirurginė operacija, kuria siekiama visiškai nutraukti paciento reprodukcinę funkciją, nesumažinant jo lytinio potraukio. Vyrams ir moterims sterilizacijos būdai yra skirtingi. Sterilizacija yra faktiškai negrįžtama kontracepcija. 

Manoma, kad tai yra labai efektyvi kontracepcija – nėštumų pasitaiko rečiau nei 1 proc. atvejų.

## Moters sterilizacija
Tai yra negrįžtamas gimdymų kontrolės būdas. Sterilizacijos metu moters kiaušintakiai, kuriais kiaušinėliai keliauja iš kiaušidžių į gimdą, yra perrišami, nupjaunami arba blokuojami kokiu nors kitu būdu. Kiaušintakiai taip pat gali būti tiesiog pašalinami. Dėl to spermatozoidai nebegali pasiekti kiaušinėlio ir jo apvaisinti. Tai yra ypač efektyvus metodas.

Kiaušintakių perrišimas neturi įtakos hormonams, moters ciklui ar seksualumui. Tai neatsiliepia ir krūtims, odai ar svoriui, o makštis, gimda ir kiaušidės išlieka tokios pačios. Pakinta tik kiaušintakiai. Tačiau kartais po sterilizacijos būna gausesnės mėnesinės, be to, sterilizacijos nepatartina atlikti keletas mėnesių po gimdymo.

Sterilizacijos operacija paprastai užtrunka apie 30 minučių. Naudojamas arba vietinis nuskausminimas, arba bendrasis. Operuojant pilve padaromos dvi labai mažos įpjovos, kurioms užsiūti reikia tik vieno ar dviejų dygsnių.

Rečiau naudojama moters sterilizacijos rūšis yra ***histerektomija*** (gimdos pašalinimas). 

Sterilizacija neapsaugo nuo jokių lytiniu keliu plintančių ligų.

## Vyro sterilizacija
Vyrų sterilizacija (arba ***vazektomija***) taip pat yra negrįžtamas kontracepcijos būdas. Jos metu vyro sėkliniai latakai, kuriais iš sėklidžių į varpą keliauja spermatozoidai, yra perrišami, perpjaunami arba blokuojami kitu būdu. Dėl to spermatozoidai nebepatenka į sėklą, kuri yra ejakuliuojama lytinių santykių metu, ir tada vyras nebegali apvaisinti moters.

Šis kontracepcijos metodas ypač efektyvus ir nesukelia jokių komplikacijų (angliškoje versijoje tai neteigiama). Tai greitesnis, paprastesnis ir pigesnis būdas nei moters sterilizacija – jo metu taikoma dažniausiai tik vietinis nuskausminimas, pati operacija užtrunka apie 15-20 minučių ir nėra būtina hospitalizacija. Vazektomija nepakeičia vyro lytinės potencijos, organizmas ir toliau gamina vyriškus hormonus, išlieka erekcija ir ejakuliacija.

Operacijos metu, ties spermos kanalais sėklidėse, įšvirkščiami vietiniai nuskausminamieji ir padaroma mažytė įpjova. Per įpjovą sėkliniai latakai ištraukiami, nupjaunami ir perrišami. Įpjova tokia maža, kad jos netgi nereikia susiūti. Operacija atliekama ambulatoriškai gydytojų kabinetuose, klinikose ir ligoninėse. Vyro nevaisingumas po vazektomijos nėra fiksuojamas iš karto – reikia palaukti nuo keleto savaičių iki kelių mėnesių, kadangi nevaisingumas nustatomas tik tada, kai vyro sėkloje neaptinkama spermatozoidų.
Lytinis potraukis

**Lytinis potraukis** – fizinis (tarp žmonių – ir psichologinis) potraukis kitam tos pačios rūšies individui. Tai vienas iš gyvybiškai svarbiausių rūšies išlikimo veiksnių skirtalyčių gyvūnų pasaulyje. Žmogaus savybių visuma, sukelianti didesnį lytinį potraukį, vadinama lytiniu patrauklumu

Pradeda formuotis lytinio brendimo metu (vienoje iš apklausų teigiama, kad dažniausiai daugelis pirmuosius tokio pobūdžio jausmus išgyvena apie 10–11-uosius gyvenimo metus, prasidėjus gonadarchei). Prasidėjus tikrajam lytiniam brendimui (pubertetui, kurį sąlygoja menarchė, spermarchė) noras numalšinamas masturbuojantis. Vėliau atsiradus lytiniam partneriui patenkinamas seksu. Šiek tiek ima silpti klimakterinio periodo metu ir senatvėje (sąlygojama menopauzės, andropauzės). Nors moters lytinis potraukis sustiprėja ciklo viduryje (prieš pat ovuliaciją), tačiau jam daug įtakos turi dvasiniai ir emociniai veiksniai, susiję su vyru (pvz., nesant patikimiems santykiams su vyru, moters lytinį potraukį slopina nėštumo baimė).

Lytinį potraukį visų pirma stipriai skatina lytiniai dirgikliai, ypač matomos ar pabrėžtos intymios vietos. Jo formavimuisi taip pat turi įtakos biocheminiai veiksniai: lytinio potraukio padidėjimą lemia ir hormonai estrogenai bei androgenai (kaip endogeninis veiksnys) ir feromonai (kaip egzogeninis). Potraukio stimuliatoriai vadinami afrodiziakais, tačiau daugelio jų cheminis poveikis yra abejotinas.

Įprastas lytinio potraukio patenkinimo būdas – seksas, sueitis. Lytinio potraukio intensyvumas lemia ir lytinį aktyvumą, sekso poreikį. Pakankamai išreikštas lytinis potraukis lemia optimalias sueities sąlygas – makšties sudrėkimą ir erekciją.

Padidėjęs vyro lytinis potraukis vadinamas edeomanija, o moters – nimfomanija. Z. Froido teorijoje lytinis potraukis beveik sutampa su libido sąvoka.

## Požiūris

Viduramžių laikų žmones gąsdino jų kūnas. Tais laikais, kai bažnyčia turėjo didžiulę įtaką valdžiai ir degė inkvizicijos laužai – kūnas buvo laikomas tik laikina sielos buveine. Todėl buvo smerkiami visi žemiškieji norai, kūno poreikiai. Žmonėms buvo teigiama, kad lytinis potraukis yra vienas iš gyvuliškųjų, purvinųjų aistrų, buvo labai smerkiamas nesantuokinis lytinis gyvenimas, ir netgi sutuoktinius bažnyčia ragindavo išlikti skaisčius visą savo gyvenimą. Masturbacija buvo laikoma ypač nuodėmingu dalyku.

## Šaltiniai
Objektinis programavimas

**Objektinis programavimas**, trumpiau **OOP** (*angl. object-oriented programming*) – programavimo paradigma, kompiuterinių programų architektūroje naudojanti objektus ir jų sąveikas. 

Daugelis naujesnių programavimo kalbų (Pascal, Python, Java, C++) turi specialias, objektinį programavimą labai palengvinančias galimybes. Tačiau objektinis programavimas įmanomas ir tam specialiai neskirta programavimo kalba, neretai taip programuojama C.

Svarbios objektinio programavimo kalbos yra: Java, C++, C#, Python, R, PHP, Visual Basic.NET, JavaScript, Ruby, Perl, SIMSCRIPT, Object Pascal, Objective-C, Dart, Swift, Scala, Kotlin, Common Lisp, MATLAB ir Smalltalk.

## Pagrindinės sampratos
Objektinis programavimas pagrįstas šiomis sampratomis:
* Objektas – programavimo vienetas, apimantis objektą aprašančią duomenų struktūrą bei darbui su ja skirtas funkcijas (metodus). Pati duomenų struktūra yra pirmasis šių funkcijų parametras. Daugelyje kalbų jis suprantamas savaime ir nerašomas, kitose (Python) rašomas kaip *self*. 
* Paveldėjimas – objektų organizavimas specializuojant egzistuojančius bendresnius tipus, papildant ar iš dalies pakeičiant funkcionalumą. Pavyzdžiui, galimas abstraktesnis objektas „vabzdys“ su vabzdžio elgesiui ar išvaizdai modeliuoti skirtu kodu bei duomenų struktūromis. Jo pagrindu toliau gali būti kuriami objektai „musė“ ir „drugelis“ kur pridedama tik nedaug būtent šiam vabzdžiui specifinio kodo bei papildomų duomenų.
* Polimorfizmas – galimybė dirbti su objektu nežinant jo tikslaus tipo bei struktūros. Pavyzdžiui, bet kokį vabzdį aprašantis objektas gali turėti funkciją (metodą) nupiešk, kurią iškvietus, priklausomai nuo objekto, ekrane bus atvaizduota musė, drugelis ar koks kitas vabzdys. Ši samprata dar vadinama „abstrakcija“, nes gali būti dirbama su „abstrakčiais objektais“. Patys objektai visgi turi apie save žinoti, kas jie yra. Techniškai objekto duomenų struktūroje būna jo tipą nusakantis laukelis.
* Inkapsuliacija (informacijos slėpimas) – užtikrina, kad objekto naudotojas negali pakeisti objekto būsenos nenumatytu būdu. Tik objekto vidiniai metodai turi galimybę keisti objekto būseną. Objektas pateikia interfeisą (sąsają), nusakančia galimybes manipuliuoti objektu.
* Klasė – konkretus objekto tipas. Pavyzdžiui, gali būti programa aprašanti 8000 bičių spiečių. Šiuo atveju kiekviena bitė gali būti objektas, turintis jam būdingas savybes (padėtis erdvėje, greitis). Visos jos gali būti vienos klasės (*Bitė*) objektai, ir kuo nors skirtis nuo kitus vabzdžius aprašančių klasių.

## Šaltiniai
Jachta

**Jachta** – burinė arba motoru varoma vandens transporto priemonė, skirta pramogoms, laisvalaikiui arba lenktynėms. Dauguma jachtų yra nuo 6 iki 18 metrų ilgio, o motorinės būna ir ilgesnės.

## Šaltiniai
Pesliai

**Pesliai** (*Milvinae*) – vanaginių (*Accipitridae*) šeimos paukščių pošeimis.

Lietuvoje gyvena dvi rūšys.

## Gentys ir rūšys
* Dvidančiai pesliai (*Harpagus*) 
* Melsvapilkiai pesliai (*Ictinia*) 
* Sraigiaėdžiai pesliai (*Rostrhamus*) 
* Braminiai pesliai (*Haliastur*) 
* Tikrieji pesliai (*Milvus*) 
**Juodasis peslys (*Milvus migrans*). Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
**Rudasis peslys (*Milvus milvus*). Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
* *[[Lophoictinia]]* 
* *[[Hamirostra]]*
Objektas (programavimas)

**Objektas** – unikalus duomenų rinkinys, atitinkantis to objekto klasėje aprašytą struktūrą, dažnai vadinamas klasės egzemplioriumi (). Su objektu taip pat susietas jo klasėje aprašytas funkcionalumas. Klasės metodai manipuliuoja jos duomenimis tam tikru būdu.

Pagal objektiškai orientuoto programavimo principus tiesioginė prieiga prie objekto duomenų turi būti kiek galima labiau apribota, o visos duomenų keitimo ir nuskaitymo operacijos būtų atliekamos iškviečiant jo metodus (operacijas). Šis principas vadinamas inkapsuliacija. Tokiu būdu užtikrinamas duomenų vientisumas ir suderinamumas.

Realus objekto pavyzdys galėtų būti „Vikipedija“, kuris yra duomenų tipo (klasės) „Internetinė enciklopedija“ objektas, ši klasė būtų klasės „Enciklopedija“ poklasis. Polimorfizmas leidžia naudoti ne tik klasės „Internetinė enciklopedija“ metodus (pvz., „ieškoti pagal tekstą“), bet ir bendresnės klasės „Enciklopedija“ metodus (pvz., „skaityti straipsnį“). Kai kurie bendresnės klasės metodai gali būti neprieinami (pvz., „puslapių skaičius“, nes elektroninės enciklopedijos neskaičiuojamos puslapiais).

Objektą apibrėžia:
# Tapatybė – savybė, atskirianti objektą nuo kitų. Daugelio objektų grupių kiekvienas objektas unikalus, tačiau kitais atvejais (matricos, teksto eilutės) tą patį turinį (vidinę būseną) turintys objektai laikomi vienodais. Kai kuriose programavimo kalbose (pvz., Java), tapatybė apibrėžiama to objekto identifikatoriumi, kuris realizuojamas kaip vienas iš jo atributų.
# Būsena – konkretaus objekto duomenys.
Juodasis peslys

**Juodasis peslys** (*Milvus migrans*) – vanaginių (*Accipitridae*) šeimos paukštis. 
## Išvaizda
Juodasis peslys yra maždaug suopio dydžio.

Patino ir patelės visas kūnas tamsiai rudas (išskyrus nugarą), neryškiai išilgai dryžuotas. Galva šviesi, palša. Uodega iškirpta, vidurinės vairuojamosios plunksnos trumpesnės už kraštines. Snapas ir nagai juodi, kojos geltonos. Rainelė ruda. Patelės paprastai didesnės.

Jaunikliai tamsiai rudi, išmarginti šviesiai rusvomis dėmelėmis. Pakaušis ir gerklė blankesni. Pūkuotų jauniklių viršus rausvai rudas, kūno apačia balta. Galva ir kaklas balti, prie akies dryželiai. Akys tamsiai rudos.

## Paplitimas

Eurazijoje paplitęs nuo Atlanto iki Ramiojo vandenyno. Šiaurėje arealas siekia Baltąją jūrą, šiaurės Uralą, Obės ir Jenisejaus vidurupį. Pietuose paplitęs iki Arabijos ir Viduržemio jūrų. Gyvena visoje Afrikoje, išskyrus Sacharą, Australijoje, Indijos vandenyno salose.

Rūšis Lietuvoje reta, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

## Biologija

Lizdavietę pasirenka upių slėniuose, ežerų pakrantėse, šalia žuvininkystės tvenkinių, užliejamų pievų. Peri dideliuose miškų masyvuose arba nedidelėse giraitėse prie vandens telkinių. Juodasis peslys – atsargus ir tylus paukštis.

Skrydis lengvas, manevringas. Skrisdamas geba nuo vandens paviršiaus pastverti auką. Grobį medžioja skraidydamas arba tykodamas nuo pakilumos. Poros pastovios, ta pati pora toje pačioje lizdavietėje gali įsikurti kelerius metus iš eilės. Dėtyje dažniausiai būna 2–3 kiaušiniai, sveriantys maždaug po 53 gramus. Perėjimo laikas – apie 30 dienų.

Juodasis peslys minta smulkiais gyvūnais, kartais lesa dvėselieną. Medžioja vandens telkinių pakrantėse, užmirkusiose pievose, miško aikštelėse, kirtavietėse. Gaudo varles, tritonus, driežus, pelėnus, vabzdžius, žvirblinių paukščių jauniklius.

## Šaltiniai
* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logmanas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
Rudasis peslys

**Rudasis peslys** (*Milvus milvus*) – vanaginių (*Accipitridae*) šeimos paukštis. 

## Išvaizda
Rudasis peslys kiek didesnis už juodąjį: ilgesni sparnai ir uodega, šviesesnės spalvos. Paukščiui skrendant, sparnų apačioje matyti dvi baltos dėmės.

Patino ir patelės viršutinė kūno pusė ruda. Galva balsva, išilgai dryžuota. Didžiosios plasnojamosios plunksnos juodos, jų vidinės vėtyklės iki pusės baltos. Uodega truputį dryžuota. Snapas pilkai juodas, kojos geltonos, rainelė šviesiai pilka.

Jaunikliai rudesni už suaugusius peslius, jų galva ruda. Snapas juosvas, kūnas pūkuotas. Viršus rausvai rudas, apačia – murzinai balta. Galvos viršus šviesesnis, tarp snapo ir akių – tamsi dėmė.

## Paplitimas

Eurazijoje rudasis peslys paplitęs nuo Atlanto pakraščių iki Vakarų Gruzijos ir Irano. Šiaurėje arealas siekia Švediją, Latviją, Kijevo sritį, Sočį. Gyvena Užkaukazėje, Apeninų ir Pirėnų pusiasaliuose, taip pat Šiaurės Vakarų Afrikoje, Viduržemio jūros salose.

Lietuvoje reta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. 

## Biologija
Gyvena lapuočių ir mišriuose miškuose. Dažnai įsikuria netoli vandens telkinių: upių, ežerų, tvenkinių, pelkių. Medžioja skraidydamas, auką apžiūri iš oro. Tai atsargus paukštis, nakvynės vietose telkiasi prie kitų rudųjų peslių.

Monogamas. Tame pačiame lizde ta pati pora gali įsikurti kelerius metus iš eilės. Paprastai lizdą įsirengia patys, bet gali apsigyventi ir kitų plėšriųjų paukščių gūžtose. Vienoje dėtyje paprastai būna 2–3 kiaušiniai, sveriantys apie 55 gramus. Perima apie 29 dienas. Rudojo peslio jaunikliai tėvų lizde gyvena apie 45–50 dienų.

Medžioja atvirose miško vietovėse. Minta smulkiais gyvūnais: peliniais graužikais, kurmiais, ropliais, sraigėmis, amfibijomis, vabalais, sliekais, žvirblinių paukščių jaunikliais, o kai trūksta maisto – ir dvėseliena.

## Šaltiniai



* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logmanas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
Paprastasis suopis

**Paprastasis suopis** (*Buteo buteo*) – vanaginių (*Accipitridae*) šeimos paukštis. 
## Išvaizda
Viršutinė kūno pusė ruda. Uodega pilka, kartais ruda, su 8-12 skersinių siaurų juostelių ir platesne juosta gale. Apatinė kūno pusė gali būti tamsi, išmarginta balsvais ir rudais dryželiais arba balta su neryškiomis rudomis dėmėmis. Pastaibis neplunksnotas. Jaunikliai rudai pilkšvos spalvos.

## Paplitimas
Paplitęs Eurazijos vidutinėse platumose. Žiemoja Pietų Europoje, pietų ir rytų Afrikoje, pietų ir pietryčių Azijoje. 

Lietuvoje dažnas. Jų gausu Aukštaitijoje, Vidurio Lietuvoje (Kėdainių, Kaišiadorių rajonuose). Atskrenda kovo mėnesį, išskrenda spalį.

## Elgsena
Suopis peri įvairiuose miškuose: eglynuose, pušynuose, beržynuose, juodalksnynuose, drebulynuose. Renkasi tiek miško tankmę, tiek pavienius kirtimų medžius. Taip pat įsikuria ir nedideliuose gojuose, giraitėse. Lizdą krauna iš pušų, eglių, juodalksnių šakų. Dažnai pasinaudoja kitų paukščių lizdais. Kasmet perėti grįžta į tas pačias vietas. Deda 2-4 balsvus su dėmelėmis, dryžiais kiaušinius. Peri 31-34 dieną. Jaunikliai lizdą palieka po 42-48 dienų. 

## Mityba
Medžioja pamiškėse, pievose, aikštelėse, kitose atvirose vietose. Sklando ratais, stebėdamas grobį pakimba ore, paskui staigiai neria žemyn. Minta pelėnais, kurmiais, voverėmis, kirstukais, paukščiais (kėkštais, kikiliais, geniais, strazdais, įvairių paukščių jaunikliais), varliagyviais, ropliais. Trūkstant maisto jaunikliai užsiima kanibalizmu. 

## Šaltiniai
Ceris

**Ceris** – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas **Ce** (), eilės numeris 58. Tai labai retas metalas, randamas kai kuriuose mineraluose (pvz., monacite).

## Savybės
Ceris yra sidabrinės (pilkos) spalvos metalas, priklausantis  lantanoidų grupei. Šaltame vandenyje lėtai, šiltame – greitai oksiduojasi. Tai labai aktyvus metalas, ore greitai tamsėja, šildomas lengvai reaguoja su deguonimi, sudarydamas cerio oksidą (CeO2), smulkios dalelės ore savaime užsiliepsnoja. Reaguoja su halogenais, o šildomas – su vandeniliu, siera, anglimi, fosforu, azotu ir kitais elementais. Su dauguma metalų sudaro lydinius (pvz., CeAl, CeMg3, CeCu ir kt.). Šiam elementui būdingas fizikinių savybių (tankio, virimo bei lydymosi temperatūros, specifinės garavimo šilumos) antrinis periodiškumas.  Lengvai reaguoja su rūgštimis. Šarmuose netirpsta.

## Panaudojimas
Šis metalas pritaikomas metalurgijoje – kaip pagerinantis metalo lydinių mechanines savybes, dėl vertingų dielektrinių bei puslaidininkinių savybių naudojamas radiotechnikoje ir elektronikoje, atominėje energetikoje.

## Istorija
Šį cheminį elementą 1803 m. atrado švedų ir vokiečių mokslininkai W. Von Hisinger, J. Berzelius, M. Klaproth. Cerio pavadinimas kilęs iš nykštukinės planetos Cereros pavadinimo, atrasto dvejais metais anksčiau nei atrastas šis elementas.

## Šaltiniai
Vilo Rodžerso fenomenas

**Vilo Rodžerso fenomenas** – amerikiečių humoristo Vilo Rodžerso (*Will Rogers*, 1879-1935) pastebėtas statistinis paradoksas, kai nario perkėlimas iš vienos grupės į kitą keičia vidurkius ta pačia kryptimi.

## Pavyzdys
Tarkime, turime grupę skaičių:

 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9;    vidurkis lygus 5

Padaliname šiuos skaičius į dvi grupes:

 1, 2, 3, 4                    vidurkis lygus 2,5
 5, 6, 7, 8, 9                 vidurkis lygus 7

Perkeliame mažiausią antrosios grupės skaičių į pirmąją grupę:

 1, 2, 3, 4, 5                 vidurkis lygus 3
 6, 7, 8, 9                    vidurkis lygus 7,5

Tokiu būdu, vieno iš elementų perkėlimas į kitą grupę padidina abiejų grupių rodiklius.

## Praktika
Tokio tipo praktiniai paradoksai neretai pastebimi, vertinant statistinius pokyčius. Bene pirmą kartą praktiniai šio paradokso atvejai išsamiai buvo aprašyti, tiriant ankstyvosios vėžio diagnostikos įtaką vėlesniam gydymui: aptinkant vėžį ankstyvesnėse stadijose, sergančiais laikomų žmonių grupė padidėja, o sveikų žmonių grupė sumažėja, tačiau ir vienų, ir kitų vidutinė gyvenimo trukmė padidėja vien dėl ankstyvos diagnostikos. Dėl tokios statistikos kurį laiką ankstyvosios vėžio diagnostikos reikšmė buvo iš dalies pervertinama, priskiriant geresnius statistikos rodiklius vien ankstyvesniam gydymui.

Paradokso įtakos, vertinant pokyčius, galima nesunkiai išvengti, jei lyginami ne tik dominančių grupių, bet ir bendrieji rodikliai: minėtame pavyzdyje bendri vidurkiai lieka nekintamais, tokiu būdu indikuodami, kad vyksta tik persigrupavimas, bet ne reikšmių pasikeitimas.

## Šaltiniai
Lantanas

**Lantanas** – cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas **La** (), eilės numeris 57. Lantanas yra vienas iš retųjų žemės elementų.

## Savybės
Lantanas aktyvus metalas, ore greitai pasidengia hidroksido plėvele, o smulkios dalelės ore pačios užsiliepsnoja. Reaguodamas su deguonimi sudaro lantano oksidą (La2O3), su azotu – lantano nitridą (LaN), be to, reaguoja su daugeliu kitų nemetalų ir sudaro sunkiai lydžius metališkus junginius. Reaguoja su vandeniu ir net kambario temperatūroje jį skaido sudarydamas lantano hidroksidą (La(OH)3). Taip pat labai lengvai reaguoja su rūgštimis. Lydomas su kitais metalais sudaro metališkus junginius bei lydinius. Nedidelės lantano priemaišos labai pagerina lydinių mechanines ir antikorozines savybes.

## Panaudojimas
Lantanas naudojamas aukštos įtampos elektroduose, aukštos kokybės metalo europio gamyboje, brangių žiūronų, foto/video kamerų objektyvų gamyboje, nes stiklui suteikia labai geras refrakcines (spindulių lūžimo) savybes.

Radioaktyvus lantano izotopas naudojamas liuminescencinių lempų paleidikliuose kaip pagalbinė priemonė pradinei dujų jonizacijai ir dujų sugėrimui (geteris).

## Istorija
Šį cheminį elementą 1839 m. atrado švedų chemikas *Carl Mosander*.

## Pavadinimo kilmė
Lantanas ilgą laiką buvo nežinomas, kadangi tyrinėtas tik ceroksido junginiuose. Panašiai kaip ir kriptonas, jis gavo pavadinimą dėl savo „slaptumo“ ( – būti paslėptam).

## Šaltiniai
Nikelis

**Nikelis** – metališkas  cheminis periodinės elementų lentelės elementas, žymimas **Ni**, eilės numeris 28.

Pagal paplitimą Žemės plutoje nikelis yra dvidešimt ketvirtas elementas. Gamtoje randamas daug nikelio turinčiame limonite, garnerite, taip pat petlandite. Ypač dideli nikelio klodai surasti Rusijoje netoli Norilsko, rasti klodai sudaro apie 40 % pasaulio atsargų. JAV kasmet sunaudojama apie 150 milijonų kilogramų nikelio, iš kurių 80 % sunaudojama lydinių gamybai ir 15 % elektrocheminiam dengimui. Būdingiausias nikelio oksidacijos laipsnis +2. Junginiai, kuriuose nikelio oksidacijos laipsnis +3 yra reti ir sunkiai susintetinami.

## Pavadinimo kilmė

Vokietijos Rūdų kalnuose (*Erzgebirge*) iš vario rūdos buvo išgaunamas rusvas nikelio darinys – nikelinas. Kalnakasiai manė, kad tai esanti vario rūda, tačiau iš jos nepavykdavo išgauti vario, todėl jie manė, kad būsią apgauti kalnų dvasių – nikelių (panaši istorija buvo su kobaltu).
Stepinis suopis

**Stepinis suopis** (*Buteo rufinus*) – vanaginių (*Accipitridae*) šeimos paukštis. Truputį didesnis už paprastąjį suopį, o išvaizda labiausiai panašus į tūbuotąjį suopį. Gyvena pusdykumėse ir stepėse.

Lietuvoje matytas vienintelį kartą.
Tūbuotasis suopis

**Tūbuotasis suopis** (*Buteo lagopus*) – vanaginių (*Accipitridae*) šeimos paukštis. Kūno viršutinė pusė tamsiai rusva. Plunksnų kraštai balsvi ir juosvi. Galva palša, išilgai dryžuota. Krūtinė ruda. Kaklas ir pagurklis balsvi su tamsiomis dėmėmis. Pilvas tamsiai dėmėtas ir skersai dryžuotas. Uodega balsva, gale plati tamsi juosta. Snapas pilkai juodas. Kojos geltonos, nagai juodi. Pastaibis plunksnotas iki pirštų pamatų.

Lietuvoje dažnas traukimo metu, kartais žiemoja. Gyvena laukuose, lygumose.
Erelis

**Erelis** gali reikšti:

* Ereliai – bendras pavadinimas kuriuo vadinami sakalinių ir vanaginių šeimos paukščiai:
** Tikrieji ereliai – vanaginių šeimos paukštis;
* Erelis (astronomija) – šiaurės pusrutulio žvaigždynas Paukščių take.
* Erelis – kardelių veislė.
* Erelis (žurnalas) – satyros ir humoro mėnesinis žurnalas, leistas – 1908 m. spalio mėn. – 1909 m. Čikagoje.
Mažasis erelis rėksnys

**Mažasis erelis rėksnys** (*Clanga pomarina*) – vanaginių (*Accipitridae*) šeimos, erelių rėksnių () genties plėšrusis paukštis. Rėksniais pavadinti dėl gana triukšmingo gyvenimo būdo.

## Išvaizda, kūno ilgis, svoris
Nelabai žymiai didesnė rūšis už į Lietuvą kartais atklystantį nykštukinį sakalinį erelį.
Pilkai rudas, kartais rusvesnė dėmė ant sprando. Plasnojamosios plunksnos beveik juodos.

## Gyvenama aplinka
Į Lietuvą atskrenda kovą-balandį. Gyvena drėgnuose mišriuose miškuose.

## Poravimasis
Lizdą krauna dažniausiai eglėje arti kamieno. Pora viename lizde peri daugelį metų. Perėti pradeda gegužės mėnesį, deda 1–2 kiaušinius. Jaunikliai tamsesni už suaugusius, mokytis skraidyti pradeda liepos pabaigoje.

## Paplitimas Lietuvoje
Ši erelių rūšis nėra labai baikšti, todėl labiausiai nukentėjo nuo medžiotojų. Mažasis erelis rėksnys įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Į Lietuvą jie atskrenda kovą-balandį. 

## Taip pat skaityti
* Lietuvos plėšrieji paukščiai

## Nuorodos

* arkive.org / Lesser Spotted Eagle 
* birdlife.org / Lesser Spotted Eagle 
* europeanraptors.org / Lesser Spotted Eagle
Žalioji pečialinda

**Žalioji pečialinda** (*Phylloscopus sibilatrix*) – devynbalsinių (*Sylviidae*) šeimos paukštis, priklausantis pečialindų genčiai.

## Išvaizda
Žalioji pečialinda didžiausia iš pečialindų, bet mažesnė už naminį žvirblį. Nuo kitų pečialindų skiriasi švaria geltona ir balta kūno apačia. Patino ir patelės viršutinė kūno dalis gelsvai žalia, antuodegis ryškus. Antakis, gerklė, pagurklis ir kūno šonai geltoni. Pilvas baltas. Snapas juosvai rudas. Kojos gelsvos. Jauniklių viršutinė kūno dalis gelsvo atspalvio. Tik išsiritusių jauniklių galva ir pečiai apaugę ilgais, retai balsvai pilkais pūkais.

## Paplitimas

Arealas suskaidytas. Eurazijoje paplitusi nuo Skandinavijos iki Uralo. Šiaurėje arealas siekia Botnijos įlanką, Kareliją, Kamos aukštupį, pietuose tęsiasi iki pietinio Uralo, Volgos vidurupio, Moldavijos, Dunojaus deltos, Balkanų, Apeninų pusiasalio. Izoliuotos arealo dalys yra Pirėnų pusiasalyje, Krymo, Kaukazo kalnuose. Žiemoja Afrikoje.

Lietuvos giriose gana dažna.

## Biologija

Laikosi juodalksnynuose, juosiančiuose aukštaūgius eglynus su drebulių, beržų ir pušų priemaiša. Gausi nešlapiuose beržynuose, drebulynuose, ąžuolynuose, uosynuose ir mišriuose miškuose. Peri paupių šlaitų giriose, kartais mėlyniniuose pušynuose, retkarčiais – brukniašiliuose. Keliaudamos užklysta į laukų giraites, sodus, miestų želdinius.

Dienomis maitinasi ir keliauja. Vikriai straksi, skraido tarp medžių šakų. Dažnai, virpančiai plevendama sparnais cipsena ore, čiulba medžių lajos pavėsyje. Lizdą įsiruošia tarp kiškiakopūsčių, medučių, šalmučių, miškinių pataisų. Gūžtas suka ne arčiau kaip 40 metrų atstumu viena nuo kitos. Vienoje dėtyje paprastai būna 5–7 kiaušiniai, kuriuos patelė peri apie 14 dienų. Perėti pradeda padėjusi ketvirtą kiaušinį. Kas pusvalandį išlekia trumpam palesti. Išsiritusius paukščiukus maitina abu porelės nariai. Šeštą dieną jaunikliai praregi, septintąją jiems pradeda kaltis plunksnos.

Besiplunksnuojančius jauniklius dažniau maitina patelė. Gūžtą paukščiukai palieka po 12–13 dienų, šakomis kyla aukštyn ir keliauja toliau. Tik vėliausiai išsiritęs jauniklis dar laikosi prie žemės. Per vasarą išveda vieną vadą.

Gaudo skraidančius uodus, naktinius drugius, muses, vikšrus, amarus. Žalioji pečialinda yra naudingas paukštis, nes sulesa daug medžio kenkėjų.

## Galerija

Image:Zaliosios pecialindos jaunikliai.JPG||Žaliosios pečialindos jaunikliai lizde
Image:Phylloscopus sibilatrix Barco Reale 1.jpg|Žalioji pečialinda medyje
Image:Wood Warbler Grönvold.jpg|Žaliosios pečialindos piešinys


## Šaltiniai
* *Lietuvos fauna: paukščiai, 2 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1991.
Laisvoji programinė įranga

**Laisvoji programinė įranga** (laisvos programos,  bet ne freeware) – tai programinė įranga, kurios naudotojai turi keturias laisvės rūšis:

* laisvė paleisti programą bet kuriam tikslui
* laisvė analizuoti kaip veikia programa ir pritaikyti ją savo reikmėms (būtina sąlyga – atviras kodas)
* laisvė platinti programos kopijas (kad galėtume padėti draugui ar kaimynui)
* laisvė tobulinti programą ir viešai platinti nuosavus pataisymus, kad kiekvienas galėtų jais pasinaudoti (būtina sąlyga – atviras kodas).

## Laisvosios programinės įrangos judėjimas
Laisvosios programinės įrangos sąvoką sukūrė *[[Richard Stallman]]*, kuris GNU Projekto rėmuose įkūrė *[[Free Software Foundation]]* (FSF). 

Laisvas programas dažnai vadina atviro kodo programomis, tačiau tai nėra visiškai tapačios sąvokos. Atviro kodo programos akcentuoja priėjimą prie programos išeities tekstų (programos kodo) bei pabrėžia kūrimo modelio atvirumą. Laisvos programos akcentuoja programų laisvę.  Visos laisvos programos yra atviro kodo programos, bet ne visos atviro kodo programos yra laisvos. FSF kritikuoja atvirojo kodo judėjimą be kita ko ir už tai, kad atvirojo kodo judėjimo tikslai yra vien techniniai ir nesiremia jokiais socialiniais ar etiniais kriterijais. Judėjimo nariai tvirtina, jog laisvoji įranga
* Naikina dirbtinai sukurtą barjerą tarp programuotojų ir programuoti mokančių vartotojų.
* Skatina natūralią tarpusavio kooperaciją, žmonių tarpusavio bendradarbiavimą.
* Mažindama įėjimo barjerą, prisideda prie realaus laisvosios rinkos idealų įgyvendinimo, kuomet imtis savo verslo gali iš tiesų kiekvienas.

Laisvoji įranga dažnai platinama su GPL ar LGPL licencijomis, tačiau taip būna ne visada – šias keturias laisves leidžiančių licencijų yra daug daugiau. Kiekviena laisvoji programa pagal apibrėžimą taip pat yra ir atviro kodo programa.

Skirtumai tarp laisvosios įrangos ir atviro kodo yra gana subtilūs. Dažniausiai šie judėjimai skiriami daugiau pagal autorių motyvus ir ideologiją. Laisvosios įrangos judėjimas yra senesnis ir labiau orientuotas į socialinių problemų sprendimą. Būtent jam priklauso GNU/Linux ir daugelis kitų stambių projektų. Atviro kodo šalininkais save vadinanti grupė nuo jo atskilo vėliau. Nors ir skatinami skirtingų motyvų, šie judėjimai iš esmės užsiima tuo pačiu ir neretai bendradarbiauja tarpusavyje.

## Nuorodos
* Laisvosios programinės įrangos apibrėžimas 
* Laisvos programinės įrangos apibrėžimas  
* Kodėl programinė įranga neturi turėti savininkų 
* Kodėl „Laisva programinė įranga“ geriau negu „atviras kodas“ 
* Atviroji ir Laisvoji programinė įranga
Pečialindos

**Pečialindos** (*Phylloscopus*) – devynbalsinių (*Sylviidae*) šeimos paukščių gentis, kurioje yra apie 50 rūšių. Paplitusios Palearktyje ir Afrikoje.

Savo išvaizda labai panašios, todėl rūšis atskirti sunku, bet čiulba gana skirtingomis giesmėmis, pagal kurias nesunkiai atskiriamos rūšys viena nuo kitos. Kūno ilgis 9–13 cm, masė 5–11 gramų. Nedideli, neryškių pilkai gelsvų spalvų paukščiai. Snapas tiesus smailus. Vikriai kopinėja medžių šakomis. Garsiai gieda. Gyvena įvairiuose miškuose. Minta smulkiais vabzdžiais. Monogamai. Lizdas iš viršaus dengtas, su angele šone, jį suka ant žemės. Deda 5–7 baltus, taškuotus kiaušinius. Peri 11–14 dienų. Toli migruoja, žiemoja Afrikoje, Indijoje.

## Rūšys
Lietuvoje aptinkama 11 pečialindų rūšių, 4 peri:
* Arktinė pečialinda (*Phylloscopus borealis*)
* Pilkoji pečialinda (*Phylloscopus collybita*)
* Rudoji pečialinda (*Phylloscopus fuscatus*)
* Sajaninė pečialinda (*Phylloscopus humei*)
* Geltonbruvė pečialinda (*Phylloscopus inornatus*)
* Nykštukinė pečialinda (*Phylloscopus proregulus*)
* Storasnapė pečialinda (*Phylloscopus schwarzi*)
* Žalioji pečialinda (*Phylloscopus sibilatrix*)
* Šiaurinė pečialinda (*Phylloscopus trochiloides*)
* Ankstyvoji pečialinda (*Phylloscopus trochilus*)

## Etimologija
Žodis *pečialìnda* (kitaip *pečialánda, krosnìlanda*) kilęs iš *[[krosnis|pẽčius]]* + *lį̇̃sti, leñda*. Taip pavadinta, nes lizdas primena krosnies landą.

## Šaltiniai
Ankstyvoji pečialinda

**Ankstyvoji pečialinda** (*Phylloscopus trochilus*) – devynbalsinių (*Sylviidae*) šeimos paukštis, priklausantis pečialindų genčiai.

## Išvaizda
Ankstyvoji pečialinda gerokai mažesnė už naminį žvirblį. Panaši į pilkąją pečialindą. Nesunku atskirti iš giesmės ir šviesių kojų.

Patino ir patelės kūno viršutinė dalis rusvai pilka, rudenį gelsvai žalia. Virš akių neryškus balsvas antakis. Antroji didžioji plasnojamoji plunksna ilgesnė už šeštąją. Kūno apačia gelsvai balta, rudenį ryškiai geltona. Snapas rudas. Kojos šviesiai rudos. Rainelė ruda. Jauniklių kūno viršus žalsvas, apačia gelsva. Išsiritusių jauniklių galva ir pečiai apaugę retais, gana ilgais, pilkai baltais pūkais. Žiotys geltonai oranžinės.

## Paplitimas
Eurazijoje paplitusi nuo šiaurinės Prancūzijos, Alpių, Skandinavijos iki Kolymos ir Anadyrio baseino. Šiaurėje arealas siekia Kolos pusiasalį, Pečioros žiotis, Jamalo pusiasalį, Jenisejaus žemupį, Taimyrą, Kolymos deltą, pietuose tęsiasi iki Viliujaus slėnio, Sajanų, šiaurinio Kazachstano, Uralo vidurupio, šiaurinės Ukrainos, Moldavijos, Balkanų, Apeninų pusiasalio. Gyvena Britų ir Baltijos jūros salose. Žiemoja Afrikoje. Lietuvoje taip pat paplitęs paukštis.

## Biologija
 Laikosi šviesiuose su gausiu pomiškiu lapuočių ir mišriuosiuose miškuose, ypač pamiškėse. Peri Nemuno ir kitų upių lankų karklynuose, laukų giraitėse, soduose, paežerių krūmynuose, raistuose, krūmuotose pievose, retesniuose pušų su beržais jaunuolynuose. Už žaliąją ir pilkąją pečialindą daug retesnė girioje, gausesnė retmėse ir arti vandens. Judriai straksi, skraido medelių ir krūmų šakomis.

Keliauja ir maitinasi dieną. Prie lizdo neramiai piepsi – balsas liūdnesnis ir labiau prislopęs negu pilkosios pečialindos. Liepos mėnesį neperinčios, jaunos ankstyvosios pečialindos jungiasi prie klajojančių įvairiarūšių giesmininkų būrelių, bet pačios tarpusavyje nesudaro didesnių būrių net migruodamos.

Lizdą krauna ant žemės, bet jį pastebėti gana sunku. Vienoje dėtyje paprastai būna 5–7 kiaušiniai, patelės perimi apie dvi savaites. Jaunikliai lizde pasilieka 15–18 dienų. Juos lesina abu porelės nariai. Per metus užaugina vieną vadą. Žuvus lizdui, deda antrą kartą.

Lesa vabzdžius, ypač mėgsta vikšrus, muses, uodus.

## Šaltiniai
* *Lietuvos fauna: paukščiai, 2 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1991.
Šiaurinė pečialinda

**Šiaurinė pečialinda** (*Phylloscopus trochiloides*) – devynbalsinių (*Sylviidae*) šeimos paukštis, priklausantis pečialindų genčiai.

Kūno viršutinė pusė žalsvai rusva, ant sparno šviesi skersinė juostelė. Antakis neryškus, gelsvai baltas. Pilvas balsvas, krūtinė geltono atspalvio.

Lietuvoje reta. Gyvena retuose lapuočių miškuose, parkuose. Lizdą krauna ant žemės birželio viduryje. Deda 5-6 visiškai baltus kiaušinius. Patelė peri maždaug 13 dienų, patinėlis tuo metu šalimais čiulba.

Lesa smulkius skraidančius vabzdžius, vikšrus.

Žiemoja Indijoje, Tailande.

## Išnašos
Epidemiologija

**Epidemiologija** (iš  „ant“ ar „tarp“ + *demos* „žmonės“ ar „sritis“ + *logos* „žodis“ ar „kalba“) – tai mokslas apie su sveikata susijusių įvykių (dažniausiai – sveikatos sutrikimų, ligų ar mirčių, bendrai vadinamų baigtimis) ir juos lemiančių veiksnių (vadinamų rizikos veiksniais) atsiradimą ir plitimą tam tikroje populiacijoje bei apie profilaktikos priemonių taikymo galimybes ir veiksmingumą. Mokslas atsirado XIX a. viduryje, ėmus tirti epidemijų protrūkius.

## Epidemiologiniai tyrimai
Tai moksliniai (daugiausiai – sveikatos mokslų) tyrimai, kuriais siekiama nustatyti ( arba priežastinius) ryšius tarp numanomų rizikos veiksnių ir baigčių (dažniausiai – su sveikata susijusios baigčių).

Pagrindinės dvi epidemiologinių tyrimų grupės:
* eksperimentiniai tyrimai,
* stebėjimo tyrimai.
Ontologija

: *Šis straipsnis apie *'ontologiją** [[Filosofija|filosofijoje]]. Apie termino naudojimą [[Kompiuterių mokslas|kompiuterių moksle]] žiūrėti [[Ontologija (informatika)]].''

**Ontologija** (Graikiškai ''ων'' „būtis“, ''λόγος'' „žodis“ ar „kalba“) – [[Filosofija|filosofijos]] skyrius, svarbiausia [[Metafizika|metafizikos]] šaka. Nagrinėjama [[būtis]] ir [[egzistencija]], taip pat pagrindinės , bandant išsiaiškinti, kokios ir kokių tipų esybės egzistuoja. Pagrindinis ontologijos klausimas – „Kas egzistuoja?“

Ontologija turi didelę įtaką [[Realybė|realybės]] koncepcijai, kadangi stengiasi kuo bendriau aprašyti viską, kas egzistuoja, neapsiribojant pavienių mokslų išvadomis ir, galbūt, peržengiant jas.

Kai kurie filosofai, priklausantys [[Platonas|Platono]] tradicijai, tvirtina, kad visi [[Daiktavardis|daiktavardžiai]] nurodo į kokias nors esybes (taigi esybių yra tiek kiek daiktavardžių). Kiti filosofai teigia, kad kai kurie (ar net visi) daiktavardžiai nėra esybių pavadinimai. Jų vartosena tėra tam tikras būdas nurodyti į objektų arba įvykių rinkinius. Šių filosofų požiūriu daiktavardis ''[[protas]]'' nurodo ne į kokią vieną esybę, bet į rinkinį asmens patirtų ''psichinių įvykių''; ''[[visuomenė]]'' nurodo į žmonių su tam tikromis bendromis savybėmis rinkinį; ''[[geometrija]]'' nurodo savitą intelektualinės veiklos rūšį.

Kiekviena ontologija turi atsakyti į klausimą, kurie žodžiai nurodo į esybes, o kurie – ne, kodėl taip yra ir kokios kategorijos iš to susidaro. Kai bandoma šį procesą pritaikyti tokiems daiktavardžiams kaip ''[[Elektronas|elektronai]]'', ''[[energija]]'', ''[[sutartis]]'', ''[[laimė]]'', ''[[laikas]]'', ''[[tiesa]]'', ''[[priežastingumas]]'' ir ''[[dievas]]'', ontologija tampa itin svarbi visoms filosofijos šakoms.

== Istorija ==
Ontologijos klausimai – seniausia europinės filosofijos tema, kilusi iš [[Ikisokratikai|ikisokratikų]] filosofijos ([[Parmenidas]]). Didžiausias įnašas čia priklauso [[Platonas|Platonui]] ir [[Aristotelis|Aristoteliui]].

[[Viduramžių filosofija|Viduramžių filosofijoje]] pagrindinę vietą užėmusi ontologinė problema – [[universalija|universalijų]] (žodžius atitinkančių abstrakčių objektų) egzistavimas.

XX amžiaus filosofijoje ontologijos problematiką nagrinėjo [[Nikolajus Hartmanas]] („naujoji ontologija“), [[Martinas Haidegeris]] („fundamentalioji ontologija“) ir kt.

Šiuolaikinę filosofiją ypač domina ontologiniai [[Sąmonė|sąmonės]] klausimai.

== Nuorodos ==
**Ontologija filosofijoje*'
* [http://www.ontology.co Ontologija.] Filosofams skirtas išteklių gidas
* [http://www.ontology.co/being-qua-being.htm Aristotelio *Being qua Being'']: antikinės ir šiuolaikinės interpretacijos
Ežerinė nendrinukė

**Ežerinė nendrinukė** (*Acrocephalus schoenobaenus*) – devynbalsinių (*Sylviidae*) šeimos paukštis. 

Gana vikrus paukštis, landžiojantis po žolių, nendrių tankynes. Šaukia „ček ček“, o aukštesnėje vietoje gieda „fojt-fojt". Kūno viršutinė dalis žalsvai pilka, išmarginta didelėmis dėmėmis: juosvomis ant galvos bei sparnų ir rusvomis ant nugaros. Antuodegis vienspalvis, ryškiai rudas. Virš akies platus šviesus antakis. Apatinė kūno pusė balsva, šonai rusvo atspalvio. Kojos šviesiai pilkos.

Gyvena vandenų pakrantėse. Lizdą krauna neaukštai tarp žolių. Birželio mėn. deda 4-6 balsvus ar rusvus kiaušinius, išmargintus tamsesnėmis dėmėmis. Peri 12-13 dienų; išaugina vieną vadą. Lietuvoje dažna, aptinkama gegužės-rugsėjo mėn.