open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Jupikai

**Jupikai** – Arkties tautų grupė, priklausanti eskimams. Gyvena vakarų, pietvakarių ir vidurio Aliaskoje bei Rusijos Tolimuosiuose Rytuose.

Jupikai kalba jupikų kalbomis, priskiriamomis eskimų-aleutų kalbų šeimai. Dabar išlikusios 4 jupikų kalbos, dauguma jų sparčiai nyksta. Didelė dalis jupikų kalba tik rusiškai arba angliškai. Tikėjimas šamanistinis, bet dabar dauguma yra krikščionys.

Jupikai yra gausiausia Aliaskos vietinė tauta. Iš viso JAV jų priskaičiuojama 24 tūkst., iš kurių virš 22 tūkst. gyvena Aliaskoje, tradicinėse bendruomenėse. Rusijoje gyvena 1700 jupikų ir 2355 jiems giminingi sukpiakai (ten jie paprastai laikomi tiesiog eskimais).

## Įvairovė

Išskiriamos 5 jupikų grupės:
* alutikai (savivardžiai: *alutiiq, sugpiaq*) – gyvena Aliaskos pusiasalyje ir aplinkinėse salose. Kalba alutikų kalba.
* vidurio Aliaskos jupikai (savivardis: *Yupʼik*) – gyvena Jukono-Kukskokvimo deltoje, Bristolio įlankos pakrantėje. Kalba vidurio Aliaskos jupikų kalba.
* Sibiro jupikai (savivardis: йупигыт *Yuipigit*) – gyvena Čiukotkoje, Šv. Lauryno saloje. Kalba Sibiro jupikų kalba
* sirenikai (savivardis: Sigheneg) – gyvena Čiukotkoje. Kalbėjo sirenikų kalba, kuri dabar yra išnykusi.
* naukanai (savivardis: Нывуӄаӷмит *Nyvuqaghmit*) – gyvena Čiukotkoje, tik vienoje gyvenvietėje. Kalba naukano jupikų kalba, kuri yra beveik išnykusi.

Tradiciškai svarbiausias jupikų verslas yra žvejyba – pavasarį ir vasarą jupikai traukia prie upių ir jūrų, kur žvejoja lašišas ir medžioja ruonius. Žiemą grįžta į bendras gyvenvietes. Dirba kajakus, kaukes ir kitus maginius reikmenis, krepšius, įvairius įrankius. Įvaldę kaulų raižybą.

## Nuorodos
* „Radinys, patvirtinantis šiurpią senovinę legendą“, („Lietuvos Rytas“ 2019-04-28)
Sung Jae-Ki

**Sung Jae-Ki** (alt. **Sung Jae-Gi**, , 成在基, 1967 m. rugsėjo 11 d. – 2013 m. liepos 26 d.) – Pietų Korėjos pilietinis aktyvistas, kovojęs už lygias vyrų teises, liberalizmo filosofas, organizacijos „Korėjos vyrai“ () lyderis.

2013 m. liepos 26 d. jis savanoriškai nušoko nuo tilto į Han upę, siekdamas atkreipti visuomenės dėmesį į vyrų teisių problemas Korėjoje. Pavojingas šuolis buvo suplanuotas kaip viešųjų ryšių akcija, tačiau nušokęs Sung į vandens paviršių nebeiškilo. Gelbėjimo operacijos prasidėjo išsyk, tačiau jo kūnas buvo rastas tik po kelių dienų, liepos 29 d.

## Nuorodos ir šaltiniai

* Straipsnis donga.com
* Straipsnis aljazeera.com 

### Išnašos
Salantų Laumės kūlis

**Salantų akmuo** (arba ***Laumės kūlis***; buvęs kultūros paminklas Nr. AR549) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, Salantuose, 0,1 km į pietryčius nuo kelio  (M. Valančiaus g.), į pietvakarius nuo Salantų parko, Salanto upėje.

## Akmuo

Akmuo masyvus, apskaldytas, juosvai baltas, dėmėtas, 1,5 m ilgio, 1,2 m pločio, 0,6 m aukščio (nuo upės dugno), gulėjo upelio vagoje, prie sietuvos, arčiau dešiniojo kranto. Šiuo metu užneštas upės smėlio.

0,2 km į šiaurės rytus yra Salantų akmuo su Laumės pėda.

## Istorija
Vietos gyventojų dėmesį akmuo atkreipė nuo seno. Jis buvęs didelis, lėkštės pavidalo, plokščiu paviršiumi, gulėjo Salanto upės pakraštyje ant akmenuoto dugno. Salantiškiai akmenį vadino *Laumės kūliu*.
Prieš Pirmąjį pasaulinį karą akmenskaldis Jonas Orvydas dalį akmens pleištais nuskėlė paminklui ir išvežė, o skeveldrą paliko.

1972–1984 m. akmuo buvo registruotas respublikinės reikšmės archeologijos paminklų sąraše (numeris AR549).

## Padavimai ir pasakojimai
* Ant akmens šiltais ir miglotais vakarais pasirodydavusios laumės, kurios čia skalbdavosi drabužius.
* Kartą prie akmens apsiskalbti su mažu vaiku atėjusi moteris. Parėjusi namo ji pastebėjo, kad prie Laumės kūlio palikusi vaikelį. Nubėgusi jo parsinešti, rado vaiką gražiai aprengtą ir saugomą laumės. Ši atidavė vaiką motinai, kuri grįžusi apie neįprastą nuotykį pasipasakojo kaimynėms. Apie tai išgirdusi viena turtinga kaimynė, prie akmens nunešė savo vaiką, tikėdamasi, kad Laumė ir jį gražiai papuoš. Tačiau nuėjusi jo pasiimti, rado laumę linguojančią nebegyvą ir nepapuoštą vaiką.
* Akmenį nešęs ir Salanto upėje pametęs velnias.
* Vakarais ir sutemus salantiškiai akmens vengė, kad nesutiktų laumės.
* Ne vienas, eidamas pro šalį po vidurnakčio, prie akmens pasiklysdavo ir ilgai klaidžiodavo nesėkmingai ieškodamas kelio į namus.
* Prie akmens buvusioje sietuvoje karštomis vasaros dienomis mėgo maudytis salantiškių vaikai. Tėvai jiems drausdavo čia maudytis, sakydami, kad laumės pagaus ir įtrauks į upę.
* Sietuvoje prie akmens nuskendo salantiškis Žylė, kuris, esą, po to vietoje laumės išlįsdavęs iš po akmens ir vaidendavosi praeiviams.

## Tyrimai

1960 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1994 m. – Vykintas Vaitkevičius.

## Literatūra
* Juozas Mickevičius. Apsaugokime ir užfiksuokime Žemaitijos laukuose akmenis su senovės liekanų žymėmis. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 5. – B. 40, s. v. 10. – L. 3
* Juozas Mickevičius. Archeologinės reikšmės akmenys. – Stalino vėliava – 1958 m. gruodžio 12-13 d.

## Šaltiniai
Kajakas

**Kajakas** () – siaura, nedidelė, vienvietė valtelė smailiais galais; kilusi iš arktinių kraštų. Medžio arba kaulo karkasas aptrauktas jūrinių gyvūnų oda, valties viduryje paliekama anga irkluotojui. Valtis irkluojama vienu dvimenčiu ar dviem nedideliais vienmenčiais irklais.

Kajakus maždaug nuo VI a. pr. m. e. pradėjo gaminti eskimai, gyvenę Kanados Arktiniame salyne ir vakarų Grenlandijoje. Panašius plaustus gamino ir senovės finougrai.

Dabar kajakais paprastai vadinamos nedidelės vienvietės baidarės, skirtos vandens turizmui (iš esmės, šiuolaikinės baidarės ir kajakai yra vienodi, terminas kajakas labiau paplitęs anglakalbėse šalyse, o baidarė – Rusijoje).

Panašios didesnės oda aptrauktos atviros valtys, yra vadinamos **umijakais**, jos buvo naudotos krovinių ir žmonių gabenimui, banginių medžioklėje.

## Taip pat skaitykite
* Baidarė
* Kanoja
* Luotas

## Šaltiniai
Arkties taryba

**Arkties taryba** () – tarpvalstybinis aukšto lygio forumas, skatinantis Arkties regiono valstybių bendradarbiavimą. Organizacija buvo įkurta 1996 metais, jai priklauso Danija, Islandija, JAV, Kanada, Norvegija, Rusija, Suomija ir Švedija, bei šešios nevyriausybinės organizacijos, atstovaujančios vietinius Arkties gyventojus.

## Istorija
Glaudesnio Arkties valstybių bendravimo idėja buvo iškelta 1987 m. Michailo Gorbačiovo. Suomija ėmėsi įgyvenditi šį projektą, paskatinta aplinkos problemų, kurias kėlė Sovietų Sąjungos išteklių žvalgybos veiksmai netoli Laplandijos. 1991 m. aštuonių Arkties šalių ministrai susitarė dėl Arkties aplinkos apsaugos strategijos. Ja siekta apsaugoti Arkties ekosistemą nuo užterštumo ar kitokio neigiamo žmogaus veiklos poveikio, darniai naudoti regiono išteklius, atsižvelgti į vietinių gyventojų poreikius.

Tarp valstybių kelerius metus vyko tolimesni reguliarūs susitikimai, kurių metu buvo nuspręsta įkurti platesnį temų spektrą apimančią organizaciją. 1996 m. rugsėjo mėn. tos pačios aštuonios valstybės pasirašė Arkties tarybos įkūrimo deklaraciją. Tarp tarybos veiklos sričių buvo ne tik aplinkos apsauga, bet ir bendradarbiavimas ir apsikeitimas informacija bet kokiais kitais klausimais.

## Organizacija

Forumui dvejų metų laikotarpiui vadovauja vis kita valstybė narė. Jos teritorijoje kas pusę metų vyksta forumo šalių narių, stebėtojų bei NVO atstovų susitikimai, kurių metų aptariami einamieji klausimai. Kas dvejus metus, keičiantis forumui vadovaujančiai valstybei, vyksta ministrų lygio organizacijos konferencija.

Arkties taryba turi šešias darbines grupes, dirbančias įvairiose tarybos veiklos srityse (pavyzdžiui, gamtos apsaugoje arba užterštumo kontrolėje). Kasdienę organizacijos veiklą administruoja sekretoriatas.

Tarybai vadovauja viena iš valstybių narių, kadencija trunka dvejus metus. Rotacija vyksta iš eilės, pagal tvarką Kanada, JAV, Suomija, Islandija, Rusija, Norvegija, Danija ir Švedija. Artimiausios kadencijos:

* 2019–2021 m.: Islandija
* 2021–2023 m.: Rusija
* 2023–2025 m.: Norvegija

## Narystė

### Nariai
Valstybės narės: , , , , , , , .

NVO narės: Aleutų tarptautinė asociacija, Arkties atapaskų taryba, Tarptautinė kučinų taryba, Inuitų poliaračio taryba, Šiaurės tautų Rusijoje asociacija, Samių taryba.

### Stebėtojai
Valstybės stebėtojos:  (nuo 1998),  (nuo 1998),  (nuo 1998),  (nuo 1998),  (nuo 2000),  (nuo 2006),  (nuo 2013),  (nuo 2013),  (nuo 2013),  (nuo 2013),  (nuo 2013),  (nuo 2013),  (nuo 2017).

Kaip stebėtojai Arkties taryboje dalyvauja ir kelios dešimtys tarptautinių bei nevyriausybinių organizacijų.

## Veikla

Arkties taryba stebi Arkties regiono aplinkos buklę ir reguliariai skelbia sukauptų duomenų ataskaitas. Taip pat vykdo projektus, kuriais siekiama apsaugoti Arkties gamtą, išvengti taršos, sumažinti Arkties išteklių žvalgybos ir gavybos neigiamą poveikį.

## Šaltiniai
Chatanga (gyvenvietė)

**Chatanga** () – gyvenvietė Rusijoje, Krasnojarsko krašto šiaurėje, Taimyro rajone, Chatangos upės dešiniajame krante. Yra oro uostas (skrydžiai į Krasnojarską) bei upinis uostas (navigacija trunka kelis mėnesius). Veikia pašto skyrius, medinė stačiatikių cerkvė, du mamutų muziejai, apleista deimantų kasykla. Netoli Chatangos yra Popigajaus krateris. Chatangoje gyvena dolganai, rusai, nganasanai.

Klimatas atšiaurus, vidutinė sausio oro temperatūra −31,5 °C, liepos temperatūra 12,4 °C. Poliarinė naktis tęsiasi nuo lapkričio 17 d. iki sausio 26 d., poliarinė diena – nuo gegužės 8 d. iki rugpjūčio 4 d.

## Istorija

Chatanga įkurta 1626 m. kaip duoklės surinkėjų žiemavietė. Pavadinimas kilo nuo upės ir evenkų kalba reiškia „didelis vanduo“. 1859 m. tai dar tebuvo mažas kaimas su cerkve. Tarybiniais metais gyvenvietė išaugo apylinkėse pradėjus išteklių žvalgymo ir gavybos darbus.


File:Hatanga 10.jpg|Cerkvė
File:Hatanga 12.jpg|Daugiabučių kompleksas
File:Post office in Khatanga.jpg|Paštas
File:Hatanga 17.jpg|Oro uostas
Princo Karolio Forlandas

**Princo Karolio Forlandas** () – sala Arkties vandenyne, Svalbardo salyno vakaruose, į vakarus nuo Oskaro II Žemės (Špicbergeno dalis). Plotas – 615 km². Paviršius kalnuotas, aukščiausia vieta siekia 1084 m. Būdinga tundra, visa sala patenka į Forlandeto nacionalinį parką. Sala negyvenama, ji nuo pietų į šiaurę driekiasi 86 km.

1596 m. salą atrado olandų keliautojas Viljamas Barencas. 1610 m. anglų jūrininkas Jonas Poole ją pavadino *Black Point Isle*. Nuo 1612 m. anglų banginių medžiotojai salą pradėjo vadinti *Prince Charles' Foreland* karaliaus (tada dar princo) Karolio I garbei. Olandai salą vadino *Kijn Island*. Anglai Princo Karolio Forlande buvo įkūrę banginių medžioklės stotį.

## Šaltiniai
Mūšelė

**Mūšelė** – upė Ukmergės rajone, Mūšios dešinysis intakas esantis už 17,8 km nuo jos žiočių. Išteka iš Kurėnų ežero. Į Mūšią įteka per Kadrėnų tvenkinį.

Upėvardis yra mažybinė lytis nuo upės *Mūšia*, ši – iš *mūša* („mušimas, pyla, bangų plakimas“).

## Nuorodos

* Mūšelė ''Gamtos kataloge''
* Mūšelė ''LR upių klasifikatoriuje''
Zundel Salant

**Zundel Salant** (1786 m. Salantuose, Abiejų Tautų Respublika – 1866 m. spalio 12 d. Jeruzalėje, Osmanų imperija) – žydų aškenazių rabinas ir visuomenės veikėjas.

## Biografija

Gimė 1786 m. Salantuose, kaip *Jozefas Zundelis*, tėvas buvo rabinas *Benyamin Beinush*. Jaunystėje mokėsi Valažino ješivoje pas rabiną Chaimą Voložiną. Baigęs mokslus dirbo įvairiose ješivose, žymiausias mokinys Musaro judėjimo pradininkas Izraelis Salanteris. Gyvendamas Lietuvoje daug laiko skyrė toros studijoms. 1838-1839 m. rabinas su šeima išvyko į Jeruzalę. Atvykęs į Jeruzalę įsitraukė į žydų aškenazių bendruomenę ir gana greitai tapo jos lyderiu ir pirmuoju rabinu. Mirė per epidemiją 1866 m. spalio 12 d. Jeruzalėje, palaidotas Jeruzalės alyvų kalno kapinėse.

## Nuorodos

* Biografija (ang.);

## Literatūra

* Musar Movement - Dov Katz, 1945; English Edition translated by Leonard Oschry, Tel Aviv, Israel 1975. Pages 114-115.
* Toldot Rabbi Yosef Zundel from Salant - Eliezer Rivlin, Jerusalem 1927, reprinted 1983.
Barencburgas

**Barencburgas** (, ) – antra pagal dydį Norvegijai priklausančio Svalbardo salyno gyvenvietė. Yra Špicbergeno salos vakarinėje pakrantėje, 55 km į vakarus nuo Longjyrbieno. Barencburge gyvena rusai ir ukrainiečiai, pagal 1920 m. Svalbardo sutartį Rusija įgijo teisę naudotis Svalbardo gamtiniais resursais. Veikia akmens anglių kasybos bendrovė „Arktikugol“ (po 2006 m. gavyba praktiškai sustojo), rengiami moksliniai tyrinėjimai, vystomas turizmas. Yra uostas, viešbutis, Rusijos konsulatas, stačiatikių cerkvė, meteorologijos stotis, muziejus, šiluminė elektrinė. Gyvenvietė žymi toliausiai šiaurėje esančiu geležinkeliu (į šachtą), bei toliausiai šiaurėje esančiu paminklu Leninui. Susisiekimo sausuma su Longjyrbienu nėra – iki jo galima patekti laivu (vasarą) arba sraigtasparniu.

## Istorija

Apie 1920 m. Barencburgą įkūrė (pavadino pagal keliautoją Viljamą Barencą) ir anglis pradėjo kasti olandai. 1932 m. jie kasyklą perleido TSRS.


File:Barentsburg july2011 3.jpg|Barencburgo gatvė
File:Lenin statue in Barentsburg, Svalbard.jpg|Paminklas Leninui
File:Kapellet.JPG|Cerkvė
File:Barentsburg harbour IMG 4481 rk 99921.JPG|Uostas
File:Svalbard IMG 1728 Barentsburg Konsulen.jpg|Rusijos konsulatas


## Šaltiniai
Naftali Amsterdam

**Naftali Amsterdam** (1832 m. Salantuose, Rusijos imperija – 1916 m. Jeruzalėje, Osmanų imperija) – rabinas ir visuomenės veikėjas.

## Biografija

Gimė 1832 m. Salantuose, jaunystėje mokėsi Kauno ješivoje pas rabiną Izraelį Salanterį, kur įsitraukė į Musarų judėjimą. Baigęs mokslus dirbo rabinu Naugarduke. 1867–1875 m. buvo Helsinkio rabinas, 1876–1878 m. buvo Sankt Peterburgo rabinas, 1880 m. grįžo į Lietuvą ir dirbo rabinu Josvainiuose ir Aleksote. 1906 m. kartu su šeima išvyko gyventi į Jeruzalę, kur iki mirties gyveno atsiskyrėlio gyvenimą. Mirė 1916 m. Jeruzalėje, palaidotas Jeruzalės alyvų kalno kapinėse.

## Literatūra
* Die Jüdische Zeitung, Zürich, 18. Februar 2011, Seite 14

## Nuorodos
* 
* Biografija II (ang.).
Taujėnų–Užulėnio miškų biosferos poligonas

**Taujėnų-Užulėnio miškų biosferos poligonas** – teritorijos dydžiu ir paskirtimi tarp kitų saugomų teritorijų išsiskiriantis biosferos poligonas, kurio miškai plyti Ukmergės, Anykščių bei Panevėžio rajonų sandūroje. Ukmergės rajono teritorijai tenka didesnioji poligono dalis – apie 17,7 tūkst. ha miškų, esančių apie 20 km į šiaurės vakarus nuo Ukmergės miesto. Jo užimamas plotas – 22 531,6 ha. Nedidelę dalį poligono užima valstybinis Barnėnų telmologinis draustinis (24 ha).

Taujėnų–Užulėnio miškų biosferos poligonas įtrauktas į Paukščių apsaugai svarbių teritorijų sąrašus pagal Natura 2000 reikalavimus. Čia siekiama apsaugoti juodojo gandro (*Ciconia nigra*), mažojo erelio rėksnio (*Aquila pomarina*), gervės (*Grus grus*), pilkosios meletos (*Picus canus*), vidutinio genio (*Dendrocopos medius*) ir baltnugario genio (*Dendrocopos leucotos*) perėjimo vietas. Teritorija skirta auksuotosios šaškytės (*Euphydryas aurinia*), baltamargės šaškytės (*Euphydryas maturna*), didžiojo auksinuko (*Lycaena dispar*), lūšies (*Lynx lynx*), ūdros (*Lutra lutra*) apsaugai. Siekiama palaikyti ne mažesnes vietines šių paukščių rūšių populiacijas: juodojo gandro 10 perinčių porų, mažojo erelio rėksnio – 18 perinčių porų, gervės – 35 perinčių porų, pilkosios meletos – 18 perinčių porų, baltnugario genio – 40 perinčių porų, vidutinio margojo genio – 50 perinčių porų.

Biosferos poligone lapuočių miškai užima 32,3 proc., mišrūs miškai – 25,2 proc., spygliuočių ir pereinamųjų stadijų miškai, krūmynai – 9 proc. teritorijos. Šių miškų masyvų kaimynystėje plyti dirbami laukai (25,6 proc.), pievos ir ganyklos (5,4 proc.), kurios yra svarbios saugomų paukščių maitinimosi, vabzdžių veisimosi vietos. Likusią teritorijos dalį užima vandens telkiniai, pelkės ir durpynai.

## Veikla biosferos poligone

Miškų naudojimo ir priežiūros darbus poligone atlieka Ukmergės ir Panevėžio urėdijos, o Anykščių regioninio parko specialistams pavesta vykdyti retųjų rūšių stebėseną. Jie vykdo mokslinius tyrimus, kaupia informaciją apie rūšių įvairovę. Poligono miškuose vyksta mokymai, seminarai apie retųjų paukščių monitoringą ir jo ypatumus.

Kad sparnuočiai galėtų ramiai perėti, miško naudojimo ir priežiūros darbų laikas yra griežtai ribojamas. Pagrindiniai miško kirtimai draudžiami nuo balandžio 1 d. iki birželio 1 d. Poligono miškuose yra paliekama daugiau žalių medžių, negyvosios medienos, stuobrių ir sausuolių nei kituose miškuose. Negali būti keičiamas hidrologinis režimas. Saugomų rūšių – juodojo gandro, mažojo erelio, gervių – veisimosi vietose ir apsaugos zonose nevykdomi pagrindiniai kirtimai, o kovo – liepos mėnesiais nevykdomi kiti kirtimai bei medienos traukimas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Taujėnų-Užulėnio miškų biosferos poligonas
Barenco sala

**Barenco sala** () – sala Norvegijai priklausančiame Svalbardo salyne, tarp Špicbergeno vakaruose ir Edžo salos rytuose. Plotas – 1288 km². Kranto linijos ilgis 208 km, krantai skardingi. Salos paviršius kalnuotas, iškyla iki 590 m aukščio. 43 % Barenco salos paviršiaus dengia ledynai, likusioje dalyje plyti arktinės dykumos ir tundra. Visa sala patenka į Serausto–Svalbardo gamtos draustinį.

Sala negyvenama. Pavadinta keliautojo Viljamo Barenco garbei.


File:Dorst bay.jpg|Salos skardžiai
File:Silene acaulis - Fjellsmelle.jpg|Saloje žydinčios naktižiedės
File:Barents island franken hut 2.jpg|Baltasis lokys prie trobelės
Edžo sala

**Edžo sala** (, ) – sala Norvegijai priklausančiame Svalbardo salyne, Barenco jūroje, į rytus nuo Špicbergeno, atskirta Storfjordo. Plotas – 5073 km². Kranto linija vingiuota, jos ilgis 502 km. Paviršius kalvotas, sudarytas iš mezozojaus uolienų, iškyla iki 590 m aukščio. Apie 2102 km² Edžo salos paviršiaus dengia ledynai, kitur – tundra, arktinė dykuma. Gyvena baltieji lokiai, šiauriniai elniai.

Laikoma, kad salą 1622 m. atrado anglų jūrininkas Thomas Edge (pagal jį sala ir pavadinta), tačiau galimai dar 1614 m. Edžo salą pasiekė olandas Joris Carolus. Saloje apsistodavo anglų banginių medžiotojai.


File:Outlook.KappLee.jpg|Ly kyšulys prie Storfjordo
File:Seaice & Edgeøya.jpg|Jūriniai ledai salos pakrantėje
File:Sundneset.Barentsoya.jpg|Vaizdas į Edžo salą iš Barenco salos
Vakarų Saseksas

**Vakarų Saseksas** () – grafystė Pietryčių Anglijos regione, Anglijoje. Ribojasi su Rytų Saseksu, Hampšyru ir Sario grafyste. 1974 m. Vakarų Saseksas, po savivaldybių įstatymo tapo grafyste. Administracinis centras bei vienintelis grafystės miestas, turintis *City* statusą – Čičesteris. Kitos svarbesnės gyvenvietės: Krolis, Vortingas, Horšamas. Aukščiausia vieta yra Blakdauno kalva (), iškilusi 280 metrus.


Vaizdas:Chichester - Market Cross - geograph.org.uk - 1350884.jpg|Čičesteris
Vaizdas:Crawley.JPG|Krolis


## Nuorodos
* Vakarų Sasekso nuotraukų galerija
Vokietijos ryšiai

**[[Vokietija|Vokietijos]] ryšiai ir telekomunikacijos:**

**[[Telefonija]]**
*Laidinių telefonų naudotojų: 51,8 mln. (2011 m.)
*Mobiliųjų telefonų naudotojų: 108,7 mln. (2011 m.)

**[[Radijas]]**
*Radijo stotys: 51 AM, 787 FM, 4 trumpųjų bangų
*Radijo naudotojai: 77,8 mln.

**[[Televizija]]**
*Televizijos stočių: 373 (1995 m.)
*Televizijos naudotojų: 51,4 mln.

**[[Internetas]]**
*Interneto kodas: .de
*Interneto tiekėjų: 20,043 mln. (2012 m.)
*Interneto naudotojų: 65,125 mln. (2009 m.)

## Šaltiniai

*CIA Factbook 
*Visų šalių statistika
Mordechajus Aronas Gincburgas

**Mordechajus Aronas Gincburgas** (1795 m. gruodžio 3 d. Salantuose, Rusijos imperija – 1846 m. lapkričio 5 d. Vilniuje, Rusijos imperija) – vienas iš pirmųjų žydų pasaulietinės literatūros rašytojų ir vertėjų.

## Biografija
Gimė 1795 m. gruodžio 3 d. Salantuose, tėvas *Jeguda Ošeris* (1765–1823) Rusijos imperijoje buvo vienas iš pirmųjų žydų rašytojų ir vietos žydų gyvenimo būdo modernizacijos šalininkų maskilių. Būdamas 15 metų kartu su tėvu išsikraustė gyventi į Šiaulius, 1816 m. persikraustė į Palangą. Tėvas savo sūnų mokino gramatikos, algebros, vokiečių kalbos ir kitų dalykų. Visi M. Gincburgo tėvo rankraščiai sudegė per gaisrą Palangoje 1831 metais. Palangoje M. Gincburgas dirbo vertėju, vertė tekstus iš vokiečių kalbos. Ieškodamas geresnio gyvenimo M. Gincburgas pabuvojo Klaipėdoje ir Liepojoje, kur privačiai mokė vokiečių kalbos bei užsiiminėjo įvairiais verslais. 1823 m. parašė pirmąją knygą „Gelot Erez he-Chadascha“ apie Amerikos atradimą, kuri buvo išspausdinta Vilniuje. Vėliau gyvendamas Vilniuje rašytojas vertė įvairius kūrinius ir tekstus į hebrajų kalbą. 1839 m. išvertė „Rusijos istoriją“, 1842 m. „Napoleono žygį į Rusiją“. Gyvendamas Vilniuje priklausė miesto inteligentams ir buvo labai gerbiamas. Mirė 1846 m. lapkričio 5 d. Vilniuje. M.Gincburgo laidotuvių metu žydų švietėjai (maskiliai) priėjo nuomonės, kad jiems reikalingos patalpos susitikimams, ir nusprendė tuo tikslu įkurti savo sinagogą ir taip atsirado Vilniaus choralinė sinagoga.


Vaizdas:Guenzburg Aviezer.JPG|1863 m. išleista knyga "Aviezer"


## Literatūra
* Гинцбург, Мордехай Аарон // Еврейская энциклопедия Брокгауза и Ефрона. – СПб., 1906–1913.
* Д. Маггид, M. A. Günzburg (СПб., 1897);
* Д. Маггид, Mischpechoth Ginzburg, стр. 75–78 (СПб., 1898);
* В. Мандельштам, Chason lamoed, ч. II (Вена, 1877 г.);
* Hajom, 1887; NN, „Пережитое“, том II, 289–293 (СПб., 1910);
* П. Марек, „Очерки по истории просвещения евреев в России“, введение (Москва, 1909).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Rašytojo knygos publikuotos internete (ang.)
Laivių, Salantų Laumės kūlis

**Laivių, Salantų akmuo**, vadinamas *Laumės kūliu* (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – , senas registro kodas – M261, senas kultūros paminklo Nr. AV500) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Salantuose, 0,9 km į šiaurės vakarus nuo Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios, Salanto upėje, kelyje  po Salantų aplinkkelio tiltu.

 
## Akmuo
Laumės kūlio vardu vadinami 3 vienas šalia kito esantys natūralūs akmenys, kuriuos vietos gyventojai laiko vieno akmens skeveldromis. Akmenys guli Salanto upėje, arčiau jos kairiojo kranto. Iš jų savo dydžiu išsiskiria du akmenys. Šiaurinis akmuo – 3,4 m pločio, 0,4 m storio ir 1,7 m aukščio. 80 cm į pietus nuo jo esantis II akmuo – 3,0 m pločio, 1,3 m storio ir 1,65 m aukščio. Nuo jo 60 cm į vakarus esantis III, mažiausias akmuo – 1,25 m ilgio, 0,5 m storio ir 0,6 m aukščio.

Teritorijos plotas – 40 m².

2,0 km į šiaurės rytus yra Laivių Laumės kūlis, 1,2 km į pietvakarius – Salantų akmuo su Laumės pėda, 0,1 km į šiaurės rytus - Laivių Kregždinkalnis.

## Istorija
Akmenys nuo seno atkreipė vietos gyventojų dėmesį. Jie manė, kad tai vieno, žaibo suskaldyto, akmens liekanos, kurias pavadino *Laumės kūliu* ().

Tarpukariu akmenys buvo Laivių kaimo ūkininko Prano Narkaus žemės sklype, o nutiesus Plungės–Skuodo kelią – atsidūrė Salantų miesto teritorijoje. 

1972 m. akmuo paskelbtas vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV500), 2003 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąrašą (registro kodas M261), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu. 

### Padavimai ir pasakojimai
* Akmenį buvo pamėgusios laumės, ateidavusios čia apsiskalbti. Kartą užėjus audrai į baigiančias skalbtis laumes trenkęs Perkūnas ir akmenį suskaldęs. 
* Senesnieji žmonės drausdavo prie akmenų eiti maudytis ir žvejoti vaikams ir paaugliams. Jie sakydavo, kad ten daug kas nuskęsta ir baidydavo, kad laumės gali įtraukti į vandenį.

## Tyrimai
1960 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo moklsinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas), 1994 m. – Vykintas Vaitkevičius, 1999 ir 2010 m. – Julius Kanarskas.

## Literatūra
* Rimantas Matulis. Istoriniai akmenys. – Vilnius, 1990. – P. 57, eil. Nr. 68 
* Vykintas Vaitkevičius. Mosėdžio ir Salantų apylinkių senosios šventvietės. – Liaudies kultūra. – 1995, Nr. 3. – P. 13
* Vilnius Morkūnas. 1992 m. Kretingos rajono žvalgomosios archeologinės ekspedicijos ataskaita. – Vilnius, 1995. – Lietuvos kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 28, ap. 1, b. 14

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Salantų akmuo su Laumės pėda

**Salantų akmuo**, vadinamas *Laumės kūliu su Laumės pėda* (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – , senas registro kodas – M215, senas kultūros paminklo Nr. AR548) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Salantuose, 10 m į pietryčius nuo kelio  (M. Valančiaus g.) ir 0,25 km į pietvakarius nuo minėto kelio tilto per Salantą, upėje. 

## Akmuo
Akmuo išsikiša iš upės dešiniojo kranto į vandenį. Jis apie 1,7 m ilgio, 1,4 m pločio, 0,85 m aukščio. Virš vandens paprastai kyšo iki 40 cm. Pakilus upės lygiui – rudenį ir pavasarį, atsiduria po vandeniu. Akmens paviršiuje yra „Laumės pėda“ vadinamas 17 cm ilgio, 3–8 cm pločio ir 5 mm gylio įdubimas

Teritorijos plotas – 0,0004 ha.

0,2 km į pietvakarius buvo Salantų Laumės kūlis.

## Istorija
Vietos gyventojų dėmesį akmuo atkreipė nuo seno. Jis vadinamas *Laumės kūliu* (), o jo paviršiuje esantis įdubimas – *Laumės pėda*.  

1972 m. paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR548), 2003 m. įrašytas į kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąrašą (registro kodas M215), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu. 

### Padavimai
* Kai dar Jėzus Kristus nebuvo pašventinęs Žemės ir akmenys buvę minkšti, prie Salanto atėjusi praustis Laumė ir atsistojusi ant akmens paliko jame savo pėdos žymę.

## Tyrimai
1958 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo moklsinis centras (ekspedicijos vadovas Vilnius Morkūnas), 1994 m. – Vykintas Vaitkevičius, 2013 m. – Julius Kanarskas.

## Literatūra
* Rimantas Matulis. Istoriniai akmenys. – Vilnius, 1990. – P. 58, eil. Nr. 74 
* Juozas Mickevičius. Apsaugokime ir užfiksuokime Žemaitijos laukuose akmenis su senovės liekanų žymėmis. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 5, b. 40, s. v. 10. – L. 8
* Vykintas Vaitkevičius. Mosėdžio ir Salantų apylinkių senosios šventvietės. – Liaudies kultūra – 1995, Nr. 3. – P. 13
* Vilnius Morkūnas. 1992 m. Kretingos rajono žvalgomosios archeologinės ekspedicijos ataskaita. – Vilnius, 1995. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 28, ap. 1, b. 14

## Šaltiniai

  
## Nuorodos
* 
* Salantų akmuo su Laumės pėda: Kretingos krašto enciklopedija
Serge Nyuiadzi

**Seržas Komla Niujadzis** (g. 1991 m. rugsėjo 17 d.) – Togo futbolininkas, taip pat turintis ir Prancūzijos pilietybę. Puolėjas arba krašto saugas („vingeris“). Kitados atstovavo Togo nacionalinei rinktinei.

Žaidė ir Lietuvoje. Atstovavo Vilniaus „Žalgiris“, Marijampolės „Sūduvai“, Tauragės „Taurui“.

## Karjera
### OGC Nice
Nyuiadzi pradėjo žaisti futbolą OGC Nice futbolo akademijoje. Atstovavo Prancūzijos U-17 ir U-19 futbolo rinktinėms. Daugiausiai žaidė OGC Nice rezervinėje komandoje. 2012 m. pavasarį paliko prancūzų klubą.

### CSKA Sofia
2012 m. rugsėjį pasirašė su PFK CSKA Sofiâ klubu. Tų pačių metų rugsėjo 30 d. debiutavo pagrindinėje sudėtyje, prieš PFK Etʺr 1924 Veliko Tʺrnovo. Spalio 20 d. pelnė pirmą įvartį, derbio metu, prieš PFK Levski Sofiâ. 2013 m. birželio 12 d. paliko bulgarų klubą.

### FK Žalgiris
2013 m. pasirašė sutartį su „Žalgiriu“. Atstovavo klubui2013, 2014 ir 2016 metų sezonuose.

### 1461 Trabzon
2016 m. atstovavo turkų klubui. Jame sužaidė 5 oficialias rungtynes.

### Vilniaus "Žalgiris"
2017 m. sugrįžo į FK Žalgiris. 2017 m. rugsėjo 5 d. pranešta, kad Serge Nyuiadzi išnuomotas Džurdžu „Astra“ klubui. (Iki 2018 m. birželio 30 dienos.) 

### Marijampolės "Sūduva"
2021 m. kovo viduryje sugrįžo į Lietuvą ir pasirašė kontraktą iki sezono pabaigos su Marijampolės „Sūduvos“ klubu.

Lietuvos futbolo taurės 2021 m. turnyro antrame etape (aštuntfinalyje) prieš FK Nevėžį pelnė abu rungtynių įvarčius ir svariai prisidėjo prie Marijampolės „Sūduvos“ pergalės.

2021 m. rugpjūčio 2 d. rungtynėse prieš Kauno žalgirį pelnė du įvarčius ir marijampoliečiai išsiveržė į priekį 2:1 bei 3:1, tačiau sūduviečiai neišsaugojo persvaros. Galutinis rungtynių rezultatas 3:3.

2021 m. rugpjūčio 15 d. rungtynėse prieš „Riterių“ klubą 79 min. pelnė ketvirtą rungtynių įvartį (1:3). Galutinis rezultatas 3:1 marijampoliečių naudai.

### Tauragės Tauras
2025 m. rugpjūčio 21 d. oficialiai pranešta, kad futbolininkas prisijungė prie Tauragės „Tauro“.

2026 m. sausio 8 d. pranešta, kad futbolininkas paliko klubą.

### Vilnius Football Academy
2026 m. sausio 24 d. Vilnius Football Academy pranešė kad žaidėjas jungiasi prie klubo. Taip pat minima kad S.Nyuiadzi bus atsakingas už atletinį žaidėjų paruošimą.

## Statistika
; A lygos statistika

Spalvų reikšmės: 
: rungtyniavo A lygoje;
: varžėsi I lygoje;

## Rinktinės
Toge gimęs futbolininkas nuo aštuonerių gyveno Prancūzijoje, bei turi abiejų šalių pilietybes. Jaunių amžiaus grupėje S. Nyuiazdi buvo tarp kandidatų į Prancūzijos rinktinę, tačiau joje neįsitvirtino.

2021 m. gegužę pakviestas į Togo nacionalinę rinktinę. 2021 m. birželio 5 d. debiutavo nacionalinėje komandoje draugiškose rungtynėse prieš Gvinėją. Togo rinktinė palaužė varžovus rezultatu 2-0.

## Išnašos

## Nuorodos
* alyga.lt svetainė
* SOCCERWAY 
* Transfermarkt
* lietuvosfutbolas.lt
* Globalsportsarchive
* fksuduva.lt svetainė
* fkzalgiris.lt svetainė
Pietų Jorkšyras

**Pietų Jorkšyras** () – metropolinė grafystė Jorkšyro ir Hamberio regione, Anglijoje. 2011 m. duomenimis, grafystėje gyveno 1343600 milijonai. Sudaryta iš keturių metropolinių rajonų: administracinio centro Barnslio, Donkasterio, Roderamo ir Šefildo. Pietų Jorkšyras buvo sudarytas po savivaldybių įstatymo, 1974 m. balandžio 1 d.

## Geografija
Grafystė išsidėsčiusi rytinėje Peninų pusėje. Neturinti priėjimo prie jūros. Vakaruose ir pietvakaruose ribojasi su Derbišyru, šiaurės vakaruose su Vakarų Jorkšyru, šiaurės rytuose su Rytų Jorkšyru, rytuose su Linkolnšyru ir pietvakariuose su Notingamšyru.

Šefildo konurbacija yra devynta pagal gyventojų skaičių Jungtinėje Karalystėje. Grafystės vakaruose gyvena daugiau nei puse visos grafystės gyventojų.
Laivių Laumės kūlis

**Laivių akmuo**, vadinamas *Laumės kūliu* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – , senas registro kodas – M152) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Laiviuose, 1,12 km į šiaurės vakarus nuo kelių  ir  kryžkelės, Bubino upelyje. 

## Akmuo
Pilkai balkšvas granitas, pailgas šiaurės - pietų kryptimi, 1,7 m ilgio, 1,2 m pločio, 1,3 m aukščio. Virš vandens kyšo apie 50 cm. Viršutinėje akmens dalyje yra nedidelis, 15 cm ilgio ir 10 cm pločio įdubimas, primenantis pėdą.

Teritorijos plotas – 10,70 m².

2,0 km į pietvakarius yra Laivių, Salantų Laumės kūlis, 0,27 km į pietryčius – Laivių kapinynas, 0,18 km į šiaurę – Laivių piliakalnis.

## Istorija
Akmuo vietos gyventojų žinomas nuo seno, vadinamas Laumės kūliu (). 

1993 m. įrašytas į laikinąją istorijos ir kultūros paminklų apskaitą (l. a. 304/10), 2000 m. įregistruotas kultūros vertybių registro mitologinių objektų sąraše (M152), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.

### Padavimai ir pasakojimai
* Akmuo seniau stovėjęs pagonių šventykloje ir ant jo buvo aukojamos aukos dievams. 
* Ant akmens naktimis skalbdavusios laumės. Žmonės, esą, girdėdavo jas teliūškuojant, matydavo judant kažką balsvą.

## Tyrimai
1993 m. žvalgė Vykintas Vaitkevičius, 1999 ir 2017 m. – Julius Kanarskas.

## Literatūra
* Vykintas Vaitkevičius. Mosėdžio ir Salantų apylinkių senosios šventvietės. – Liaudies kultūra – 1995. – Nr. 3. – P. 13

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Laivių Laumės kūlis. - Kretingos krašto enciklopedija
Koza Mostra

**„Koza Mostra“** – muzikos grupė, kuri susiformavo Graikijoje. Grupę sudaro Elias Kozas (vokalas), Alexis Archontis (būgnai), Stelios Siomos (gitara), Dimitris Christonis (bosinė gitara), Christos Kalaitzopoulos (akordeonas) ir Vasilis Nalbantis (trimitas).

Jie atstovavo Graikijai 2013 m. Eurovizijos dainų konkurse su Agafonu Iakovidžiu. Su daina „Alcohol Is Free“ grupė finale užėmė 6 vietą.

## Diskografija

### Albumai
* 2013 – Keep up the Rhythm

### Singlai
* 2012 – Me Trela
* 2012 – Desire
* 2013 – Alcohol Is Free (su Agafonu Iakovidžiu)

## Nuorodos

* Koza Mostra & Agathon Iakovidis — „Alcohol Is Free“ (video)
Niu Olesiundas

**Niu Olensiundas** () – gyvenvietė Norvegijai priklausančiose Svalbardo salose, šiaurės vakarų Špicbergene, Briogerio pusiasalyje, Kongsfjordo pakrantėje. Yra 107 km nuo Longjyrbieno (viena toliausiai šiaurėje esančių gyvenviečių pasaulyje). Veikia Norvegijos poliarinio instituto bazė, kurioje dirba Norvegijos, Nyderlandų, Vokietijos, Jungtinės Karalystės, Prancūzijos, Indijos, Italijos, Japonijos, Pietų Korėjos, Kinijos mokslininkai. Arktinė jūrinė laboratorija. Gyventojų skaičius svyruoja maždaug tarp 30 žiemą ir 120 vasarą. Lankosi kruiziniai laivai.

## Istorija

Niu Olensiundas įkurtas 1916 m. kaip akmens anglių kasykla, kuri veikė iki 1962 m. (išlikęs geležinkelis). Nuo 1968 m. įkurta poliarinė stotis.

## Galerija

File:Ny-Alesund 1.JPG|Miestelio panorama
File:Ny-Alesund Airport 6.JPG|Oro uostas
File:Ny Aalesund IMG 6557.JPG|Išlikęs traukinys
File:Awipev amundsen hg.jpg|Paminklas Roaliui Amundsenui


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Homepage der Zeppelin-Station auf dem Zeppelinberg mit Webkamera (anglų k.)
* Spitzbergener Zeitung aus Ny-Ålesund (Vokiškai)
* Homepage der deutsch-französischen Station in Ny-Ålesund  (anglų k.)
* Homepage der britischen Station in Ny-Ålesund  (anglų k.)
* Informationen zu Ny-Ålesund der Betreibergesellschaft Kings Bay 
* Forschen mit dem Bärentöter Urs Willmann DIE ZEIT Nr.39 (vom 22. September 2005)
* ''Yr.no – Norwegian Meteorological Institute and NRK – Ny-Ålesund''
Baltoji sala (Svalbardas)

**Baltoji sala** () – sala Norvegijai priklausančiame Svalbardo salyne, į rytus nuo pagrindinės salų grupės, 62 km į vakarus nuo Rusijai priklausančios Viktorijos salos. Plotas – 682 km². Kranto linija mažai vingiuota. Paviršius kalvotas, iškyla iki 410 m. Beveik visą salą dengia ledynas (Kvitejjekiulenas), pakrantėse plyti arktinė dykuma. Baltoji sala patenka į Nordausto-Svalbardo gamtos draustinį.

Salą 1707 m. atrado olandas Cornelis Giles, pagal atradėją ji buvo vadinama Gileso Žeme. Dabartinį pavadinimą 1876 m. suteikė norvegų banginių medžiotojas Johan Kjeldsen. 1897 m. iš Baltosios salos pakilo švedų keliautojo Salomon August Andrée vadovaujama ekspedicija, bandžiusi pasiekti Šiaurės ašigalį oro balionu. Tačiau keliautojai, nuskridę ~300 km į šiaurę buvo priversti nusileisti ir keliauti pėsčiomis atgal. Jie grįžo iki Baltosios salos, bet joje mirė. Keliautojams pastatytas paminklas.
Hopenas

**Hopenas** (, ) – sala Barenco jūroje, Norvegijai priklausančiame Svalbardo salyne, į pietryčius nuo Špicbergeno. Plotas – 47 km². Sala labai ištęsta – jos ilgis 33 km, o plotis tik 2 km. Sudaryta iš grupės salelių, sujungtų seklumomis. Aukštis iki 370 m. Hopene žiemą gyvena didelė baltųjų lokių populiacija. Saloje veikia Norvegijos meteorologijos instituto stotis su 4 žmonių komanda. Jų gyvenvietė yra pietinėje salos dalyje.

Salą 1613 m. greičiausiai atrado anglų jūrininkas Thomas Marmaduke, ją pavadinęs pagal savo laivą „Hopewell“. II pasaulinio karo metais vokiečių Liuftvafė saloje įkūrė meteorologijos stotį, kurią vėliau perėmė norvegai.

## Šaltiniai
Valdas Steponaitis

**Valdas Steponaitis** (g. 1963 m. rugsėjo 3 d. Radviliškyje) – Lietuvos archeologas, muziejininkas.

## Biografija

1981 m. baigė Šiaulių 11-ją vidurinę mokyklą. 1981–1986 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete įgijo istorijos specialybę su muziejininkystės ir archeologijos specializacija. Diplominio darbo tema „Kalnelių pilkapių tyrinėjimai (Šiaulių r.)“.

Nuo 1986 m. dirba Lietuvos nacionaliniame muziejuje (Archeologijos skyriuje, nuo 2001 m. – Viduramžių ir naujųjų laikų archeologijos skyriuje).

Lietuvos archeologijos draugijos narys.

## Veikla

Archeologinių tyrinėjimų interesai – Rytų Lietuvos pilkapių kultūra.
 
Tyrinėti objektai: Paduobės-Šaltaliūnės III pilkapynas (Švenčionų r. sav.), Bakšių ir Užubalių senovės gyvenvietės (Alytaus m. sav.), Pašekščių (Molėtų r. sav.) ir Staviškių (Vilniaus m. sav.) pilkapynai, Mankiškių kapinynas (Radviliškio r. sav.), Vilniaus pilies ir senojo miesto vieta, Paliesiaus dvaro sodyba ir kt.

Su kolegomis parengė Archeologijos proistorės ekspoziciją ir vadovą „Lietuvos proistorė“.

## Šaltiniai
Magdalena Tul

**Magdalena Ewa Tul** (g. 1980 m. balandžio 29 d., Gdanske, Lenkijoje) – lenkų dainininkė ir kompozitorė.

## Karjera
2011 m. ji buvo pasirinkta atstovauti Lenkijai 2011 m. Eurovizijos dainų konkurse su daina „Jestem“. Ji nepasiekė finalo, užėmė 19-ąją vietą.

2012 m. ji dalyvauja Šveicarijos atrankoje į 2013 m. Eurovizijos dainų konkursą Malmėje, Švedijoje. Dainininkei pasiekti finalo nepavyko.

2013 m. ji tapo *The Voice of Poland* dalyve.

## Diskografija

### Albumai
* 2007 – V.O.H. – The Victory of Heart

### Singlai
* 2004 – Full Of Life
* 2006 – Find The Music
* 2007 – Tryin'
* 2010 – Nie ma jej
* 2010 – Jestem
* 2012 – Give It Up

## Nuorodos

* Oficiali svetainė 

|-
Negarbos kapinynas

**Negarbos kapinynas** (regioninio reikšmingumo lygmens registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas - 36670) – kapinynas vakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Rūdaičių kaime (Kretingos seniūnija), dešiniajame Tenžės krante.

## Kapinynas
Įrengtas į pietus nuo Negarbos piliakalnio esančios aukštumos šiauriniame pakraštyje, pakilumoje, nežymiu įdubimu iš pietų ir vakarų pusės atsiskiriančioje nuo pagrindinio aukštumos masyvo. Palei šiaurinį pakraštį teka bevardis upelis (dešinysis Tenžės intakas). Teritorija ariama.

Teritorijos plotas – 2,45 ha.

0,1 km į šiaurę yra Negarbos piliakalnis su papėdės gyvenviete, 0,78 km į šiaurės rytus – Senkų kapinynas, 0,72 km į pietryčius – Senkų senovės žemdirbystės vieta, 1,17 km į pietryčius-pietus – Ankštakių-Senkų kapinynas.

## Tyrimai
2008 m. kapinyną išaiškino, 2009 m. žvalgė Gytis Grižas (Lietuvos nacionalinis muziejus), 2012 m. – Arūnas Strazdas (Kultūros paveldo centras).

Rasta 73 pavieniai radiniai – 9 geležinių kirvių ir 5 įmovinių ietigalių dalių, 17 Romos imperijos monetų, 8 žalvarinių antkaklių fragmentai, 8 apyrankės, 7 segės, 3 smeigtukų dalys, lydinio fragmentas, patekę iš suardytų kapų. Dauguma radinių datuojama II – IV a., kiti – X – XI a. ir XIV a.

Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

2013 m. įrašytas į kultūros vertybių registrą kaip regioninio reikšmingumo lygmens registrinis kultūros paveldo objektas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* [[Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje] 2009 metais]
Žudgalio senosios kapinės

**Žudgalio senosios kapinės**, vad. *Senkapiai, Kapeliais* (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Žudgalyje (Imbarės seniūnija), dešinėje kelio Žudgalis–Salantai pusėje.

## Kapinės
Įrengtos Erlos–Salanto senslėnio dešiniojo kranto aukštumoje. Laidojimo žymių nėra. Teritorija dirvonuoja.

Teritorijos plotas – apie 0,01 ha.

## Istorija
Įrengtos apie XVIII a., vadinamos *Senkapiais* (), *Kapeliais* (). Laidoti Žudgalio gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. jose retsykiais laidoti Žudgalio ir Naujųjų Salantų kaimų savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai ir pan.

Kapinėse stovėjo keli monumentalūs kryžiai, kurie XX a. pr. sunyko. Apie 1930 m. žemės savininkas sunykusius kryžius pašalino, o kapines suarė.

## Šaltiniai
Naujieji Salantai

**Naujieji Salantai** – buvęs kaimas šiaurinės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, Salantų miesto vakaruose, kelių  ir  kairėje pusėje, dešiniajame Salanto krante.

## Etimologija

Kaimas įsikūrė šalia Salantų miestelio, kitapus Salanto upės, todėl buvo pavadintas *Naujaisiais Salantais*. Kadangi kaimo sodybos prasidėjo už tilto per Salantą, gyvenvietė dar vadinta *Užtilčiu, Užtilčio priemiesčiu*.

## Geografija

Kaimo žemės plytėjo į vakarus nuo Salanto dešiniojo kranto, jo pakrantės aukštumoje ir Erlos–Salanto senslėnyje, prie kelių Salantai–Kretinga ir Salantai–Mosėdis. Šiaurėje ribojosi su Dvaraliu, vakaruose – su Žudgaliu.

Šiuo metu kaimo žemėje plyti Salantų miesto vakarinė dalis ir sodininkų bendrijos *Salantai* sodai.

## Istorija

Susiformavo XVIII a. pab., Grūšlaukės dvarui priklausančioje bendro naudojimo žemėje (ganyklose ir pievose), prie pagrindinių kelių, vedančių link Kretingos ir Skuodo. Pirmąkart paminėtas 1821 m. Salantų parapijos vizitacijos akte.

1821 m. buvo 2, 1843 m. – 22 dūmai, 1866 m. – 17 dūmų. Nuo XIX a. vid. iki XX a. pr. buvo vadinamas miesteliu ir priklausė Pesčių seniūnijai. 1870 m. jame buvo 28 revizinės sielos (prievolininkai valstiečiai) ir 7 rėžiai žemės, už kurią valstiečiai atlikinėjo atodirbio prievolę grafų Tiškevičių Grūšlaukės (Pesčių) dvare. Miestelyje prie Kretingos kelio stovėjo smuklė, vadinama *Amerika, Amerikos vartais*. Joje XIX a. pab. – XX a. pr. rinkdavosi emigruoti pasiryžę aplinkinių valsčių jaunuoliai, sudarydavę čia sutartis su vedliais dėl pervedimo per valstybinę sieną ir nugabenimo iki Vokietijos uostų.

1923 m. Naujųjų Salantų kaimo (Užtilčio priemiestyje) buvo 23 ūkiai. Tarpukariu jame veikė Salantų valsčiaus valdybos būstinė ir Salantų pradinė mokykla. 1932 m. prie Salanto tilto Salantų pavasarininkai pastatė monumentalų kryžių Lietuvių katalikų jaunimo konfederacijos *Pavasaris* Salantų kuopos 15-mečiui paminėti (pokariu pašalintas).
 
Dvasiniais gyventojų reikalais rūpinosi Salantų parapijos kunigai.

Plečiantis Salantams, XX a. 5 deš. Naujųjų Salantų kaimas (Užtilčio priemiestis) buvo prijungtas prie miesto.

## Gyventojai

## Šaltiniai
La Vega

**La Vega** arba **Konsepsjon de la Vega** () – miestas vidurio šiaurės Dominikos Respublikoje; La Vegos provincijos administracinis centras. Miesto šiaurėje teka Kamu upė, pietuose driekiasi Centrinė Kordiljera.

Daugiausia verčiamasi žemdirbyste (auginama kakava, kava, tabakas, ryžiai, plantanai). Veikia „Cervecería Vegana“ alaus darykla.

## Istorija
1494 m. dabartinio miesto teritorijoje buvo įkurtas nedidelis fortas, kurio paskirtis buvo saugoti maršrutą link aukso klodų, esančių Sibao slėnyje. Aplink fortą įsikūrė ispanų gyvenvietė, žinoma kaip *Concepción de la Vega*. Miestelį palaidojo 1562 m. gruodžio 2 d. išsiveržęs ugnikalnis. Likę gyvi gyventojai persikėlė gyventi keletą kilometrų į pietus, prie pietinio Kamu upės kranto. Buvusio miestelio vieta tapo dirbamaisiais laukais. XX a. 8-ojo dešimtmečio viduryje Dominikos vyriausybė įsigijo nedidelį tos žemės sklypą ir pavertė nacionaliniu parku.
Takuya Kanai

**Takuya Kanai** (g. 1992 m. sausio 29 d. Fukuoka) – japonų futbolininkas žaidžiantis saugo pozicijoje. 2013 m. sezone žaidė Vilniaus Žalgirio futbolo klube, po sezono su žaidėju sutartis nebuvo pratęsta.

## Karjera
Karjera pradėjo Nyderlandų mėgėjų *Quick Boys '31/Venlo* futbolo klube. 

2013 m. sezone rungtyniavo Vilniaus „Žalgirio“ klube. A lygoje debiutavo 2013 m. kovo 16 d. namų rungtynėse prieš FK Šiauliai.

## Pasiekimai
**[[VMFD Žalgiris Vilnius]]**
* 2012-2013 m. LFF taurės laimėtojas
* 2013 m. LFF Supertaurės laimėtojas
* 2013 m. A Lygos laimėtojas

## Šaltiniai
Lokių sala

**Lokių sala** (, ) – sala Barenco jūroje, Norvegijai priklausančio Svalbardo salyno pietuose, maždaug pusiaukelėje tarp Špicbergeno salos ir Nordkapo kyšulio. Plotas – 178 km². Sala yra netaisyklingo trikampio formos, ilgis iš šiaurės į pietus 20 km, plotis iki 15,5 km. Pietinė Lokių salos dalis kalnuota, iškylanti iki 536 m (Miserifjeleto k.). Likusią dalį užima žemuma, tankiai nusėta ežerėliais. Iš jų išteka keletas upių, kriokliais krentančių į vandenyną. Krantai daugiausia labai statūs, skardingi.

Dėl Šiaurės Atlanto srovės įtakos klimatas Lokių saloje palyginti švelnus – vidutinė sausio temperatūra -7 °C, liepos mėnesio +4 °C. Vidurinis metinis kritulių kiekis – 371 mm. Dangus daugiausia apniukęs, dažni rūkai. Būdingi stiprūs vėjai.

Lokių saloje ledynų nėra. Būdinga arktinė dykuma su negausia augmenija (samanos, kerpės, skabėtrai, uolaskėlės ir kt.). Saloje yra poliarinių lapių, žiemą dažnai atkeliauja baltieji lokiai, aplinkiniuose vandenyse plaukioja žieduotieji ruoniai, jūrų kiškiai, jūrų vėpliai. Gausu jūrinių paukščių (laibasnapis narūnėlis, mormonas, šiaurinis fulmaras, tripirštis kiras, didysis poliarinis kiras), praskrenda trumpasnapės žąsys, gyvena sniegstartės, tundrinės žvyrės. Ežeruose gyvena arktinės palijos. Sala 2002 m. paskelbta gamtos draustiniu.

Lokių saloje veikia Norvegijos meteorologijos instituto stotis su 9 žmonių personalu. Ši gyvenvietė vadinama *Herwighamna*. Yra sraigtasparnių tūpimo aikštelė, prieplauka. Atliekamos poliarinės, biologinės ekspedicijos, kartais saloje sustoja kruiziniai laivai.

Sala galimai buvo žinoma jau vikingams, tačiau pirmas, šaltiniuose aprašytas, jos pasiekimas įvykdytas 1596 m., Viljamo Barenco ekspedicijos metu. Keliautojas ją pavadino „Paukščių sala“ (*Vogel Eylandt*), tačiau vėliau prigijo Lokių salos vardas. Nuo XVII a. ši sala buvo ruonių, jūrų vėplių, banginių medžiotojų, paukščių kiaušinių rinkėjų bazė. 1609 m. salą savo valda paskelbė britai, bet uždarius banginių medžioklės stotį, ją paliko. XVIII a. Lokių saloje buvo rusų gyvenvietė, todėl vėliau į ją pretenzijas pareiškė TSRS. 1916–1925 m. veikė angliakasių gyvenvietė *Tunheim* (priklausė Norvegijos bendrovei „Bjørnøen“).


File:Uria lomvia 2.jpg|Salos skardžiai
File:Bjoern7.jpg|Kalnai pietuose
File:Bjoern12.jpg|Žydi uolaskėlės
File:Bäreninsel.jpg|Lokių sala nuo jūros
File:Uria Lomvia 1 1.jpg|Storasnapių narūnėlių populiacija


## Šaltiniai
Alfonsas Baužinskas

**Alfonsas Baužinskas** (g. 1908 m. balandžio 1 d. Rėžgaliuose, Rusijos imperija) – kompozitorius, dirigentas, Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro atlikėjas-valtornistas, Vilniaus konservatorijos docentas.

## Biografija

Gimė 1908 m. balandžio 1 d. Rėžgaliuose. 1930 m. baigė Klaipėdos konservatoriją, kur mokėsi groti valtorna. Nuo 1930 m. iki 1968 m. grojo Lietuvos nacionalinio operos ir baleto teatro orkestre. 1954 m. suteiktas nusipelnusio Lietuvos TSR artisto vardas. 1968 m. tapo Vilniaus konservatorijos docentu. Atlikėjas taip pat grojo Lietuvos kvartete, dėstė Kauno konservatorijoje.

## Literatūra

* Vaclovas Juodpusis Lietuvos kvartetas // Visuotinė lietuvių enciklopedija. – V.: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2008. – Т. XIII (Leo-Magazyn). – С. 257.

## Šaltiniai
Bedfordšyras

**Bedfordšyras** () – istorinė grafystė Rytų Anglijoje. Ribojasi su nemetropolinėmis grafystėmis: šiaurės rytuose su Kembridžšyru, šiaurėje su Nortamptonšyru, vakaruose su Bakingamšyru ir pietryčiuose su Hartfordšyru. Kartu su Hartfordšyru, dėl statistinių tikslų, grafystės priskiriamos NUTS 2.

Keturiolikta pagal gyventojų skaičių Anglijos grafysčių. Daugiau nei puse Bedfordšyro gyventojų gyvena Bedforde ir Lutone.

Bedfordšyras pirmą kartą paminėtas 1011 m. kaip *Bedanfordscir*, reiškianti *Bedfordo grafystė*.

# Bedfordas
# Centrinis Bedfordšyras
# Lutonas

## Šaltiniai
Egvekinotas

**Egvekinotas** (, ) – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Čiukotkoje, Čiukčių pusiasalyje, prie Beringo jūros Kryžiaus įlankos. Iultino rajono centras. Yra jūrų uostas (vežama anglis, mediena, konteineriai), oro uostas (skrydžiai į Anadyrį). Maisto, statybinių medžiagų pramonė. Yra mokykla, krašto muziejus, slidinėjimo bazė, šiluminė elektrinė, netoliese yra arka, žyminti šiaurės poliaratį bei tremtinių lagerių liekanos.

## Istorija

Gyvenvietės pavadinimas čiukčių kalba reiškia „aukšta tvirta žemė“. Įkurta 1946 m., pastačius uostą. Vėliau veikė tremtinių lageriai, vykdyta iškasenų apdirbimo pramonė. 1954 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas. 1995 m. prie Egvekinoto prijungta Oziorno gyvenvietė.

## Šaltiniai