open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Biofizika

**Biofizika** ( 'gyvybė, gyvenimas' +  'gamta') – tarpdisciplininis mokslas, biologijos problemas tiriantis fizikos bei chemijos metodais. Biofizika tiria biologinių procesų, vykstančių biologinėse sistemose (molekulėse, ląstelėse, organizmuose, ekosistemose) fizinę ir cheminę prigimtį.

Pirmą kartą sąvoką *biofizika* pavartojo Karlas Pirsonas 1892 m., tačiau kaip mokslas biofizika atsirado XX amžiuje, tam didelės įtakos turėjo informatikos raida. Biofizikai dirba fiziologijos, biochemijos, medicinos ir molekulinės biologijos srityse.

## Istorija
Lyginant su kitomis biologijos ir fizikos šakomis biofizika yra palyginti nauja ir todėl vis dar vystosi. Pirmieji biofizikos tyrimai buvo atlikti 1840 m. Berlyno fiziologų mokyklos grupės, tarp jų buvo Hermanas Helmholcas, Ernstas Heinrichas Vėberis, Carl F.W. Ludwig ir Johannes Peter Müller. Pirmasis Biofizikos mokslinių tyrimų institutas buvo įkurtas 1919 m. Maskvoje, o pirmasis Pasaulio biofizikų kongresas įvyko 1939 m. Niujorke.

## Biofizikos sritys
Pagal UNESCO nomenklatūrą biofiziką sudaro šie skyriai:
* 2406.01 Bioakustika (komunikacija ir lokacija oro ir vandens aplinkoje)
* 2406.02 Bioelektra (membranų potencialai, elektriniai informaciniai ir integraciniai reiškiniai)
* 2406.03 Bioenergetika (energijos gavyba, kiti energiniai ir šiluminiai reiškiniai)
* 2406.04 Biomechanika
* 2406.05 Biooptika (bioliuminescencija, rega ir reginės informacijos apdorojimas)
* 2406.06 Medicininė fizika (diagnostikos ir fizioterapijos metodai, patogenezės tyrimai)
* 2406.99 Kita 
** 2406.  Sudėtingų sistemų biofizika (sistemogenezė, evoliucija, individualusis vystymasis, biosistemų organizacijos lygiai)
** 2406.  Sensorinių sistemų biofizika (psichofizika)
** 2406.  Gyvenamosios aplinkos biofizika (ekologinė biofizika)
** 2406.  Periodinių reiškinių biofizika (bioritmologija)
** 2406.  Vystymosi ir evoliucijos biofizika
** 2406.  Metabolizmo biofizika (medžiagų pernaša, hemodinamika, termoreguliacija)

Taip pat:
* Molekulinė biofizika
* Membranų biofizika
* Elektrofiziologija
* Teorinė biofizika

## Biofizika Lietuvoje

Biofizika Lietuvoje atsirado XX a. 6-ojo dešimtmečio pabaigoje, Kauno medicinos institute ir Vilniaus universitete.

## Nuorodos
* D. Kirvelio „Biofizika“ 
* Biofizika ir jos perspektyvos Lietuvoje 

## Šaltiniai
Ekologija

**Ekоlogija** (graikiškai *οίκος* – namas, būstas + *λόγος* – mokslas, žodis) – mokslas, tiriantis gyvųjų organizmų santykius su gyvenamąja aplinka, įskaitant tokius fizinius veiksnius (faktorius) kaip klimatas, geografinės sąlygos, gyvosios ir negyvosios gamtos sąveika.

Pasaulyje yra daug skirtingų gamtinių regionų su kiekvienam būdingais augalais ir gyvūnais. Visi gyvieji organizmai prisitaikę gyventi savo buveinėse arba gyvenamojoje aplinkoje (žr. adaptyvioji radiacija) ir yra susiję vienas su kitu. Be to jie labai priklauso nuo kai kurių aplinkos veiksnių (ekologiniai veiksniai):
* **Klimato veiksniai** – temperatūra, vanduo, šviesa.
* **Edafiniai veiksniai** – fizinės ir cheminės dirvožemio savybės.
* **Biotiniai veiksniai** – kitų organizmų gyvybinė veikla.

## Sąvokos atsiradimas
Ekologijos terminą įvedė vokiečių biologas darvinistas *[[Ernstas Haeckelis]]*.

1935 metais *[[Arthur Tansley]]*, britų ekologas, sukūrė terminą ekosistema – interaktyvi sistema tarp biocenozės (gyvųjų organizmų grupės) ir jų biotopo (aplinkos, kurioje jie gyvena). Ekologija tapo ekosistemų mokslu.

## Šakos
Ekologijos tyrimai apima tris lygmenis:
* **Autoekologija** (**individo ekologija**) – individo santykiai su jį supančia aplinka ir jos ryšiai su šiuo bei kitais individais, kurie yra gyvena toje pačioje arba panašioje aplinkoje.
* **Demoekologija** (**populiacijų ekologija**) – individų santykiai ir kitokie ryšiai populiacijos viduje, taip pat populiacijos santykiai su ją supančia aplinka.
* **Sinekologija** – tiria ekosistemą kaip visumą (pvz., naudojantis kompiuterinėmis, matematinėmis simuliacijomis ir modeliais).

## Tyrimo kryptys
Rūšių populiacijų dinamika – pasiskirstymas ir tarpusavio sąveika individų, populiacijų ir šiek tiek aplinkos aspektais. Tiriamos nykstančios rūšys, plėšrūno-aukos santykiai, buveinių (gyvenamosios erdvės) vientisumas, taršos poveikis populiacijoms, įskaitant žemėtvarkos projektų vystymo galimo poveikio rūšims analizes.

## Tarpdisciplininiai mokslai
Zoologija, botanika, bendroji biologija, geologija bei kitos mokslo šakos kartu su ekologijos mokslu gali būti jungiamos į šiuos interdisciplininius mokslus:

Biocenologija (biocenozių ekologija), agrozoologija, istorinė ekologija, žmogaus ekologija, kraštovaizdžio ekologija, produkcijos biologija, fitoekologija ir fitosociologija, urbanistinė ekologija, zooekologija, elgsenos ekologija (ekoetologija), eismo ekologija, ekometrija.

## Taikymo sritys
Gamtosauga, žemės ūkis, kai kurios pramonės šakos.

## Nuorodos
* Ekologijos institutas
* Lietuvos valstybinių parkų ir rezervatų asociacija
Geologija

**Geologija** ( 'Žemė' + *λόγος* = *logos* 'mokslas') – mokslas apie žemę, jos susidarymą, istoriją ir sandarą, Žemę formuojančius procesus.

Geologijos sąvoką šiuolaikine prasme pirmą kartą 1778 m. panaudojo Jean-André de Luc (1727–1817). 1779 m. Horace-Bénédict de Saussure (1740–1799) sąvoką įvedė nuolatiniam vartojimui. Prieš tai dažniau naudotas *geognosijos* terminas.

Pagrindinė medžiaga, su kuria dirba geologai, yra uolienos. Tirdami žemės paviršiuje esančias uolienas geologai bando išsiaiškinti Žemės ir gyvybės istoriją. Sudarydami ir interpretuodami geologinius žemėlapius geologai bando nuspėti kokios uolienos yra po žemės paviršiumi.

Lietuvoje veikia Lietuvos geologijos tarnyba, Vilniaus universiteto Chemijos ir geomokslų fakulteto Geomokslų institute –  Geologijos ir mineralogijos katedra. Yra Geologijos studijų programa, kurias baigus, suteikiamas Fizinių mokslų bakalauro laipsnis.

## Disciplinos

* bendroji geologija
* tektonika
* geodinamika
* inžinerinė geologija
* inžinerinė geodinamika
* vulkanologija
* geomorfologija
* mineralogija
* geochemija
* hidrogeologija (arba geohidrologija)
* naftos geologija
* ekonominė geologija
* paleontologija
* geofizika
* seismologija
* petrografija
* stratigrafija
* litologija
* sedimentologija

## Pagrindiniai geologijos principai
Yra daug principų, naudojamų geologijoje. Tačiau pateiktieji yra ypač svarbūs, nustatant santykinį uolienų ar nuogulų amžių.

* **Intruzijos sąsajų principas** susijęs su intruzijų kontaktu su uolienomis. Jei randamos intruzijos, jų kontaktinės zonos bus visada jaunesnės už pačias intruzijas.
* **Lūžio sąsajų principas** taip pat padeda nustatyti santykinį amžių. Jei lūžis kerta uolienų sluoksnius, tai lūžis susiformavo vėliau nei perkirstos uolienos.
* **Inkliuzų ir nuolaužų principas**. Nuolaužos ar inkliuzai patenka iš suardyto židinio. Vadinasi jos yra senesnės už inkliuzus ar nuolaužas talpinančią uolieną.
* **Aktualizmo principas**. Dabartiniai geologiniai procesai vyko ir praeityje. Pirmasis tezę suformulavo Džeimsas Hatonas „Dabartis yra raktas į praeitį“. Taigi tyrinėjant dabartinius geologinius procesus ir reiškinius galima numatyti, kad praeityje vyko tokie patys procesai ir reiškiniai.
* **Pirminio horizontalumo principas** – nuosėdinių uolienų sluoksniai susiklostė horizontaliai.
* **Superpozicijos principas** – nesuardytose nuosėdinių uolienų sluoksnių storymėse jaunesnės uolienos slūgso virš senesnių uolienų.
* **Faunos radimo principas**. Jei nuosėdinėse uolienose randama plačiai paplitusi ir vienalaikė (geologinio amžiaus prasme) fauna, tai šios uolienos taip pat susiformavo vienu metu.

## Taip pat skaitykite
* Geologinė laiko skalė

## Išnašos

## Nuorodos

* Geologija (anglų k.)
* Geologijos ir geografijos institutas 
* Lietuvos geologijos tarnyba 
* Lietuvos geologų sąjunga
Geochemija

**Geochemija** yra mokslas, tiriantis Žemės medžiaginę sudėtį ir cheminių elementų bei jų izotopų pasiskirstymą Žemėje. Geochemija sujungia geologiją ir chemiją į vieną discipliną.

Geocheminiais metodais galima tyrinėti žemės vystymąsi. Tiriant tam tikrų elementų izotopus, kurie naudojami kaip indikatoriai, galima atsekti medžiagų judėjimą Žemėje. Nestabilius izotopus turinčių elementų ir jų skilimo produktų tyrimai leidžia nustatyti uolienų amžių.

Tarp geochemijos tyrimo objektų yra:
* Žemės ir kitų planetų (t. p. saulės, asteroidų ir meteoritų, kometų) cheminė sudėtis;
* cheminiai procesai ir reakcijos, kurios turi poveikį uolienų ir dirvožemių susidarymui;
* materijos ir energijos ciklai, per kuriuos Žemės cheminiai komponentai juda erdvėje ir laike.
* įvairių žemės sluoksnių sudėtis ir jų evoliucija;
* nustatyti santykines ir absoliučias cheminių elementų ir jų izotopų koncentracijas Žemėje ir Žemės paviršiuje
* elementų pasiskirstymas ir judėjimas skirtingose žemės dalyse (mantijoje, hidrosferoje ir pan.)
* cheminių elementų ir jų izotopų pasiskirstymas kosmose.

Su geochemija glaudžia susijusios tokios disciplinos kaip planetologija ir kosmochemija.

Geocheminiais tyrimais Lietuvoje užsiima Geologijos ir geografijos institutas.
Išdeginta žemė

**Išdeginta žemė** – karinė strategija, kuri remiasi sunaikinimu visko, kas gali būti naudinga priešui, ir pasitraukimu iš tos teritorijos. Terminas atsirado iš praktikos sudeginti pasėlius tam, kad priešas pritrūktų maisto. Ši strategija kariuomenės gali būti taikoma tiek priešo teritorijoje, tiek ir savoje, kai traukiamasi.

Karai, kuriuose plačiai taikyta išdegintos žemės taktika:
* Napoleono žygis į Rusiją;
* JAV pilietinio karo metu šiauriečių karo vado Šermano veiksmai;
* britų taikyta taktika prieš būrus Būrų karų metu;
* II pasaulinio karo metu tiek nacių, tiek sovietų taikyta praktika: sovietų vykdytas Rytprūsių sunaikinimas, Šiaurės Kaukaze sunaikintos naftos verslovės prieš pasirodant vokiečiams, vokiečių veiksmai atsitraukiant iš okupuotų Rusijos sričių, kai buvo deginami kaimai, sprogdinamos gamyklos, išvežami darbams gyventojai, vokiečių taktika Suomijoje Laplandijos karo metu;
* Čečėnijos karo metu.

## Išnašos
Ksenobiotikas

**Ksenobiotikas** ( 'svetimas' + *bios* 'gyvybė') – biologinei sistemai svetima medžiaga.

Siaurąja (biomedicinine) prasme šios medžiagos yra farmakologiškai, endokrinologiškai ar toksikologiškai aktyvios medžiagos, kurios paprastai nėra gaminamos arba randamos šios rūšies organizme, todėl jam yra svetimos. Apibrėžimas apima taip pat ir tas medžiagas, kurių organizme randama žymiai didesniais kiekiais negu įprasta.

Pavyzdžiui, narkotikai ir antibiotikai yra žmonių ksenobiotikai, nes žmogaus organizmas pats jų negamina ir normaliai maitinantis jų kūne nebūna.

Tačiau dažniausiai terminas *ksenobiotikai* vartojamas plačiąja prasme ir reiškia visas žmogaus sintezuotas, anksčiau gamtoje neegzistavusias medžiagas. Paprastai jos kelia taršos pavojų, nes įprasti mikroorganizmai negali užtikrinti jų biologinio skaidymo. Pvz., ksenobiotikams priklauso tokie pavojingi teršalai kaip dioksinai, bifenilai, polivinilchloridas, pesticidai, medienos konservantai, įvairūs tirpikliai ir sintetiniai pluoštai. Per metus sintezuojama tūkstančiai chemiškai naujų ksenobiotikų, o išsamiau ištiriama tik nedidelė jų dalis. Chemikalų keliamas darbo saugos, ekologinės saugos ir kontrolės problemas bandoma spręsti saugos duomenų lapų pagalba.

## Šaltiniai
1905–1907 m. Rusijos revoliucija

**1905-1907 m. revoliucija** – prieš Rusijos Imperijos valdžią nukreiptų masinių politinių ir socialinių neramumų banga, prasidėjusi 1905 m. Ši revoliucija turėjo ženklų poveikį Lietuvai. Aktyvūs veiksmai nuo pat revoliucijos pradžios vyko ir Lietuvoje, Vilniuje ir kituose miestuose buvo streikuojama. Revoliucijai buvo charakteringas spontaniškumas, jai tiesiogiai niekas nevadovavo, ši revoliucija neturėjo vieningų tikslų.

## Eiga
Socialinės-politinės prielaidos revoliucijai įvykti klostėsi nuo 1904 – 1905 m. Rusijos – Japonijos karo. Postūmis revoliucijai prasidėti buvo taikios darbininkų demonstracijos Sankt Peterburge sušaudymas 1905 metų sausio (9) 22 d. (vadinamasis „Kruvinasis sekmadienis“). Vėliau plėtėsi valstiečių neramumai, darbininkų bruzdėjimai, revoliucija persimetė į kariuomenę ir laivyną (šarvuočio „Potiomkinas“, Vladivostoko sukilimai). Savo reikalavimus pradėjo kelti ir buržuazija.
Kūrėsi profesinės ir profesinės-politinės sąjungos, darbininkų deputatų tarybos, stiprėjo socialdemokratų partija bei eserai, įsikūrė kadetai. 1905 m. rugpjūčio 6 d. imperatorius Nikolajus II pasirašė Valstybės Dūmos (parlamento) įsteigimo manifestą.

Iki 1905 m. rudens Rusijos imperinė valdžia praktiškai prarado Lietuvos regiono kontrolę, nors 1905 m. gegužės 3 d. Vilniaus gubernijoje, rugpjūčio 28 d. Kauno gubernijoje ir lapkričio 12 d. Suvalkų gubernijoje buvo įvesta sustiprintos apsaugos padėtis. 1905 m gruodžio 4-5 d. Vilniuje susirinko Didysis Vilniaus Seimas, kuriame dalyvavo 2000 atstovų, kurių daugiau nei pusė buvo valstiečiai. Jame reikalauta Lietuvos autonomijos bei kt. teisių ir laisvių.

Revoliucija faktiškai buvo nuslopinta 1906 m., nors revoliuciniai veiksmai tęsėsi iki 1907 m. Imperatorius buvo priverstas pažadėti ženklių nuolaidų, kurios reiškė absoliutinės monarchijos silpninimą ir tam tikrų konstitucinės monarchijos elementų įvedimą.

## Šaltiniai

## Literatūra
*
Pramoga

**Pramoga** – pasilinksminimo ar emocinio atsipalaidavimo forma, skirta išlaikyti auditorijos ar dalyvių dėmesį. Tai tokia laisvalaikio praleidimo rūšis, kuri suteikia galimybę maloniai praleisti laiką, pasilinksminti, patirti gerų emocijų, pojūčių. Pramogos gali padėti įveikti vadinamąjį „sensorinį alkį“. Viena iš svarbiausių rekreacinės – pramoginės veiklos uždavinių, pakelti bendrą žmogaus tonusą, kurti gerą, džiaugsmingą nuotaiką. Emocinė reakcija į tai kas linksma, juokinga, pašalina nervinę įtampą, nuovargį. Nuotaikingas pramoginis renginys sukuria džiaugsmo pojūtį, sustiprina optimistinį požiūrį į gyvenimą, todėl organizuojant pramoginę veiklą svarbu, kad joje būtų efektingų, smagių, gražių renginių, humoro, žaidimų, atrakcijų.

Pramogos skirstomos: koncertai, diskotekos, naktinių klubų lankymas, sporto renginių stebėjimas ir dalyvavimas, medžioklė, žvejyba, lankymasis baruose.

Pramogos yra labai svarbus turizmo elementas.

## Pramogų ypatumai
Pramogos turi keletą jas nusakančių bruožų, kurie lemia tų pramogų pobūdį.
* Stebėjimas/ pramogos dalyvauti.
* Pramogos organizuojamos iš anksto/ spontaniškos pramogos.
* Grupinės/ individualios pramogos.
* Pramogos kurioms reikalingi įrenginiai/ nereikalingi įrenginiai.

Pramogų organizavimo skirstymas pagal rūšis:
* pagal metų laiką: sezoninės ir universalios;
* pagal veiklos vietą: lauko, patalpų;
* pagal dalyvių skaičių: individualios, porinės, grupinės, masinės;
* pagal organizacinę veiklą: organizuota, neorganizuota;
* pagal įstatymų reglamentavimą: reglamentuotos, nereglamentuotos įstatymų;
* pagal pavojų gyvybei: pavojingos, nepavojingos;
* pagal kilmę: vietinės, nacionalinės, tarptautinės;
* pagal pobūdį: gamtos, įvairių pramogų, sporto

## Pavyzdžiai
Kelios pramogų rūšys:
* Televizija
* Kinas
* Teatras
* Šokiai
* Sportas
* Lažybos
* Radijas
* Bendravimas
* Gėrimai
* Muzika
* Medžioklė
* Žūklė
* Humoras
* Magija
* Cirkas
* Rankdarbiai
* Kryžiažodžiai
* Žaidimai
** Loginiai žaidimai
** Dėlionės
Romas

**Romas** – stiprus alkoholinis gėrimas, gaminamas iš cukranendrių spirito.

Kai kurios romo rūšys daromos fermentuojant ir distiliuojant cukranendrių sultis, kitos iš melasos, kuri gaunama kaip cukraus gaminimo iš cukranendrių šalutinis produktas. Kai kurios romo rūšys gaminamos įvairiomis proporcijomis maišant cukrašvendrių sultis, sirupą ir melasą.

Įprastiniu būdu gaminant romą yra sumalamos cukranendrės, iš jų išgaunamos sultys, kurias kaitinant gaunamas sirupas. Gautas sirupas yra distiliuojamas ir fermentuojamas. Tokiu būdu gautas gėrimas laikomas (brandinamas) ąžuolinėse statinėse, kur įgauna šviesiai geltoną arba tamsesnį – iki rudo – atspalvį. Romo spalva nebūtinai rodo jo brandinimo laiką – kai kurie gamintojai išlaikytą romą filtruoja, o kiti į mažiau brandintą romą prideda karamelės spalvai suteikti.

Romas paprastai geriamas grynas arba maišomas kokteiliuose.

### Kokybė
Geras romas yra ilgą laiką brandinamas ąžuolinėse statinėse, panašiai kaip viskis ar konjakas.

### Istorija
Pirmieji rašytiniai šaltiniai romą mini Barbadoso saloje 1688 m. Nuo to laiko romo gamyba pasižymi Karibų jūros regiono salos. Taip pat gaminamas Filipinuose, Australijoje, Madagaskare, Mauricijuje, Indijoje, Rejunione ir Kanaruose.

Romas nuo XVII amžiaus pradėtas vartoti Europoje, ypač Didžiojoje Britanijoje.
Sociologija

**Sociologija** (iš lot. *socius* – *kompanionas* ir iš graik. *λόγος* – *mokslas*) – socialinis mokslas, tiriantis ir aprašantis visuomenės struktūrines ir funkcines sąsajas. Tai yra socialinis mokslas, tiriantis ne specifines temas (kaip, pvz., politikos mokslas arba ekonomika), bet siekiantis naudojant sociologinius metodus ištirti socialinį bendruomenių ir visuomenės gyvenimą. Sociologai domisi ir atskirais socialiniais junginiais (pvz., socialinės sistemos, institucijos, grupės ir organizacijos). Jie tiria socialinius dėsnius ir procesus, kurie jungia ir skiria žmones ne tik kaip individus, bet ir kaip asociacijų, grupių ir institutų narius. Sociologijos tyrimo objektas – socialiniai ryšiai, socialinė tarpusavio sąveika, socialiniai santykiai ir jų organizavimo būdas.

Sociologijos terminą XIX a. įvedė Augustas Comte. Sociologija atsirado XIX amžiuje kaip akademinio pasaulio atsakas modernumui: sociologai tikėjosi ne tik suprasti, kas palaiko socialines grupes, bet ir sukurti priešnuodžius socialinei dezintegracijai. Sociologija labiausiai plėtojosi XX-ame a., ypač po Emilio Durheimo ir jo pasekėjų postūmio.

Šiais laikais sociologai tiria makrostruktūras, kurios sudaro visuomenės organizavimosi pagrindus, tokias kaip rasė, etniškumas, klasė arba lytis (giminė) bei tokius institutus kaip šeima; socialinius procesus, kurie parodo nukrypimus nuo tokių struktūrų arba jų irimą, įskaitant nusikalstamumą ir skyrybas; taip pat mikroprocesus, tokius kaip tarpasmeniniai santykiai.

Sociologai dažnai remiasi kiekybiniais tyrimais siekdami apibūdinti socialinių santykių pagrindus ir sukurti modelius, kurie padėtų nuspėti socialinius pokyčius ir kaip žmonės į tokius socialinius pokyčius reaguos, kitos sociologijos šakos teigia, kad kokybiniai tyrimai – tokie kaip struktūruotas interviu, grupės diskusija arba etnografiniai metodai – leidžia geriau suprasti socialinius procesus.

## Istorija

## Sociologijos šakos

* Darbo sociologija nagrinėja pramonę, jos pasiekimus ir ryšį su visuomenės raida
* Deviantinio elgesio sociologija tiria elgesį, pažeidžiantį visuomenės socialines normas (pvz., nusikalstamą veiką).
* Ekonominė sociologija tiria ekonominių reiškinių socialines priežastis ir padarinius. Tai apima išteklių, rinkos, turto ir skurdo problemų, demografinių procesų tyrimą ir kt.
* Kultūros sociologija nagrinėja kultūros apraiškas visuomenėje ir kultūros vaidmenį žmogaus socializacijos procese.
* Istorinė sociologija nagrinėja tai, kaip istoriniai procesai veikia visuomenės vystymąsi.
* Lyčių sociologija
* Miesto ir kaimo sociologija (arba urbanistinė sociologija)
* Politinė sociologija
* Šeimos sociologija tiria šeimos formavimąsi, vystymąsi ir funkcijas bei šeiminius ryšius.
* Švietimo sociologija tiria švietimo vaidmenį visuomenėje.
* Teisės sociologija
* Geografinė sociologija
* Analitinė sociologija

## Šaltiniai
Kultūra

**Kultūra** ( – ugdymas, garbinimas) – visa, kas sukurta fiziniu ir protiniu visuomenės darbu. Sudaro materialinės, dvasinės visuomenės vertybės. Apima proto ir sielos ugdymą, šiuo požiūriu artimas graikų kalbos terminui *[[paideia]]*.

Europoje ilgą laiką vyravo kultūros filosofinė samprata, kuri pabrėžė filosofinės minties ir meninės kūrybos svarbą. XX a. antropologija išplėtojo ir išplatino „kultūrą“ kaip prasmingą mokslinę sąvoką. Antropologinė „kultūros“ sąvoka iš dalies atspindi reakciją į ankstesnį Vakarų pasaulio diskursą, besiremiantį prieštara tarp „kultūros“ ir „natūros“ sąvokų, pagal kurį kai kurie žmonės tebegyvena „prigimtinėje visuomeninėje sanklodoje“. Antropologai teigia, kad kultūra tai „žmogaus prigimties“ dalis ir kad visi žmonės sugeba klasifikuoti patirtį, simboliškai šią patirtį užkoduoti ir tokias abstrakcijas perduoti kitiems. Žmonės kultūrą perima inkultūracijos metu. Antropologai taip pat pažymi, kad kultūros dėka žmonės gali prisitaikyti prie savo aplinkos ne tik genetiškai, todėl kultūra būna įvairialypė. XXI a. kultūros tyrinėjamos lyginant žmonių gyvenseną, patirtį, mąstyseną, jauseną ir elgseną bei jų reiškimosi formas – visuomenės tradicijas (tikėjimą, mitus, meną, dorovę, apeigas, papročius, folklorą, žaidimus ir kt.).

## Išnašos
Australijos politinė sistema

**Australija** yra nepriklausoma valstybė, tačiau įeina į Britų Sandraugą (Commonwealth of Nations). Australija pagal **politinę santvarką** yra: pagal administracinį teritorinį suskirstymą – federacija, pagal valdymo formą – konstitucinė monarchija. Aukščiausias įstatymas – rašytinė Australijos Konstitucija.

Australijai būdinga trijų lygmenų valdžios sistema: nacionalinis lygmuo (įstatymų leidžiamoji valdžia – Atstovų Rūmai ir Senatas, įstatymų vykdomoji valdžia – Vyriausybė ir teisminė valdžia); valstijų ir teritorijų lygmuo; vietos savivalda (apie 900 savivaldybių).
Nacionaliniame lygmenyje esančių valdžios šakų galios yra nustatytos konstitucijoje, o likę dalykai priklauso valstijų kompetencijai.

## Institucijos
Australijos valstybės vadovas – karalius, šiuo metu tai Jungtinės Karalystės karalius Karolis III. 1973 m. spalio 19 d. karalienė Elžbieta II Australijos Vyriausybės rūmuose, Kanberoje, pasirašė savo sutikimą ir nuo to laiko Jungtinės Karalystės monarchas yra oficialiai tituluojamas kaip „Australijos karalius“ arba „Australijos karalienė“. Karalių Australijoje reprezentuoja generalinis gubernatorius, o kiekvienoje valstijoje – gubernatorius. Savivaldžiose teritorijose (išskyrus Australijos sostinės teritoriją) karalių atstovauja administratorius.

Ministrų kabinetą parenka generalinis gubernatorius iš federacinio parlamento narių tarpo patariant premjerministrui. Monarchija yra paveldima; generalinį gubernatorių skiria monarchas; po įstatymų leidžiamosios valdžios rinkimų generalinis gubernatorius paprastai skiria daugumos partijos arba daugumos koalicijos lyderį premjerministru trejų metų laikotarpiui

Dviejų rūmų Federacinis parlamentas susideda iš Senato ir Atstovų rūmų. Federacinio parlamento galios nustatytos Konstitucijoje.

## Šaltiniai
Valstybė

: *Apie mėnesinį žurnalą – žr. [[Valstybė (žurnalas)]].*

**Valstybė** – tam tikroje konkrečioje teritorijoje gyvuojanti politinė organizacija, turinti nuolatinę vyriausybę, nuolatinius gyventojus, apibrėžtą teritoriją ir suverenitetą.

## Vaidmuo ir intervencijos ribos

### Vaidmuo
Egzistuoja du pagrindiniai požiūriai, koks turėtų būti valstybės vaidmuo:
* Etatizmas. Valstybės vaidmuo politiniame gyvenime suabsoliutinamas. Pasak G. Hėgelio: „Valstybė – tikslas savyje“. Variantai: autoritarinis, totalitarinis, demokratinis.
* Anarchizmas. Valstybinė organizacija laikoma negerove, krizių priežastimi. Tikslas – visuomenė be viešpatavimo, prievartos struktūros.

### Intervencija
Praktinės politikos požiūriu kai kurios šiuolaikinės ideologijos griežtai skiria įvairias valstybės intervencijos sritis. Pirmoji jų siejama su valstybės uždaviniais kurti teisinę visuomenės infrastruktūrą, palaikyti teisėtumą ir tvarką, ginti nacionalinę teritoriją nuo išorės agresijos ir įtvirtinti tam tikras tradicines moralės normas. Antroji galima valstybės veiklos sritis – jos intervencija į ekonominę sistemą: tiesiogiai užsiimama gamyba arba ji reguliuojama, anuliuojama dalis ar net visos su privačia nuosavybe susijusios teisės, perskirstomos pajamos ir teikiamos paslaugos pagal kitokį nei rinkos principą (gauna tas, kas moka). „Naujųjų dešiniųjų politiniai sąjūdžiai JAV ir Vakarų Europoje dažnai palaiko valstybę pirmojoje srityje (pvz., pritaria didesnėms karinėms išlaidoms, laikosi dogmatinių moralinių pažiūrų), bet kartu siekia “apkarpyti" valstybę socialinės rūpybos bei ekonominio reguliavimo srityje. Kai kurios demokratinio socializmo atmainos laikosi priešingo įsitikinimo – jos pritaria moralinių nuostatų liberalizavimui bei valstybės vaidmens mažėjimui pirmojoje srityje, bet kartu reikalauja valstybės veiklos plėtros antrojoje srityje.

## Taip pat skaitykite
* Šalių sąrašas
* Šalis
Generalisimas

**Generalisimas** ( 'generolas' + *-issimo* 'aukščiausiasis laipsnis') – aukščiausiais karinis laipsnis kai kuriose šalyse.

Istoriškai šis karinis laipsnis suteikiamas karvedžiams, karo metu vadovavusiems kelioms, dažniausiai sąjunginėms kariuomenėms. Nors būta ir atvejų, kai laipsnis buvo suteikiamas tiesiog karališkosios šeimos nariams.

Kartais šis laipsnis buvo naudotas tose šalyse, kur toks vadas turėjo ir politinių įgaliojimų, pavyzdžiui, Japonijoje – siogūnas (šogūnas).

Pirmasis žmogus, gavęs šį karinį laipsnį 1569 metais, buvo 18-metis Prancūzijos karaliaus Karolio IX brolis, vėliau pats tapęs karaliumi Henriku III.

Žymiausi generalisimai:
* Čiang Kai-ši (Kinijos Respublika)
* Franciskas Frankas (Ispanija)
* Rafaelis Truchiljo (Dominikos Respublika)
* Aleksandras Suvorovas (Rusija)
* Josifas Stalinas (Tarybų Sąjunga)
* Kim Ir Senas (Šiaurės Korėja)

## Generalisimas Rusijoje ir Tarybų Sąjungoje
Rusijos imperijoje generalisimo laipsnį 1695 m. įvedė Petras I. Pagal 1716 m. kovo 30 d. patvirtintą Karių statutą „šis laipsnis suteikiamas tik karūnuotiems asmenims ir valdantiems didiesiems kunigaikščiams, o būtent tiems, kurie valdo kariuomenę. Kai jų nebūna, savo valdžią jie perduoda generolui felmaršalui.“ Tačiau generalisimo laipsnį Rusijoje suteikdavo ne tik valdančios dinastijos atstovams.

Generalisimo laipsnis nebuvo įtrauktas į „Rangų lentelę“, jis buvo aukščiau už pirmą jo klasę. XVIII a. kreipnys buvo .

Rusijoje, po Spalio revoliucijos generalisimo laipsnis buvo atšauktas kartu su kitais kariniais laipsniais. Tačiau 1945 m. liepos 26 d. TSRS Aukščiausios Tarybos prezidiumo įsakymu įvestas naujas karinis laipsnis „Tarybų Sąjungos generalisimas“ (*Генералиссимус Советского Союза*). Tų pačių metų liepos 27 dieną šis karinis laipsnis suteiktas J. Stalinui.
Sirijus

**Sirijus** (α CMa) – ryškiausia naktinio dangaus žvaigždė, pagrindinė Didžiojo Šuns žvaigždyno žvaigždė. Ji gali būti matoma visose žemės gyvenamose vietovėse, Lietuvoje matoma žiemą. Sirijus yra viena iš artimiausių žvaigždžių. Sirijus – dvinarė žvaigždė. Sirijus turi žvaigždę palydovę – baltąją nykštukę (Sirijus B), kurios masė artima Saulės masei. Sistemos amžius apie 200 – 300 mln. metų. Iš pradžių tai buvo dvi melsvos žvaigždės, didesnė komponentė B absorbavo energiją ir medžiagą iš mažesnės ir maždaug prieš 120 milijonų metų Sirijus B (raudonoji milžinė) numetė išorinius sluoksnius ir tapo baltąja nykštuke.

1844 m. Karaliaučiaus universiteto astronomijos observatorijos direktorius F. Beselis, stebėdamas Sirijaus judėjimo trajektoriją nustatė, kad ji nėra tiesi, bet periodiškai išsilenkia. F. Beselis spėjo, kad šis Sirijaus judėjimo pokytis gali būti dėl šalia žvaigždės esančios „paslėptos masės“. 1862 m. amerikiečių astronomas A. G. Clark šalia Sirijaus atrado kitą mažą žvaigždę, kurios orbitinis judėjimas atitiko F. Beselio atliktus skaičiavimus. Tokiu būdu atrasta, kad Sirijus yra dvinarė žvaigždė.

Sirijus kartais vadinamas **Šuns Žvaigžde** (nes yra Didžiojo Šuns žvaigždyne). Senovės graikams ir egiptiečiams diena, kai Sirijus paryčiais tapdavo matomas prieš Saulės patekėjimą (vasaros pradžia) - tada prasidėdavo „šuns dienos“ (nuo liepos pradžios iki rugpjūčio vidurio). Polineziečiams šis momentas buvo svarbus navigacijai Ramiajame vandenyne.

Su Sirijumi susijusios kelios neišspręstos keistenybės:
* senovės stebėtojai Sirijų apibūdindavo kaip raudoną žvaigždę, nors dabar ji yra melsvai balta. Galimybę, kad tai susiję su žvaigždžių evoliucija astronomai atmeta, nes keli tūkstančiai metų yra per trumpas laikotarpis. 
* yra prielaida, kad Afrikos dogonų gentis žinojo apie nematomą Sirijaus žvaigždę palydovę dar prieš ją atrandant europiečiams.

## Mitologija
Sirijus nuo seniausių laikų buvo svarbus įvairių tautų kultūroje. Sirijus buvo garbinamas Nilo slėnyje (moteriškas žvaigždės vardas buvo *Sothis*) gerokai prieš įkuriant Romą. Daugelis senovės Egipto šventyklų pastatytos taip, kad žvaigždės šviesa pasiektų vidinius altorius. Žvaigždės buvo laikomos dievo Ra vaikais.

## Kita
Sirijaus planeta naudojama kaip vienas pagrindinių žaidimo istorijos objektų linksmoje šaudyklėje, kurios pavadinimas - Serious Sam.

## Šaltiniai
Ekosistema

**Ekosistema** ekologijoje – funkcinė gyvųjų ir negyvųjų  elementų, kuriuos jungia tarpusavio ryšiai, medžiagų apykaitos bei energijos pasikeitimo procesai, sistema. Tai yra organizmų bendrija tam tikroje buveinėje.

Tai vieningas darinys, kuris apima gyvus organizmus (augalus, gyvūnus ir kitus gyvuosius organizmus – biocenozę) bei jų gyvenamosios vietos veiksmių kompleksus (arba biotopus). Supaprastintai vaizduojant Biotopas + Biocenozė = Ekosistema. Kai kurie autoriai ekosistemą laiko pagrindiniu ekologijos vienetu.

Ekosistemos sąvoką 1935 metais pirmą kartą panaudojo britų botanikas *Arthur Tansley*. Tačiau pati sąvoka jau buvo sukurta 1930 metais A. Tansley kolegos *Roy Clapham*. Pagal E. Odum, ekosistema – tai sistema, apimanti visus funkcionuojančius organizmus tam tikroje teritorijoje ir sąveikaujanti su fizine aplinka, kur dėl energijos srauto tarp gyvosios ir negyvosios gamtos susiformuoja tam tikros struktūros.

Ekosistema yra dinamiška ir sudėtinga visuma, veikianti kaip ekologinis vienetas. Ekosistemą palaiko nuolat gamtoje vykstantys procesai. Medžiagos ekosistemoje juda ratu, energiją gauna iš saulės. Energijos kelias ekosistemoje yra kryptingas bet ne ciklinis. Medžiagų judėjimas ekosistemoje gali būti gana uždaras, tačiau ne energijos. Medžiagų judėjimą gyvieji organizmai veikia kaip:
* **vartotojai** (heterotrofai), maitinasi gamintojais arba kitais vartotojais (ypač gyvūnai, įskaitant žmones),
* **gamintojai** (autotrofai), gaminantys organines medžiagas iš neorganinių ir energijos (saulės šviesa, cheminė energija), visų pirma augalai ir bakterijos,
* **skaidytojai**, kurie mirusius gamintojus ir vartotojus suskaido į neorganines daleles (daugiausia bakterijos ir grybai).
Esant visoms trims grupėms ekosistema gali išlikti gana autonomiška.

Visi toje vietovėje gyvenantys organizmai sudaro bendriją. Ekosistema, kaip buveinė, gali būti labai skirtingo dydžio. Tai gali būti tropinis miškas arba netgi žmogaus virškinamasis traktas (mikrobų ekosistema).

Skirtingos ekosistemos paprastai skiriamos geografinių barjerų, tokių kaip dykumos, kalnai, vandenynai arba yra kitaip izoliuotos (pvz., ežerai, upės). Ekosistemos ribos nėra griežtos, ekosistemos viena su kita persidengia. Iš principo visą Žemę galima laikyti viena ekosistema arba ežerą dalinti į keletą ekosistemų, priklausomai nuo pasirinkto masto.

Organizmai ekosistemoje paprastai yra gerai nusistovėjusiame balanse tarpusavyje ir su jų aplinka. Kiekvienas jos elementas sistemoje atlieka tam tikrą vaidmenį. Ekosistema yra atvira ir tam tikru mastu savarankiška savireguliacinė sistema, t. y. jos augalai ir gyvūnai gamina visas patiems reikalingas medžiagas. Tačiau naujų aplinkos faktorių ar naujų rūšių atsiradimas gali sukelti katastrofiškus padarinius, o kartais visiškai sugriauti ekosistemą ir daugelio jos pirminių rūšių žūtį. Žmogus yra vienas iš daugelio ekosistemos elementų, nuo kurių funkcionavimo, t. y. tam tikrų veiksmų, priklauso sistemos stabilumas.

## Taip pat skaitykite
* Biogeografija
* Biologinė įvairovė
* Ekoregionas
* Biomas
Literatūra

**Literatūra** – tautos, epochos arba visos žmonijos rašytinių ir spausdintinių kūrinių visuma, raštija.

Terminas **literatūra** gali būti taikomas tiek pavieniams rašytiniams kūriniams, tiek ir apimant visus rašytinius viso pasaulio, tam tikros kultūros ar tam tikros epochos kūrinius. Terminas kilęs iš lotyniško žodžio *littera*, reiškiančio raidę. Kartais šis terminas gali būti naudojamas apibrėžiant grožinių kūrinių visumą arba atskirą kūrinių kuriuo nors klausimu aibę, pvz.: antikos literatūra, mokslinė literatūra, teisinė literatūra, religinė literatūra ir t. t.

Literatūra laikoma viena iš meno rūšių, tačiau literatūros kaip meno ribas apibrėžti taip pat yra sunku, nes ne visada aišku kam priskirti, pvz., filosofinius kūrinius, pjeses arba filmų scenarijus.

Literatūros, kaip ir kitų menų kūriniai skirstomi į tam tikras grupes – literatūros rūšis. Jau nuo antikos laikų samprotaujama apie tris pagrindines literatūros rūšis. Tai epika, lyrika ir drama. Šios rūšys viena nuo kitos skiriasi kalbinės raiškos, žmogaus vaizdavimo pobūdžiu. Epikoje vyrauja pasakojimas, jos žanrai: epas, esė, romanas, apysaka, apsakymas… tuo tarpu dramoje svarbiausią vaidmenį užima veiksmas. Jos žanrai – tragedija, komedija, tragikomedija, drama (siaurąją prasme)… Lyrika – jausmų ir minčių raiškos menas, jos žanrai – eilėraštis, sonetas, trioletas…

## Literatūros rūšys

Literatūra gali būti grupuojama pagal įvairius kriterijus:
* formą ir stilių;
* istorinį periodą (pvz., (romantizmas, scholastika, impresionizmas, modernizmas);
* kultūrą ir autorių tautybę;
* pagal skaitytojus ir tikslus;
* kalbiniu principu.

## Šaltiniai

* Lietuvių Literatūros enciklopedija
Mikroskopas

**Mikroskopas** (iš graikų *mikrós*: mažas; *skopein*: stebėti) – optinis prietaisas skirtas stipriai padidinti, plika akim neįžiūrimų objektų (arba jų struktūros detalių), vaizdui gauti. Mažų objektų tyrimo mokslas vadinamas mikroskopija.

Žmogaus akis sudaro tam tikrą optinę sistemą, kuri turi atitinkamą skiriamąją gebą, t. y., mažiausią atstumą tarp stebimo objekto elementų, kur tie elementai dar gali būti atskiriami vienas nuo kito. Normali akis per optimaliausią atstumą atitraukta nuo objekto turi apie 0,025 mm skiriamąją gebą (o daugelio žmonių – apie 0,20 mm). Mikroorganizmų, daugelio augalų ir gyvūnų ląstelių, smulkių kristalų, metalų ir lydinių mikrostruktūros detalės ir kt. yra žymiai mažesnio dydžio. Tokių objektų stebėjimui ir tyrimui pritaikyti įvairių tipų mikroskopai. Mikroskopu nustatoma forma, dydis, sandara ir daugelis kitų mikroobjektų charakteristikų. Mikroskopas leidžia skirti struktūras su atstumais tarp jų elementų iki 0,98 µ m.

Mikroskopai skirstomi į tokias grupes:
* optiniai nešiojamieji mikroskopai
* stereoskopiniai mikroskopai
* lazeriniai (lazeriu apšviečiami) mikroskopai
* elektroniniai mikroskopai (apšviečiami elektronų srautu)
* plazminiai mikroskopai (apšviečiami protonų srautu)

## Istorija
Pirmojo mikroskopo išradimas paprastai priskiriamas Zacharijui Jansenui, kuris pirmąjį mikroskopą sukonstravo apie 1595 metus Nyderlanduose. Kadangi Zacharijus tuo metu buvo labai jaunas, manoma, kad pirmąjį mikroskopą galėjo sukurti jo tėvas Hansas. Šis pirmasis Jansenų sukurtas sudėtinis mikroskopas buvo paprastas vamzdelis su lęšiais abiejuose galuose. Prie pirmųjų mikroskopų tobulinimo prisidėjo ir anglų išradėjas Robertas Hukas (*Robert Hooke*, 1635–1703). Tokie pirmieji mikroskopai didino nuo 3 iki 9 kartų. Šiuolaikiniai tokio tipo mikroskopai didina virš 400 kartų. Optinio mikroskopo didinimo galimybes riboja difrakcijos fenomenas.
Statistika

Žodis **statistika** reiškia:

* statistika – sritis, apimanti valstybės ekonominių, demografinių, karinių ir kitų parametrų registraciją, tvarkymą ir interpretaciją;
* statistika – mokslas, apimantis įvairių objektų ir reiškinių kiekybinių požymių, turinčių stochastinių savybių, tyrimą, kartu su tų reiškinių kiekybiniu turiniu ir siekiantis atskleisti tų reiškinių visumos bendrąsias savybes. Taip pat tiriantis išvadų pagal duomenų imtis darymą;
* statistika – kiekybinių duomenų rinkimas, apdorojimas ir analizė kaip konkreti veikla;
* imties statistika – skaitinė imties charakteristika, apskaičiuota iš duomenų imties.

Žargoniškai *statistika* taip pat vadina reiškinių ir procesų kiekybinių duomenų visumą.
Chazarai

**Chazarai** (vardas siejamas su tiurkų kalbų žodžiu, reiškiančiu „keliauti“) – tiurkų klajoklių tauta, nuo IV a. antrosios pusės gyvenusi Vidurinėje Azijoje, stepėse tarp Volgos žemupio ir Kaukazo (manoma, atkeliavo iš Azijos paskui hunus, kalbėjo tiurkams bulgarams gimininga chazarų kalba). 

Nuo maždaug 560 m. juos valdė Tiurkų kaganatas. VII a. šiuolaikinės Europos pietryčiuose prie Kaspijos jūros ir Kaukazo jie įkūrė Chazarų kaganatą. Klestėjimo metais ši karalystė apėmė vakarų Kazachstaną, Krymą, rytinę dabartinės Ukrainos dalį ir pietų Rusiją. Sostinė buvo Itilis prie Volgos upės. Nuo VIII a. dauguma chazarų priėmė judaizmą, dalis tapo sėslūs. Kaganatui iširus XI–XII a. susiliejo su kitomis tiurkų tautomis (iš jų kilo karaimai, kumykai), jų palikuonys plačiai paplitę po pasaulį.

## Šaltiniai
Poliarchija

**Poliarchija** – daugelio žmonių, nepriklausomai nuo jų socialinės padėties, valdžia. Politinė sistema, kurioje valdžia yra paskirstyta (nesukoncentruota).

Terminas atsirado kaip nepasitenkinimo demokratijos terminu, kuris turėjo per daug reikšmių ir naudotas įvairiuose kontekstuose, rezultatas. Terminas paprastai naudojamas apibūdinti šiuolaikines Vakarų demokratijas. Termino autorius Robertas Dalas.
Kinų–japonų karai

**Kinų–japonų karai** () buvo du kariniai konfliktai tarp Kinijos ir Japonijos – XIX amžiaus pabaigoje ir XX amžiaus viduryje.

## 1894–1895 m. karas

Japonija bijojo Rusijos ekspansijos į Šiaurinę Kiniją bei Korėją ir siekė užkariavimų remdamasi nacionalistine Meidži laikotarpio ideologija. Yi dinastija Korėjoje siekė išlaikyti tradicinį uždarumą ir vasalinius santykius su Kinija, kuri savo ruožtu stengėsi ginti savo pagrindinį vasalą.

Nuo 1875 m. Kinija leido Japonijai pripažinti Korėją nepriklausoma valstybe. Tuomet, kai Kinija pabandė susigrąžinti įtaką buvusiam vasalui, tai sukėlė varžybas su Japonija, o Korėjos viešoji nuomonė pasidalino tarp reformistų pasisakančių už modernizaciją ir konservatorių. Prasidėjus vidinėms kovoms Kinija ir Japonija palaikė skirtingas puses, kas peraugo į karą tarp šių šalių.

Karas su Japonija prasidėjo 1894 m. rugpjūtį, o 1895 m. kovą Kinija pasirašė Šimonosekio sutartį, kuria pripažino Taivano, Peskadorų salų atskyrimą nuo Kinijos ir Liaodongo pusiasalio perdavimą Japonijai.

Karas pademonstravo, kokia sėkminga buvo modernizacijos politika Japonijoje lyginant su Kinija. Sėkmingas pasirodymas kare buvo viena prielaidų Japonijos karui su Rusija.

## 1937–1945 m. karas

Kai kurių istorikų nuomone antrasis kinų–japonų karas prasidėjo 1931 m. rugsėjo 18 d. Mukdeno incidentu. Pasak kitų, karas prasidėjo 1937 m. liepos 18 d. Marko Polo tilto incidentu.

Šis karas atnešė milijonines kinų aukas, žuvo nemažai ir japonų bei vakariečių. Iki šiol įvykiai susiję su šiuo karu kare dalyvavusių valstybių vadovų ir eilinių piliečių prisimenami labai emocionaliai.

Japonų žiaurumų vykdytų karo metu ryškiausiu pavyzdžiu laikomos Nankino žudynės, vykusios 1937 m. gruodį – 1938 m. vasarį. Manoma, kad per šią žiemą japonai išžudė apie 300 000 civilių ir belaisvių ir išprievartavo mažiausiai 20 000 moterų.

## Išnašos

## Nuorodos

* Apie 1894–1895 m. karą sinojapanesewar.com svetainėje
GNU laisvosios dokumentacijos licencija

**GNU Laisvosios dokumentacijos licencija** (, sutr. GFDL, GNU FDL) – „copyleft“ licencija, skirta laisvai naudojamam turiniui (). Licenciją nustato Laisvosios programinės įrangos fondas (, sntr. **FSF**) GNU projektui. Licencija skirta programinės įrangos dokumentacijai ir kitai mokomajai bei panašaus tipo medžiagai.

Dokumentą pagal GFDL licencijos sąlygas leidžiama naudoti ir platinti tiek komerciniais, tiek ir nekomerciniais tikslais, tačiau negalima platinamo dokumento kaip nors apriboti – platinamam dokumentui, net jei jis yra pakeistas, turi būti taikomos tos pačios GFDL licencijos sąlygos.

Vikipedijos tekstas platinamas GNU Laisvosios dokumentacijos licencijos sąlygomis. Paveikslėliams siūloma suteikti dvi licencijas: GNU FDL ir vieną iš Creative Commons licencijų.

## Nuorodos

* Oficialus licencijos tekstas (anglų kalba)
Periodinė elementų lentelė

**Periodinė (cheminių) elementų lentelė** (kitaip dar gali būti vadinama *Mendelejevo lentelė*, *Periodinė elementų sistema* ir pan.) – lentelinis chemijos periodinio dėsnio pavidalas, kuriame žinomi cheminiai elementai išdėstyti pagal atominį skaičių. Dėsnį atrado ir pirmąją lentelę 1869 m. kovo 1 d. (vasario 17 d. – pagal senąjį kalendorių) sudarė Dmitrijus Mendelejevas. 

Būtinos pagrindinės žinios apie elementus pateiktos *standartinės lentelės pavidalu*. Galimi elementų išdėstymai ir kitais požiūriais ir skirtingu detalumu.

Periodinės lentelės stulpeliai vadinami grupėmis, kurių iš viso yra 18. Vienos grupės elementų panašus valentiškumo elektronų išsidėstymas, dėl to šių elementų savybės yra panašios. Grupės žymimos vienu iš trijų būdų – arabiškais skaitmenimis, romėniškais skaitmenimis arba derinant romėniškus skaitmenis ir lotyniškas raides. Romėniška numeracija naudota pirmosiose sistemose, tuo tarpu arabiškas žymėjimas yra naujesnis, pastarasis yra aiškesnis ir rekomenduojamas Tarptautinės taikomosios chemijos sąjungos (IUPAC).

## Standartinė periodinė elementų lentelė



 Žvaigždute pažymėtų elementų cheminės savybės nežinomos arba dėl jų nesutariama, tad jie oficialiai nėra priskirti nei vienai iš pagrindinių trijų elementų grupių.

## Nuorodos
* Periodinė elementų sistema  paruošta VU ChF ir ALF.
* „GPeriodic“  elektroninė periodinė lentelė
* WebElements internetinė cheminių elementų periodinė lentelė.
* IUPAC oficiali IUPAC periodinė elementų lentelė. Joje pateikti tik oficialiai patvirtinti cheminiai elementai.
Gorgonės

**Gorgonės** graikų mitologijoje – Forkino ir Ketos pagimdytos pabaisos: mirtingoji Medūza ir jos nemirtingosios seserys Steno ir Eurialė. Minima, kad gorgonės gyveno toli vakaruose prie Okeano, greta grajų ir hesperidžių.

Gorgonės vaizduojamos plačiais veidais, išplėstomis akimis, auksiniais sparnais, kūnus dengė slibino žvynai, rankos varinės su aštriais nagais, vietoj plaukų ant jų galvų augo nuodingos gyvatės. Pražiotose burnose styrojo aštrios kaip durklai iltys, raudoni liežuviai karojo iš plačių burnų. Žinomiausia yra Medūza, kurios veidas buvo toks baisus, kad visi pamatę jos veidą – suakmenėdavo.

Pagal mitą Medūza iš pradžių buvusi graži moteris. Poseidonas ją išprievartavo Atėnės šventykloje. Poseidonas buvo Atėnės priešininkas kovoje dėl Atėnų. Sužinojusi šventyklos išniekinimo įvykį, Atėnė bausdama pakeitė Medūzą, kad jos išvaizda atitiktų jos seserų gorgonių. Medūzos plaukai pavirto gyvatėmis ir nuo jos žvilgsnio visi gyvieji pavirsdavo akmeniu. Ji buvo ištremta už Hiperborėjos žemių.

Persėjas sugebėjo nukirsti Medūzai galvą naudodamasis skydu kaip veidrodžiu. Gorgonės galva papuošė skydą, išlaikydama savo sugebėjimą visus į ją pažiūrėjusius paversti akmeniu.
Vokietijos krikščionių demokratų sąjunga

**Krikščionių demokratų sąjunga** () – didžiausia Vokietijos konservatyvioji, dešiniojo centro politinė partija.

CDU neveikia Bavarijoje, kur jos vaidmenį atlieka Krikščionių socialinė sąjunga (CSU). CDU bendradarbiauja su CSU federaciniame lygmenyje. Nors abi partijos išlaiko savo struktūrą, Bundestage sudaro bendrą frakciją ir per rinkimus tarpusavyje nekonkuruoja.

## Elektoratas, ideologija

CDU/CSU rinkėjai daugiausia katalikai, protestantai, kaimo gyventojai, tačiau praktiškai visų ekonominių klasių atstovai. Partija yra paprastai konservatyvi ekonominės ir socialinės politikos klausimais ir labiau identifikuojama su katalikų ir protestantų bažnyčiomis nei kitos didžiosios partijos, tačiau partijos programa yra daugiau pragmatinė nei ideologinė.

1990 m. Krikščionių demokratų sąjunga susijungė su to paties pavadinimo Vokietijos Demokratinės Respublikos partija.

## Istorija
1945 m. įkūrė Konradas Adenaueris.

1973–1998 m. vadovavo Helmutas Kolis. Jį pakeitė Wolfgang Schäuble. 2000 m. pradžioje W. Schäuble po partijos finansavimo skandalo atsistatydino. Jį pakeitė Angela Merkel.

1998 m. nacionaliniuose rinkimuose CDU surinko 28,4 %, o CSU 6,7 % balsų. 2002 m. CDU gavo 29,5 %, o CSU – 9 % balsų.

2018 m. gruodžio 7 d. CDU lydere, vietoje Angelos Merkel, išrinkta Annegret Kramp-Karrenbauer.

## Rinkimų rezultatai
### Bundestago rinkimai

### Europos Parlamento rinkimai

### Žemių parlamentų (landtagų) rinkimai
CDU nedalyvauja rinkimuose Bavarijoje dėl sąjungos su ten veikiančia Krikščionių socialine sąjunga (CSU).

## Pastabos

## Šaltiniai

## Nuorodos
* CDU frakcijos Bundestage svetainė
Socialinė nelygybė

**Socialinė nelygybė** – hierarchiniai visuomenės grupių padėties skirtumai, nelygus ekonominių, politinių, kultūrinių ir kitų resursų pasiskirstymas.

Visos visuomenės yra stratifikuotos. Konkreti stratifikacijos schema kiekvienoje šalyje ar istorijos bėgyje yra skirtinga. Konkretus stratų įvardinimas yra kiekvienos šalies analizės rezultatas. Grubiausias yra visuomenės skirstymas į tris klases.

## Skirtumai ir nelygybė
Visi visuomenės nariai ir jų grupės vienu ar kitu būdu yra skirtingi. Šiuos skirtumus *[[Jean Jacque Rousseau]]* (Žanas Žakas Ruso) vadino „natūraliais skirtumais“. Tačiau šie skirtumai didele dalimi yra lemiami visuomenės. Tai lemia, kad socialinė nelygybė yra priklausoma ne nuo atskirų individų, bet nuo visuomenės.

Atitrauktai vertinant socialiniai skirtumai nėra vien negatyvus reiškinys. Problemos atsiranda tuomet, kai įvedama jų kategorizacija ir klasifikacija (moralinė, ekonominė ir pan.), t. y. kai skirtumai išdėstomi tam tikroje „vertybių skalėje“. Taip pat problematiška situacija gali susidaryti socialinio teisumo požiūriu, kai socialinė nelygybė pasireiškia tokiose srityse kaip mažamečių vaikų švietimas.

## Valstybės vaidmuo
Egzistuoja keletas nelygybės aiškinimo modelių, kurių svarbiausi yra:
* Funkcionalistinis modelis. Pagal jį nelygybė yra natūralus visuomenės išgyvenimo būdas. Svarbias funkcijas atlieka gabiausi žmonės.
* Konfliktologinis modelis. Nelygybės problemas reikia išspręsti.

Nelygybę galima naikinti arba kompensuoti jos padarinius. Liberalai socialinės lygybės siekimo principą mato lygiose starto sąlygose, nors finišuoti galima ir skirtingai. Konservatyvi versija lygaus starto versiją neigia.

Vadinamoji „socialinė valstybė“ siekia sumažinti socialinę nelygybę kiek tai leidžia valstybės įstatymai (pvz., gerbiant nuosavybės teisę). Socialinė valstybė bando pasiekti, kad ekonominis augimas turėtų poveikį visoms socialinėms grupėms ar, kad socialinė nelygybė visuomenėje nedidėtų.

Marksistiniu požiūriu valstybė palaiko socialinę nelygybę tarp skirtingų klasių, nes tai atitinka valdančiosios klasės interesus.

Klasikinio liberalizmo požiūriu socialinė nelygybė yra teisėta ir prasminga. Socialinė nelygybė yra žmonių prigimtinės lygybės padarinys ir tai natūralu, neišvengiama.

## Poveikis ekonomikai
Požiūriai į nelygybės poveikį ekonomikai yra labai skirtingi. Dažnai nurodomos teigiamos socialinės nelygybės funkcijos kaip skatinančios asmenis tobulėti ir siekti didesnės asmeninės gerovės, taip darant teigiamą poveikį ekonomikos augimui. Kitos teorijos nurodo, kad didelė socialinė nelygybė mažina vidaus paklausą taip stabdydama ekonomikos raidą.

## Lyginamieji tyrimai

Socialinės nelygybės palyginimas tarp skirtingų valstybių paprastai daromas naudojantis indeksu gaunamu lyginant 10 % didžiausias pajamas gaunančių šeimų su 10 % mažiausias pajamas gaunančių šeimų (gali būti taikomos ir kitokios imtys – 5 %, 2 % ir pan.). Gaunamas pajamų skirtumas (paprastai kartais) rodo socialinės nelygybės mastą šalyje.

## Taip pat skaitykite
* Žmogaus socialinės raidos indeksas
* Skurdas

## Išnašos
Politika

**Politika** ― tai bendro žmonių gyvenimo visuomenėje organizavimo ir nuolatinio reguliavimo veikla.

Terminas „politika“ nurodo valstybės gyvenimą. Senovės graikų kalbos žodis 'polis' reiškia miestą – valstybę, o iš šio žodžio sudarytas būdvardis 'politikos' reiškia visa tai, kas susiję su valstybe ir jos gyvenimu.

Vieno žymiausių senovės graikų mąstytojų Aristotelio traktatas, skirtas valstybei, valstybės valdymui, skirtingoms to valdymo formoms, vadinasi „Politika“.

## Politikos apibrėžimo būdai
# viešosios valdžios formavimas, viešosios valdžios formavimo technologija;
# viešųjų reikalų tvarkymo procesas: žmonių gyvenimo visuomenėje organizavimo ir nuolatinio reguliavimo veikla, nustatant bendras privalomas taisykles visuomenėje arba tarp valstybių. Mūsų kasdienybėje ji reiškiasi valdymo, valdžios santykių pavidalu;
# menas valdyti valstybę (Aristotelis);
# autoritetinis, privalomas vertybių paskirstymas visuomenėje (David Easton);
# kas, ką, kada ir kaip duoda, gauna (Harold Laswell).

Politiką nagrinėja politologijos mokslas.

## Politikos mokslų struktūra
* Lyginamoji politika
* Politikos teorija
* Tarptautiniai santykiai

## Tarpdisciplininiai politikos mokslai
* Geopolitika
* Politinė ekonomija
* Politinė istorija
* Politinė psichologija
* Politinė sociologija

## Politinis spektras