open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
2026 m. UEFA futsal Europos čempionato atranka

2026 m. UEFA Europos salės futbolo čempionatas vyko Lietuvoje ir Latvijoje  – .

UEFA Europos futsal čempionato atrankos varžybose dalyvavo 46 UEFA narės, o  bei  šeimininko teisėmis pateko į čempionatą iškart. Dėl Rusijai galiojančių sankcijų dėl invazijos į Ukrainą, rinktinė buvo pašalinta iš varžybų.

Noro dalyvauti atrankoje neišreiškė Airija, Velsas, Islandija, Farerai, Liuksemburgas ir Lichtenšteinas.

### Tvarkaraštis

} 8-17 d.
|width=400em|
* 12 komandų suskirstytos į tris grupes po keturias komandas
* Pirmąsias ir antrąsias vietas užėmusios komandos patenka į pagrindinį atrankos etapą
|-
|**MAIN**||style="text-align:center;"| 40 ||  || –
|
* 6 komandos patekusios per pirminę atranką 
* 34 stipresnių šalių atstovai, patenkantys tiesiogiai į pagrindinį etapą
* Komandos suskirstytos į 10 grupių po 4 komandas
* 10 grupių nugalėtojų patenka į Europos čempionatą
* 8 geriausiai pasirodžiusios antrąsias vietas užėmusios komandos patenka į atkrintamąjį atrankos etapą
|-
|**PO**||style="text-align:center;"| 8 ||  ||  15-24 d.
|
* Keturi atkrintamąjo atrankos etapo porų nugalėtojai patenka į Europos čempionatą
|}

## Pirminės atrankos etapas
Šiame etape 12 komandų buvo suskirstytos į tris grupes po keturias komandas. Pirmąsias ir antrąsias vietas užėmusios komandos pateko į pagrindinį atrankos etapą. Burtai buvo ištraukti , rungtynės vyko  8-17 d.

## Pagrindinis atrankos etapas
Šiame etape dalyvauja 40 komandų: 6 komandos patekusios per pirminę atranką, bei 34 komandos tiesiogiai patekusios į šį etapą. 10 grupių nugalėtojų iškart pateko į Europos čempionatą, o 8 geriausiai pasirodžiusios antrąsias vietas užėmusios komandos pateko į atkrintamąjį atrankos etapą. Burtai buvo ištraukti , rungtynės buvo žaidžiamos –.

## Atkrintamasis atrankos etapas
Šiame etape dalyvavo 8 geriausiai pagrindiniame atrankos etape pasirodžiusios antrąsias vietas užėmusios komandos. Porų nugalėtojai pateko į Europos čempionatą. Burtai buvo traukiami , rungtynės vyko  15-24 d.

## Čempionato dalyviai

## Nuorodos
*Lietuvos vyrų salės futbolo rinktinė

## Šaltiniai
Jurbarko ligoninė

**VšĮ Jurbarko ligoninė** – sveikatos apsaugos įstaiga Jurbarke, teikianti antrinio lygio ambulatorines ir stacionarines paslaugas.

## Istorija

Pirmasis mūrinis ligoninės pastatas su ūkio trobesiu ir ligoninės vedėjo namu atsirado 1913 m., kunigaikščiui Vasilčikovui davus žemės, o valdžiai skyrus lėšų. 1918 m. gruodžio 18 d. ligoninės vedėju paskirtas daktaras Juozas Žemgulys. Kitais metais ligoninė buvo uždaryta, bet po kiek laiko apskrities savivaldybė vėl ją atidarė. 1920 m. Jurbarko ligoninė jau ilgesniam laikui uždaryta. 

1925 m. spalio 25 d. buvusios ligoninės patalpose įkurdinta valstybinė plaučių ligų ligoninė. Ji buvo pirma Lietuvoje, specialiai pritaikyta gydyti  tuberkuliozę. Gydymui buvo priimami abiejų lyčių ir amžiaus žmonės, sergantieji ir kitomis chroninėmis plaučių ligomis. Gydymui įrengtas rentgeno aparatas ir „kalnų saulės šviesa“.

1931 m. rugpjūčio 20 d. buvo pradėtas ligoninės remontas, kurio metu ji buvo sumoderninta, išplėsta. Padidinto, dviejų aukštų pastato projektą paruošė inžinierius Karolis Reisonas. Naujasis pastatas iškilo simetriškas, su šoniniais rizalitais, apipavidalintas dekoratyvinėmis juostomis. Visas ligoninės remontas kainavo 350 000 litų. Ligoninė padidėjo nuo 40 iki 100 lovų. Įrengti centrinis šildymas, šviesos signalizacija, ventiliacija, nauji praustuvai ir visa eilė kitų patobulinimų, kurie Jurbarko ligoninę padarė geriausią Lietuvoje. Pradėta statyti atskirus mūro trobesius virtuvei, skalbyklai ir dezinfekcijai. Šiam tikslui leista panaudoti buvusių kunigaikščio Vasilčikovo rūmų griuvėsius, iš  kurių tikėtasi gauti apie 60-80 tūkst. gerų plytų.

Pokaryje ligoninėje kūrėsi terapinio profilio skyriai, įkurti gimdymo namai. 1948 m. įkurtas chirurgijos skyrius.

1980 m. pastatytas Jurbarko ligoninės naujas 5 aukštų korpusas. Vėlesniais metais renovuota ligoninė, buvo pertvarkomi ar įkuriami nauji jos skyriai.

1998 m. Jurbarko centrinė ligoninė tapo viešąja įstaiga.

2022 m. duomenimis, Jurbarko ligoninėje vidutinis metinis lovų skaičius buvo 173, hospitalizuotų ligonių skaičius – 2717.

2023 m. spalio 25 d. vyko renovuotų Chirurgijos ir ortopedijos skyriaus patalpų atidarymas ir kartu paminėtos 98-osios įstaigos veiklos metinės. 

## Skyriai ir padaliniai

* Chirurgijos ir ortopedijos traumatologijos skyrius
* Fizinės medicinos ir reabilitacijos skyrius
* Klinikinės diagnostikos laboratorija
* Konsultacinė poliklinika
* Palaikomojo gydymo ir slaugos skyrius
* Priėmimo - skubios pagalbos skyrius
* Radiologijos skyrius
* Reabilitacijos skyrius
* Reanimacijos-intensyvios terapijos ir operacinės skyrius
* Vaikų ligų skyrius
* Vidaus ligų skyrius

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
* Jurbarko ligoninė *facebook.lt*
* Jurbarko ligoninės ir personalo reitingai *pincetas.lt*
Aneurizma

**Aneurizma** () – arterijos (arba labai retai – venos) kraujagyslės sienelės išsiplėtimas ar išsišakojimas, kuris atsiranda dėl kraujagyslės sienelės, dažniausiai – vidurinio jos sluoksnio, pažeidimų. Būna aortos, venų arba arterijų. Aneurizma gali atsirasti bet kurioje kūno dalyje, tačiau potencialiai gyvybei grėsmingiausia vieta yra smegenyse. Širdies aneurizma yra miokardo infarkto sukelta komplikacija. Vaikystėje ir jaunystėje aneurizma atsiranda dėl įgimto vidurinio kraujagyslės sluoksnio silpnumo.   

Įtarus aneurizmą, ji diagnozuojama naudojant vaizdinę įrangą. Naudojama echokardiografija, kompiuterinė tomografija su angiografija, magnetinio rezonanso tomografija, aortografija. 

## Šaltiniai
Poznanės departamentas

**Poznanės departamentas** (, ) – Varšuvos kunigaikštystės departamentas, egzistavęs 1807–1815 m. Administracinis centras – Poznanė. 1810 m. departamente gyveno 581 210 gyventojų.

1807 m. gruodžio 19 d. dekretu teritorija buvo padalinta į 10 pavietų. 1807–1809 m. departamento prefektu buvo Jozefas Luba, o nuo 1809 m. birželio mėn. – Jozefas Adomas Poninskis.

1815 m. po Vienos kongreso departamentas prijungtas prie naujai įkurtos Poznanės didžiosios kunigaikštystės.

## Išnašos
Jultonas

**Jultonas** () – ežeras Čilės pietuose, Aiseno regione, Paskutinės Vilties provincijoje, 28 km į šiaurės vakarus nuo Puerto Aiseno. Telkšo Patagonijos Andų apsuptyje, 300 m aukštyje, tarp Aiseno fjordo pietuose ir Pujugvapi fjordo šiaurėje. Ežero ilgis 14 km, plotis iki 10 km. Kranto linija vingiuota, rytuose yra kelios giliai įsirėžusios įlankos. Krantai daugiausia statūs, skardingi.

Ežero baseino plotas – 2100 km². Pietuose išteka upelis į Mueljino ežerą, iš kurio išteka Kuervo upė.

Ežeras atrastas lakūnų.

## Šaltiniai
Pokomai

**Pokomai** (savivardis *kipokomo*) – nedidelė Kenijos tauta, kuri gyvena Tanos upės slėnyje. Jie kalba pokomų kalba, kuri priklauso bantų kalboms ir artima svahilių kalbai.

## Teritorija ir subgrupės
Pokomų teritorija užima rytinį Tanos upės provincijos pakraštį. Ji sudaro siaurą ir įlgą derlingą juostą abipus Tanos upės, įsiterpusią tarp nederlingų, nomadiškų kušitų gyvenamų teritorijų: oromų vakaruose ir somalių rytuose. Jų didžiausi miestai yra Gasenas ir Hola. Taną, savo gyvenimo ir teritorijos centrą, pokomai vadina *Tsana*, kas reiškia tiesiog "upė". Nuo šio žodžio ir kilo upės pavadinimas.

Pokomai dalinasi į tris pagrindines grupes, kurios atsiskiria savo tarmėmis, gyvensena:
* Žemutiniai pokomai (*milanchini*, "žemutinė kultūra") - užima Tanos upės deltą iki Baomo gyvenvietės. Juos sudaro 5 subetnosai: Mwina, Ngatana, Buu, Dzunza ir Kalindi.
* Aukštutiniai pokomai (*milajulu*, "aukštutinė kultūra") - užima Tanos upės slėnį nuo Baomo. Juos sudaro 6 subetnosai: Milalulu, Zubaki, Ndura, Kinankomba, Gwano, Ndera.
* Milakote (*milakote*, "abiejų kultūra") - šiauriausia atkapa. Labiausiai skiriasi nuo likusių pokomų, perėmę daug kušitų bruožų.

## Kultūra
Pokomai, gyvendami arti Indijos vandenyno pakrantės nuo seno sąveikavo su Svahilių pakrantės kultūra. Jų kalba labai artima svahilių kalbai, ypač tai tarmei, kuri naudojama Komoruose. Viena iš svahilių kilmės hipotezių teigia, kad pakrantės pokomai, kurie maišėsi su čia atplaukusiais arabais, ir buvo tiesioginiai svahilių tautos protėviai.

Po to, kai pakrantėje susikūrė svahilių civilizacija, pokomai patyrė jos įtaką. Jie tapo musulmonais. Vėliau, XIX a., žemutiniai pokomai perėmė krikščionybę. Tačiau šalia to išlikę daug senųjų afrikinių tikėjimų ir tradicijų. Tikima dvasiomis *seha*, visuotine dievybe *mulungu*. Paplitęs grupinis suaugusių vyrų apipjaustymas (*kuhinywa*), amžiaus ritualai.

Kadangi upė dažnai paplūsta, gyvenimas pritaikytas prie potvynių, gyvenvietės kuriasi aukštumėlėse, o didelių potvynių metu surenčiamos laikinos, iškeltos ant polių. Mityboje vyrauja upės žuvis menkė (*mtonzi*, *mpumi*), tilapija (*ntuku*), upėtakis (*ningu*), ungurys (*mamba*), krokodilas (*ngwena*). Laukuose Auginami bananai, palmių sėklos, ryžiai, kukurūzai, ankštiniai, moliūgai. Tarp svarbesnių patiekalų yra virti bananai su žuvimi (*matoli*), bananų košė su žuvimi (*marika*), kukurūzų troškinys su pupelėmis (*konole*), pelenuose kepti bananai (*nkumbu*). Greta ryžių vartojamas vietinis kukurūzų košės ugalio variantas *sima*.

Tradicinėje visuomenėje svarbi vieta atiteko seniūnų tarybai *kijo*, kuri turėji visišką galią priimti sprendimus, atlikdavo religinius ritualus, bausdavo (nusikaltėliai buvo skandinami upėje). Ji rinkdavosi šventosiose giraitėse *ngaji*. Greta *kijo* egsistavo ir teismų seniūnų taryba *gasa*. *Kijo* talkindavo padėjėjai *wagangana*.

## Išnašos
Felčerių ir akušerių punktas

**Felčerių ir akušerių punktas** – Tarybų Sąjungoje buvęs pirminės sveikatos punktas kaimiškose vietovėse. Teikė medicinos paslaugas, kurioms nebūtinas gydytojas. Felčerių ir akušerių punktai pateko į kaimiškąją ligoninės gydymo apylinkę ir vykdė savo teritorijoje profilaktinę bei sanitarinę-priešepideminę veiklą. Felčerių ir akušerių punktas būdavo pavaldus kaimiškosios apylinkės ligoninei arba ambulatorijai, o tokios nesant – rajoninei ligoninei. Punktai steigti atokiau nuo ligoninės esančiose kaimiškose vietovėse – kolūkių, apylinkių centruose.

Felčerių ir akušerių punkte dirbdavo trys darbuotojai – felčeris (vedėjas), akušerė ir sanitarė. Punktas būdavo išlaikomas iš apylinkės biudžeto. Punktų personalas teikė pirminę medicininę pagalbą, pirminę pacientų apžiūrą, naujagimių sveikatos būklės stebėjimą, priešepideminę veiklą (vakcinaciją, sanitarinių sąlygų stebėjimą, dezinfekciją), priiminėjo gimdymus.

1979 m. visoje TSRS veikė 89 224 felčerių ir akušerių punktai. LTSR 1986 m. veikė 1035 felčerių ir akušerių punktai. XX a. pab. jie buvo panaikinti.

## Šaltiniai
Radomo departamentas

**Radomo departamentas** (, ) – Varšuvos kunigaikštystės departamentas, egzistavęs 1810–1815 m. Administracinis centras – Radomas.

1810 m. balandžio 17 d. dekretu teritorija buvo padalinta į 10 pavietų.

1815 m. po Vienos kongreso departamentas paverstas į Sandomiero vaivadiją.

## Išnašos
Ningikuga

**Ningikuga** – deivė Mesopotamijos mitologijoje. Dievavardį *nin-gi-kug-a(k)* bandoma aiškinti kaip „tyrųjų nendrių viešpatė“.

Anot vienos tradicijos, Ningikuga buvusi Enkio žmona. Senosios Babilonijos karalystės laikų dievų sąrašo *[[An = Anum]]* pirmtake įrašyta po Damgalnunos (tarp Enkio grupės dievybių), o pačiame *An = Anum* jau su ja sutapatinta. Pastarajame sąraše paminėta II lentelės 178 eilutėje (prieš Ninti).

Dviejuose šaltiniuose – Senosios Babilonijos karalystės laikotarpio *[[balbale]]* kompozicijoje ir meilės giesmėje – Ningikuga vadinama Ningalės motina. Taigi, deivė buvusi Inanos močiutė. Nors Thorkild Jacobsen manė, kad Ningalės motina ir Enkio žmona buvo ta pati dievybė, Antoine Cavigneaux bei Manfred Krebernik tarp jų daro skirtį. Be to, T. Jacobsen tvirtino, kad, remiantis dievavardžio reikšme, galima manyti, jog ir ji, ir jos dukra buvo siejamos su nendrėmis bei pelkėmis.

*An = Anum* sąrašo III lentelės 28 eilutėje Ningikuga – Ningalės vardas. Viename Inanai skirtame himne Ningikuga įvardijama Inanos manifestacija, ji apibūdinama kaip „visa ko viešpatė, tyroji, apvalanti žemę“.

## Išnašos

## Šaltiniai
* 
* 
* 
* 
*
Friedrich Scholz

**Frydrichas Šolcas** (, 1928 m. kovo 1 d. Hamburgas, Vokietija – 2016 m. gegužės 27 d. Miunsteris, Vokietija) – vokiečių kalbininkas, baltistas, slavistas. Šiaurės Reino‑Vestfalijos mokslų akademijos narys (1983), Latvijos mokslų akademijos užsienio narys (1992), Lietuvos mokslų akademijos užsienio narys (2007), Vilniaus universiteto garbės daktaras (1998).

## Biografija
Lyginamosios kalbotyros 1947–1952 m. mokėsi Hamburgo universitete, taip pat studijavo baltistiką, slavistiką, indų ir klasikinę filologiją. F. Šolcas gilinosi ir į finougristiką. Jo mokytojas buvo E. Frenkelis. 1953 m. F. Šolcas tapo daktaru. 1953–1962 m. darbavosi Hamburgo universitete, 1959 m. čia apgynė habilitacinį mokslų daktaro darbą. 1962–1966 m. dirbo Mainco universiteto Užsienio ir vertėjų institute, nuo 1966 m. – Miunsterio universitete. 1962 m. pradėjo eiti profesoriaus pareigas. 1993–1999 m. dirbo Miunsterio universiteto Tarpdisciplininio baltų studijų instituto vadovu, buvo jo įkūrėjas. Turėjo sukaupęs didelę baltistikos veikalų biblioteką. Dėstė lietuvių kalbą, nagrinėjo baltų kalbų istorinę morfologiją, literatūrą ir tautosaką.

Be minėtų mokslo įstaigų, profesorius F. Šolcas buvo JAV Ukrainos menų ir mokslų akademijos tikrasis narys, Helsinkio suomių literatūros draugijos narys, Getingeno baltų istorinės komisijos garbės narys, įvairių vyriausybinių komisijų, fondų, taip pat ir Herderio fondo, valdybos narys. 1988 m. apdovanotas Vokietijos Respublikos Nuopelnų ordino kryžiumi už ypač reikšmingą indėlį puoselėjant ryšius tarp Baltijos šalių ir Vokietijos. Pasižymėjo ne tik kaip kalbininkas, bet ir kaip geras kultūros, literatūros tyrėjas bei organizatorius.

Svarbiausias F. Šolco baltistikos darbas – J. Bretkūno Biblijos vertimo rengimas spaudai: 1991–2002 m. su J. D. Range paruošė 4-is faksimilinius vertimo tomus. Parengė istorinį kritinį J. Rėzos redaguoto J. Bretkūno „Psalmyno“ leidimą (2002). Geriausiai vertinamas jo darbas literatūrologijos srityje – lyginamoji monografija „Die Literaturen des Baltikums“ („Baltijos tautų literatūros“). Kiti paminėtini svarbūs veikalai – „Slavų etimologija“ (1966) ir F. Šolco parengta bei išleista P. Ruigio knyga „Lietuvių kalbos kilmės, būdo ir savybių tyrimas“ (1981). Parašė įžangą R. Pyčo knygai „Žvejų gyvenimas Kuršių nerijoje“ (1982), paskelbė straipsnių apie lietuvių kalbos vardažodinės sistemos raidos tendencijas (1977), apie bendrąją giminę baltų kalbose (1985), apie lietuvių, latvių ir estų literatūrą, publikavo baltistikos veikalų recenzijų.

## Bibliografija
* F. Šolco bibliografija

## Išnašos
Kuršėnų ligoninė

**VšĮ Kuršėnų ligoninė** – Šiaulių rajono savivaldybės įsteigta sveikatos apsaugos įstaiga Kuršėnuose, buvusi ligoninė. Joje nuo 2018 m. teikiamos slaugos ir palaikomojo gydymo paslaugos. Išliko ir tebeveikia svarbūs padaliniai: Priėmimo skyrius, kuriame visą parą teikiama skubi medicininė pagalba, rentgenas, laboratorija, Konsultacinė poliklinika, veikia Dienos stacionaras, teikiamos fizioterapijos ir kineziterapijos paslaugos.  Kaip ir anksčiau įstaiga teikia ir socialinės globos paslaugas.

## Istorija

Pirmoji Kuršėnų apskrities ligoninė įkurta 1949 m. birželio 9 d. Strugaičių kaime, dabartiniu adresu – Kuršėnų mieste, Pušyno g. 6. Naujoje įstaigoje buvo 10 lovų, 2 gydytojai ir medicinos sesuo. Pirmoji ligoninės vadovė – vyriausioji gydytoja Emilija Žekonienė.

Ligoninės įkūrimu Kuršėnuose pasirūpino terapeutas Apolinaras Bagdonas. 1947 m. jaunas specialistas A. Bagdonas buvo paskirtas Kuršėnų ambulatorijos vedėju, netrukus – Kuršėnų rajono sveikatos apsaugos skyriaus vedėju. Jo rūpesčiu kiek vėliau įsteigtos ir Vaikų, Moterų konsultacios. Netrukus po atidarymo ligoninei buvo paskirtas kitas, nebaigtas statyti mūrinis namas Pavenčiuose. Ligoninė nuolat plėtėsi, o 1969 m. pasiekė vystymosi piką:  tapo 200 lovų ligonine ir tokia ji išliko iki pat Nepriklausomybės atkūrimo. 1997 m. ji susitraukė iki 126 lovų. Po reorganizacijos tapo viešąja įstaiga.

Nuo 2015 m. buvo atliekami konkretūs darbai, skiriamos reikiamos biudžeto lėšos, siekiant suvaldyti įsisenėjusią ir nestabilią ligoninės padėtį ir neaiškią jos ateitį. Įstaigoje trūko aparatūros ir specialistų, ją varžė šimtatūkstantinės skolos. Jau daugiau nei dešimtmetį ligoninėje nebuvo Gimdymo skyriaus, o vėliau neliko ir Vaikų ligų skyriaus. Buvo uždaryti Reanimacijos ir Chirurginiai skyriai. Ligoninės 50 stacionaro lovų buvo užpildomos tik pusiau. Sudėtingesnių pacientų atvejais, jie buvo siunčiami į Šiaulių respublikinę ligoninę, o Kuršėnuose buvo guldomi tokie ligoniai, kuriems nereikėjo intensyvaus gydymo.

Nuo 2018 m. liepos 1 d. Kuršėnų ligoninėje nebeteikiamos stacionarinės gydymo paslaugos. Tačiau pati ligoninė nebuvo uždaryta. Ji pakeitė savo statusą ir tapo slaugos ir globos įstaiga su skubios pagalbos – priėmimo, Dienos stacionaro ir Konsultacinės poliklinikos paslaugomis.

2019 m. liepos 9 d. atsinaujinusi Kuršėnų ligoninė paminėjo veiklos 70-metį.

2022 m. duomenimis, Kuršėnų ligoninėje vidutinis metinis lovų skaičius buvo 72, hospitalizuotų ligonių skaičius – 277.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
* Kuršėnų ligoninės ir personalo reitingai *pincetas.lt*
Max Langenhan

**Maksas Langenhanas** (*Max Langenhan*, g. 1999 m. vasario 21 d. Frydrichrodoje) – vokiečių rogučių sporto atstovas. Daugkartinis pasaulio ir Europos čempionas, olimpietis.

## Biografija
2017 m. pasaulio jaunimo čempionate vokietis pelnė sidabro ir bronzos medalius. 2018 m. Langenhan pirmą kartą tapo pasaulio jaunimo čempionu. 2020 m. sportininkas pirmą kartą debiutavo pasaulio rogučių sporto čempionate, kuriame užėmė 21-ą vietą.

Savo debiutinėse 2022 m. žiemos olimpinėse žaidynėse Langenhan dalyvavo vyrų vienetų varžybose. Pirmame nusileidime vokietis buvo 9-as, antrame 5-as, o trečiame 8-as bei pateko į finalines varžybas. Finale vokietis pasiekė 4-ą rezultatą ir bendrai susumavus visus taškus Max Langenhan užėmė 6-ą vietą.

2023 m. sportininkas pirmą kartą tapo Europos čempionu. Tais pačiais metais vykusiame 2023 m. pasaulio rogučių sporto čempionate vokietis pirmą kartą tapo čempionu ir pelnė pasaulio čempionato medalius: bronza sprinto rungtyje, sidabrą vienetų rungtyje bei auksą mišrios komandos rungtyje. 2024 m. pasaulio rogučių sporto čempionatas|2024 m. pasaulio rogučių sporto čempionate Langenhan iškovojo auksą vienetų ir mišrių komandų rungtyse bei sidabrą sprinto rungtyje.

2026 m. žiemos olimpinėse žaidynėse iškovojo aukso medalį vyrų individualioje rungtyje.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* FIL svetainėje
Kroatijos I futbolo lyga

**Kroatijos I futbolo lyga** () – Kroatijos futbolo 2-oji pakopa, vykstanti vieningos lygos formatu. Lygos čempionai patenka į aukščiausiąjį Kroatijos futbolo divizioną. Varžybos vyksta sistema ruduo–pavasaris.

## Istorija

Nuo 1992 m. veikia kaip nepriklausomos valstybės lyga. 1992–1998 ir 2001–2006 m. varžybos vyko atskirose zonose, kitais metais – vieningoje lygoje.

## Čempionai

*  – HNK Vukovar 91
*  – Marsonia Slavonski Brod
*  – Kamen Ingrad Velika
*  – Inter Zapresic
*  – Croatia Sesvete
*  – Istra 1961 Pula
*  – RNK Split
*  – HNK Gorica
*  – NK Dugopolje
*  – Hrvatski dragovoljac Zagreb
*  – NK Zagreb
*  – Inter Zapresic
*  – Cibalia Vinkovci
*  – Rudeš Zagreb
*  – HNK Gorica
*  – NK Varaždin 2012
*  – HNK Šibenik
*  – Hrvatski dragovoljac Zagreb
*  – NK Varaždin 2012
*  – Rudeš Zagreb
*  – HNK Šibenik
*  – HNK Vukovar 1991


## Nuorodos
* Prva NL (Soccerway.com)
17-asis ulonų pulkas

**17-asis ulonų pulkas** () – Didžiosios armijos ulonų pulkas, suformuotas prancūzmečiu Lietuvoje, Napoleono karų metu. Priklausė Varšuvos kunigaikštystės kariuomenei.

## Istorija

1812 m. liepos 5 d. grafas Mykolas Juozapas Tiškevičius savo iniciatyva ir lėšomis pradėjo formuoti 17-ąjį lietuviškąjį ulonų pulką. Į pulką stojo vyrai iš Biržų, Raseinių, Telšių, Panevėžio miestų ir jų apylinkių. Pulko štabas buvo Kupiškyje. Napoleonas Bonapartas pulko vadu paskyrė patį grafą Mykolą Tiškevičių ir suteikė jam pulkininko laipsnį.

1812 m. pabaigoje šis pulkas kartu su kitais lietuviškais daliniais dengė Didžiosios armijos atsitraukimą ir prisijungė prie X korpuso. 1812 m. gruodžio mėn. 17-asis ulonų pulkas per Tauragę pasitraukė į Karaliaučių. 1813 m. sausio 19 d. pulkas turėjo 829 ulonus ir buvo dislokuotas Elbinge. Vėliau jis perkeltas į Didžiosios Lenkijos regioną ir buvo dislokuotas Skiverzynoje ir Mendzychude, kai prisijungė prie prancūzų kariuomenės likučių, kuriems vadovavo vicekaralius Eženas de Boharnė. Vasario 4 d. pulkas kovėsi prie Brandenburgo. Vasario 11 ar 12 d. jis kartu su 19-uoju lietuvių ulonų pulku kovėsi prie Serakuvo. Ten jį sutriuškino rusų generolo Aleksandro Černyšovo vadovaujamas avangardas. Generolas Romualdas Giedraitis, vadovavęs abiem ulonų pulkams, pateko į nelaisvę. Mūšio metu pulkas neteko 147 iš 585 prieš tai buvusių vyrų.

Po šio mūšio abu pulkai buvo priskirti prancūzų generolo Etjeno Moriso Geraro divizijai, priklausančiai XIII korpusui. Kartu su juo pulkas kovėsi prie Brėmeno, Hamburgo, Liubeko. 1813 m. balandžio 20 d. į pulką buvo prijungti 19-ojo ulonų pulko vyrai, kai 225 kariai iš 19-ojo pulko buvo atrinkti į Imperatoriškąją gvardiją. Taip buvęs 19-ojo ulonų pulko vadas Konstantinas Rajeckis tapo naujuoju 17-ojo ulonų pulko vadu. Paskutiniai pulko mūšiai vyko Danijoje. Po imperatoriaus Napoleono abdikacijos ir Fontenblo sutarties pulkui buvo leista grįžti į tėvynę su ginklais ir vėliavomis.

## Uniformos
Pulkas dėvėjo šias uniformas:

 Purpurinė apykaklė, tamsiai mėlynos spalvos atlapai su purpurinėmis linijomis.
 Purpuriniai kelnių lampasai.

## Galerija

Brigade general and colonel of 17th Uhlan Regiment.jpg|Pulko brigados generolas ir pulkininkas.
Hat of a soldier of the 17th Lithuanian Uhlan Regiment of the French Army with Lithuanian Vytis (Waykimas), 1812-1813.jpg|Pulko kario kepurė, papuošta lietuvišku Vyčiu.
Lithuanian Military History. Hat of a soldier with the Lithuanian Coat of Arms - Vytis of the 17th Lithuanian Uhlan Regiment, Grande Armée, 1812-1813.jpg|Pulko kario kepurė, papuošta lietuvišku Vyčiu.
Vaizdas:Lithuanian Military History. Reconstruction of the Uniform with the Lithuanian Coat of Arms - Vytis of the 17th Lithuanian Uhlan Regiment, Grande Armée, 1812-1813.jpg|Pulko kario uniformos su Vyčiu rekonstrukcija.


## Šaltiniai

## Literatūra

*
*
*
*
*
*
*
Latvijos I lyga

**Latvijos I lyga** () – Latvijos futbolo 2-oji pakopa, vykstanti vieningos lygos formatu. Lygos čempionai patenka į aukščiausiąjį šalies divizioną. Varžybos vyksta sistema pavasaris–ruduo.

## Istorija

Nuo 1992 m. veikia kaip nepriklausomos valstybės lyga, nors iki tol veikė Latvijos TSR lygmenyje. Pagal rėmėjus lyga vadinosi:
* 2007–2008 m. Traffic 1. līga
* 2015–2020 m. Komanda.lv 1. līga
* nuo 2021 m. Optibet Nākotnes līga

## 2025 m.

2025 m. dalyvavo 14 komandų. Turnyras vyko dviejų ratų sistema. Dviejų ratų turnyras prasidėjo 2025 m. kovo 28–30 d. Licencijavimo komiteto posėdis įvyko 2025 m. vasario 7 d. tuomet ir sprendėsi, kam bus suteiktos „B“ tipo licencijos. Licencijos buvo suteiktos šiems klubams:

Spalvų reikšmės: 
: Suteikta LFF-B tipo licencija.
: Nesuteikta LFF-B tipo licencija.
: Valmiera FC suteikta LFF B tipo licencija, bet vėliau atšaukta.

## Čempionai

*  – Decemviri Riga
*  – Gemma-RFS Riga
*  – Kvadrats Riga
*  – Jurnieks Riga
*  – Vecriga Riga
*  – Ranto-AVV Riga
*  – PFK Riga
*  – LU-Daugava Riga
*  – Zibens-Zemessardze Daugavpils
*  – Auda Riga
*  – RKB-Arma Riga
*  – FK Jūrmala
*  – FK Ventspils-2
*  – Skonto-2 Riga
*  – Olimps Riga
*  – Vindava Ventspils
*  – Daugava Riga (2008)
*  – FK Jelgava
*  – FB Gulbene
*  – Metta-LU Riga
*  – Metalurgs-2 Liepaja
*  – Daugava Daugavpils
*  – FB Gulbene
*  – Caramba-Dinamo Riga
*  – SK Babite
*  – Glass Valmiera
*  – Progress Daugavpils
*  – FK Tukums
*  – Lokomotive Daugavpils
*  – Auda Kekava
*  – FS Jelgava
*  – SC Grobina
*  – SK Super Nova 
*  – Ogre United


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Latvia 1. Liga (Soccerway.com)
Šiltinė

**Šiltinė**, seniau vadinta **tifu** – infekcinių ligų grupė, apimanti epideminę šiltinę (platina utėlės), cucugamušio šiltinę (platina tam tikri arachnidai) ir endeminę šiltinę (platina blusos). Dažni simptomai yra karščiavimas, galvos skausmas ir bėrimas. Paprastai pasireiškia praėjus vienai ar dviem savaitėms po kontakto.

Ligas sukelia tam tikros bakterijos. Epideminę šiltinę sukelia kūno utėlių platinama *Rickettsia prowazekii*, cucugamuši šiltinę sukelia *Orientia tsutsugamushi ,* kuriuos platina tam tikri arachnidai, o endeminę šiltinę sukelia *Rickettsia typhi ,* kurią platina blusos.

Yra sukurtos vakcinos, tačiau jų nėra prekyboje.    Prevencija vykdoma siekiant mažinti kontakto su ligą platinančių organizmų kontakto galimybę.   Gydoma antibiotiku doksiciklinu. Epideminė šiltinė paprastai pasireiškia protrūkių metu, esant blogoms sanitarinėms sąlygoms ir esant daug žmonių.  Dėl pagerėjusių sanitarinių sąlygų kyla retai.  Cucumuši šiltinė pasireiškia Pietryčių Azijoje, Japonijoje ir Šiaurės Australijoje .  Pelių šiltinė pasireiškia tropinėse ir subtropinėse pasaulio vietose. 

Šiltinė, arba tifas, buvo aprašyta vėliausiai nuo 1528 m. Tifo pavadinimas kilęs iš graikiško žodžio *tûphos* (τῦφος), reiškiančio 'miglą' arba 'dūmas', iš ko kildinama ir kita reikšmė, 'kliedesys', taip nusakant užsikrėtusiųjų psichikos būklę. Šiltinė ir vidurių šiltinė yra skirtingos ligos, kurias sukelia įvairių tipų bakterijos.

Pasaulio sveikatos organizacijos duomenimis, 2010 m. mirtingumas nuo šiltinės buvo maždaug vienas 5 000 000 žmonių per metus.

Šiandien išlikusios vos kelios epideminės šiltinės zonos. Skaičiuojant nuo XX a. pab., atvejų užfiksuota Burundyje, Ruandoje, Etiopijoje, Alžyre ir kai kuriose Pietų ir Centrinės Amerikos srityse.

Tačiau dar XIX a. šiltinės protrūkiai nebuvo reti. Napoleonui traukiantis iš Maskvos 1812 m., nuo šiltinės mirė daugiau prancūzų karių, nei mūšiuose su carinės Rusijos kariais.

## Šaltiniai
Pujehujė (ežeras)

**Pujehujė** () – ežeras Čilėje, Los Lagoso (Osorno provincija) ir Los Rioso (Ranko provincija) regionuose, 47 km į pietryčius nuo Osorno, vakarinėse Andų pašlaitėse, 209 m aukštyje virš jūros lygio. Ežero ilgis iš rytų į vakarus 32 km, plotis iki 13 km. Piečiau telkšo Rupanko ežeras, į rytus nuo ežero iškilęs Pujehujės ugnikalnis ir Kasablankos ugnikalnis. Centrinėje ežero dalyje yra kelios salos (didžiausia – Fresija).

Suteka kelios upės (didžiausia – Golgolis), išteka Bueno intakas Pilmaikenas.

Turizmas, žvejyba (gausu vaivorykštinių upėtakių, šlakių, *Percichthys trucha*). Pagrindinė gyvenvietė prie ežero – Entre Lagosas.

Ežero pavadinimas kilo iš mapučių kalba *puye* vadinamos žuvų rūšies (*Galaxias maculatus*).

## Šaltiniai
Pujehujė

**Pujehujė** () gali reikšti šiuos objektus Čilėje:
* Pujehujė – ežeras;
* Pujehujės ugnikalnis;
* Pujehujės komuna (Los Lagoso regione);
* Pujehujės nacionalinis parkas;
* Pujehujės karštosios versmės;
* Pujehujės lagūna.
Rupankas

**Rupankas** () – ežeras Čilėje, Los Lagoso regione, Osorno provincijoje, 45 km į pietryčius nuo Osorno, vakarinėse Andų pašlaitėse, 169 m aukštyje virš jūros lygio. Ežero ilgis iš rytų į vakarus 48 km, plotis iki 10 km. Šiauriau telkšo Pujehujė, piečiau – Ljankihujės ežeras. Ežero pietinėje dalyje yra dvi salos bei ilgas pusiasalis.

Ežero baseinas užima 15 124 km² plotą. Suteka kelios upės (didžiausios Gaviota, Bonitas ir Puleufu), išteka Rahujės upė. Šiauriniame ežero krante krenta El Kalsonsiljo krioklys.

Turizmas, žvejyba (gausu vaivorykštinių upėtakių, šlakių, *Percichthys trucha*). Prie ežero įsikūrusios gyvenvietės: Islotė, Piedras Negrasas, Puerto Rikas.

Ežero pavadinimas *Reipún-ko* mapučių kalba reiškia „drumzlinas vanduo“.

## Šaltiniai
Antazavės kapinių koplyčia

**Antazavės kapinių koplyčia**, taip pat **Boleslovo Kontrimo koplyčia-mauzoliejus** – laidojimo koplyčia, stovinti Zarasų rajone, Antazavės kaime, vietos kapinėse, 0,2 km į pietvakarius nuo kelio . Patenka į Antazavės Dievo Apvaizdos parapijos teritoriją. Kapinėse netoli koplyčios yra Antazavės dvarininkų kapai.

Kaip vertingas vietinės reikšmės architektūros ir sakralinis paminklas, 2018 m. kapinių koplyčia buvo įrašyta į Kultūros vertybių registrą. Koplyčia pastatyta 1877 m.

## Istorija

Koplyčia su laidojimo rūsiu Antazavės kaimo kapinėse 1877 m. pastatyta Boleslovo Kontrimo (?–1910) iniciatyva. Buvo pavadinta šv. Antano vardu. B. Kontrimas buvo kilęs iš gretimo Šniukštų kaimo. Jam teko tarnauti carinės Rusijos miškų valdymo vyriausioje tarnyboje, vėliau jis grįžo į gimtinę Šniukštus. Koplyčios rūsyje po mirties 1910 m. buvo palaidotas jos statytojas B. Kontrimas. Vėliau koplyčioje palaidoti kiti B. Kontrimo artimieji: jo motina, įdukra Elžbieta Kontrimaitė-Pupeikienė (mirė 1945 m.), jos vyras Vincas Pupeikis (mirė 1944 m).

Per Pirmąjį pasaulinį karą Antazavės bažnyčia buvo užimta ir naudojama vokiečių kariuomenės reikmėms – joje įkurdinta ligoninė. 1914-1918 m. pamaldos vykdavo ne bažnyčioje, o kapinių koplyčioje. Po Antrojo pasaulinio karo koplyčia buvo išplėšta ir išvogta. Ieškant patekimo į laidojimo rūsį, buvo išlaužtos durys ir grindys. Amžininkų prisiminimai prieštaringi: neva vagys įėjimą radę ir išplėšę mirusiųjų karstus, pasak kitų, – įėjimo neradę. 

Sovietmečiu koplyčia buvo uždaryta. Iš jos į Dievo Apvaizdos bažnyčią buvo perkelta dalis vertingų paveikslų, skulptūrų, vargonėliai, kryžius ir kiti liturginiai reikmenys. Altoriuje paliktas šv. Antano paveikslas, kuris vėliau buvo pavogtas. 1989 m. koplyčia restauruota.

## Architektūra

Koplyčia romantizmo stilistikos. Pastatas kompaktiškas, stačiakampio plano, vieno aukšto, su pastoge. Sienos sumūrytos iš skaldytų lauko akmenų, surištų dekoratyviu smulkios skaldos užpildu. Koplyčia vienanavė, su įėjimu iš rytų pusės. Stogas dvišlaitis, uždengtas skardos lakštais su užlankais.
Virš stogo rytų pusėje iškilęs keturkampis bokštelis, užbaigtas keturšlaitės formos piramidės stogeliu. Pastato kampuose įrengti tinkuoto plytų mūro dvišlaičiai bokšteliai su reljefiniu dekoru. Priekinį fasadą puošia tinkuotas frontonas su apvaliu skaidytu langeliu. Įėjimo durys dvivėrės, su skaidytu viršlangiu. Durų, šoninių langų, priekinio fasado nišų angos su puslankėmis sąramomis. Koplyčios viduje įrengtas medinis cilindrinis skliautas, medinių lentų grindys.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Zarasų rajono sakralas 
* Antazavės kaimo senųjų kapinių Boleslovo Kontrimo koplyčia *facebook.com*
* Pažink Antazavę. Žymiausi Antazavės lankytini objektai *visitzarasai.lt*
Maihujė

**Maihujė** () – ežeras Čilėje, Los Rioso regiona (Ranko provincija), ~100 km į pietryčius nuo Valdivijos, vakarinėse Andų pašlaitėse, 128 m aukštyje virš jūros lygio, 7,5 km į rytus nuo Ranko ežero. Maihujės ežero ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus 16 km, plotis iki 5 km. Kranto linija vingiuota, krantai statūs, miškingi. Pietiniame krante stūkso Karano-Los Venadoso ugnikalnių masyvas.

Suteka kelios upės (Hueinahujė, Melipujė, Piljanleufu), vakaruose į Ranko ežerą išteka Kalkurupė (Bueno baseinas).

Prie ežero įsikūrusios kelios gyvenvietės – Puerto Maihujė, Hueinahujė, Makeo.

Ežero pavadinimas kildinamas iš mapučių kalbos ir aiškinamas kaip „ąsotėlis gėrimui“.

## Šaltiniai
Muhammad Iqbal

**Muchamadas Ikbalis** (, 1877 m. lapkričio 9 d. – 1938 m. balandžio 21 d.) – Britų Indijos poetas, islamo filosofas, mokslininkas, advokatas bei politinis veikėjas, laikomas „dvasiniu Pakistano tėvu“. Svarbiausia urdu literatūros figūra. Rašė urdu, persų, anglų ir pandžabų kalbomis. Poetinėje kūryboje aukštino abstrakčią meilę, žadinčią dvasiškai tobulėti ir kurti geresnį pasaulį. Skleidė visuomenės pertvarkos islamo pagrindu bei islamizmo idėjas.

## Biografija
M. Ikbalis gimė 1877 m. lapkričio 9 d. Sialkoto mieste. Tėvas – Šeichas Nuras Muchamadas – siuvėjas, motina – Imam Bibi. Pradinį išsilavinimą įgijo gimtajame mieste. Nuo ketverių metų studijavo Koraną. 1892 m. jis susituokė su Gudžarato gydytojo dukra Karim Bibi.

1895 m. Ikbalis įstojo į Lahoro koledžą, kur pradėjo studijuoti filosofiją, arabų ir anglų literatūrą. Vėliau pradėjo mokytis Jungtinėje Karalystėje (Kembridžo universitetas) bei Vokietijoje (Miuncheno universitetas). Nuo 1908 m. – filosofijos profesorius.

Nuo 1920 m. vidurio jis aktyviai dalyvavo Indijos politiniame gyvenime. 1926 m. jis buvo buvo išrinktas į Pandžabo įstatymų leidžiamąją asamblėją. 1928 m. jis iškėlė islamo atnaujinimo idėją.

Mirė 1938 m. balandžio 21 d. Lahore.

## Kūriniai
* 1915 – *Savasties slėpiniai;*
* 1923 – *Islamo aušra;*
* 1923 – *Žinia iš Rytų;*
* 1924 – *Karavano varpelis;*
* 1927 – *Persiškos giesmės*;
* 1932 – *Amžinybės knyga.*
* 1935 – *Džibrylio sparnas;*
* 1938 – *Chidžiazo dovanos.*

## Šaltiniai
1934 m. Lietuvos futbolo B klasė

**1934 m. Lietuvos futbolo B klasė** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1934 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko apygardose.

## Rezultatai
### Kauno zona

Turnyre žaidė Kauno komandos, tarp jų Kauno „Hapoel“, Kauno „KSK Kultus“, Kauno „Sparta“.

## Šaltiniai
1938–1939 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1938–1939 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1938–1939 m. Komandos kovojo apygardose.

## Rezultatai
### Kauno apygarda

JSO B klasės komanda (Kauno CJSO II) laimėjo Kauno miesto pirmenybių rudens ratą.

### Suvalkijos apygarda
#### Marijampolės zona

Zonoje laimėjo Marijampolės jaunalietuvių komanda.

|}

Kai kurie šaltiniai nurodo komandų taškus kiek kitaip:
# Marijampolės JSO (17)
# Marijampolės RJGB (15)
# Kalvarijos „Orija“ (12)
# Alytaus „Dainava“ (9)

#### Vilkaviškio zona

Nugalėjo Kybartų „Sveikata“.

|}

#### Finalas

| Marijampolės JSO || **[[Sveikata Kybartai|Kybartų „Sveikata“]]** || 0-2
|}

## Šaltiniai
1939–1940 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1939–1940 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1939–1940 m. Varžybos vyko apygardose. Dėl sovietų invazijos pirmenybės nutrauktos dar 1939 m. rudenį.

## Rezultatai
### Suvalkijos apygarda
#### Marijampolės zona

Lentelė nutraukiant pirmenybes:

|}

## Šaltiniai
1942 m. Lietuvos rajonų B klasės

**1942 m. Lietuvos rajonų B klasės** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1942 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko atskirose zonose.

## Rezultatai

Pirmenybės vyko rajonų B klasėse.

## Šaltiniai
1947 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1947 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1947 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko apygardose.

## Rezultatai

Vienose iš zoninių varžybų žaidė Veisiejų „Dzūkas“ ir Kalvarijos FK komandos.
1948 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1948 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1948 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko apygardose.

## Rezultatai
### Kauno miestas

Dalyvavo 8 komandos.

|}

### Vilniaus miestas

Varžybos vyko spalį, jose dalyvavo 8 komandos.

|}

## Šaltiniai
1950 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1950 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1950 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko miestuose.

## Rezultatai
### Kauno miestas

|}

ASK užėmė žemesnę nei 3-ąją vietą.

### Vilniaus miestas

|}

## Šaltiniai
1949 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1949 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1949 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko miestuose.

## Rezultatai
### Kauno miestas

Varžybos vyko KKI aikštėje sekmadieniais nuo ryto iki vakaro, komandos buvo suskirstytos į kelias grupes. Jose debiutavo keletas naujų kolektyvų – Kauno „Ramunė“, Kauno „Dobilas“, Kauno „Aulo artelė“ ir kt.

#### 1 grupė

Žaidė 6 komandos.

|}

Studentų komandos ASK ir KKI užėmė žemesnes nei 3-oji vietas. Iš viso, įskaitant jaunių ir vaikų komandas, Kaune rungtyniavo 39 ekipos.

#### 2 grupė

Žaidė 9 komandos.

#### 3 grupė

Žaidė 11 komandų.

#### Finalas

|}

### Vilniaus miestas

Iš viso, įskaitant jaunių ir vaikų komandas, Vilniuje rungtyniavo 18 ekipų.

## Šaltiniai
1954 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1954 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1954 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko atskirose zonose ir miestuose.

## Rezultatai
### Kauno zona

Laimėjo Marijampolės komanda.

|}

Auksinės rungtynės:

| **[[CF Marijampolė|Marijampolės „Cukraus fabrikas“]]** || Šakių „Žalgiris“ || 2-1
|}

### Vilniaus miestas

Žaidė Vilniaus universiteto komanda.

|}

## Šaltiniai
1955 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1955 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1955 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko miestuose ir 5 zonose.

## Rezultatai
### Kauno miestas

Žaidė 10 komandų.

|}

### Kauno zona

Rungtyniavo 12 komandų, suskirstytų į 2 pogrupius.

#### 1 pogrupis

Nugalėtoja – Alytaus RKS komanda taip pat vadinta „Žalgiriu“.

|}

#### 2 pogrupis

Nugalėjo Šakių komanda.

|}

#### Finalas

Nugalėjo Alytaus ekipa.

|}

### Klaipėdos zona

Trūksta duomenų.

### Panevėžio zona

Nugalėjo Kėdainių ekipa.

|}

### Šiaulių zona

Trūksta duomenų.

### Vilniaus miestas

|}

### Vilniaus zona

Trūksta duomenų.

### Finalas

Turnyras vyko Kėdainiuose.

|}

## Šaltiniai
1958 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1958 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1958 m. gegužę–rugpjūtį. Varžybos vyko atskirose zonose ir miestuose.

## Rezultatai
### Miestai
#### Kauno miestas

|}

#### Klaipėdos miestas

|}

#### Šiaulių miestas

Trūksta duomenų.

#### Vilniaus miestas

|}

#### Finalas

Miestų finalinis turnyras vyko Klaipėdoje.

|}

### Zonos
#### Kauno zona

|}

#### Klaipėdos zona
##### 1 pogrupis

|}

##### 2 pogrupis

|}

##### Finalas

|}

#### Panevėžio zona

|}

#### Šiaulių zona

|}

#### Vilniaus zona
##### 1 pogrupis

Nugalėjo Ukmergės „Statybininkas“.

|}

##### 2 pogrupis

Varžėsi 3 komandos.

|}

##### Finalas

| **[[Statybininkas Ukmergė|Ukmergės „Statybininkas“]]** || Švenčionių „Nemunas“ || 2-0
|}

#### Finalas

Zonų finalinis turnyras vyko Klaipėdoje.

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
1956 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1956 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1956 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko kaip B klasės silpnesniųjų komandų pirmenybės.

## Rezultatai
### Kauno zona
#### 1 pogrupis

|}

#### 2 pogrupis

Varžėsi 6 komandos. Alytaus „Ūkmašina“ dar vadinosi „Spartako“ vardu (priklausė „Spartako“ draugijai).

|}

#### Finalas

Nugalėjo Šakių komanda.

|}

### Klaipėdos zona

Rungtyniavo 5 komandos.

|}

## Šaltiniai
1957 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1957 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1957 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko atskirose zonose ir miestuose.

## Rezultatai
### Kauno zona

Pogrupiuose rungtyniauta vienu ratu.

#### 1 pogrupis

|}

#### 2 pogrupis

|}

#### I finalas

|}

#### II finalas

Turnyrą laimėjo Kybartų MTS komanda.

|}

### Vilniaus zona

Žaidė 9 komandos.

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
1961–1962 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1961–1962 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1961–1962 m. Varžybos vyko atskirose zonose ir miestuose.

## Rezultatai
### Kauno zona

Rungtyniavo 10 komandų, suskirstytų į 2 pogrupius.

#### 1 pogrupis

|}

#### 2 pogrupis

Taip pat nurodoma, kad „Vairuotojas“ vadinosi Kapsuko „Vairas“, „Statybininkas“ – Prienų „Statyba“, o „Metalas II“ – Vilkaviškio „Statybininkas“.

|}

#### Finalas

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
*
1964 m. Lietuvos futbolo B klasė

**1964 m. Lietuvos futbolo B klasė** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1964 m. pavasarį–rudenį. Iš viso pirmenybes pradėjo 56 komandos 4 pogrupiuose – Vilniaus, Kauno, Klaipėdos ir Šiaulių. Didesnę komandų dalį sudarė periferijos ekipos – rajonų komandos.

## Rezultatai
### Kauno zona

Nugalėjo „Kotonas“.

|}

### Klaipėdos zona

Vietoje Telšių „Signalo“ į varžybas stojo „Statyba“.

|}

### Šiaulių zona

|}

### Vilniaus zona

Laimėjo Utenos komanda.

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
1965 m. Lietuvos futbolo B klasė

**1965 m. Lietuvos futbolo B klasė** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1965 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko atskirose zonose. Pirmenybės vyko 4 zonose, kuriose kovas pradėjo po 14 komandų.

## Rezultatai
### Kauno zona

|}

### Klaipėdos zona

|}

### Panevėžio zona

Laimėjo „Chemiko“ komanda. Kauno „Panemunė“ buvo pašalinta – tikriausiai dėl to, kad ši kariškių komanda žaidė „Vimpelo“ vardu I lygoje.

|}

### Šiaulių zona

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
1966 m. Lietuvos futbolo B klasė

**1966 m. Lietuvos futbolo B klasė** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1966 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko atskirose zonose. Pirmenybės vyko 6 miestuose ir zonose, kurie buvo priskirti „Žalgirio“ (Kaunas ir Vilnius) ir „Nemuno“ (tarprajoninės zonos) sporto draugijoms.

## Rezultatai
### Nemuno draugija
#### Kauno zona

|}

#### Klaipėdos zona

|}

#### Panevėžio zona

Nugalėjo Utenos komanda.

|}

#### Šiaulių zona

Rungtyniavo 13 komandų, tarp jų 2 Kuršėnų ekipos, o paskutinę vietą užėmė Pakruojo „Kruoja“.

|}

#### Finalas

„Nemuno“ sporto draugijos finalinis turnyras vyko Kuršėnuose, čia varžėsi 4 komandos – Utenos „Vairas“, Jonavos „Azotas“, Mažeikių „Apavas“ ir Pavenčių „Vairas“ (užėmė 3-ąją vietą).

### Žalgirio draugija
#### Kauno miestas

|}

#### Vilniaus miestas

Trūksta duomenų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
1967 m. Lietuvos futbolo B klasė

**1967 m. Lietuvos futbolo B klasė** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1967 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko atskirose zonose.

## Rezultatai
### Nemuno pogrupis
#### Kauno zona

|}

#### Klaipėdos zona

|}

#### Panevėžio zona

Laimėjo Utenos komanda.

|}

#### Šiaulių zona

|}

#### Finalas

„Nemuno“ grupės finalinis turnyras vyko Alytuje. Trys pajėgiausios komandos pateko į I lygą.

|}

### Žalgirio pogrupis
#### Kauno miestas

|}

#### Vilniaus miestas

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
1959–1960 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1959–1960 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1959–1960 m. Varžybos vyko atskirose zonose ir miestuose, iš viso pirmenybėse žaidė 75 komandos.

## Rezultatai
### Miestai
#### Kauno miestas

|}

#### Klaipėdos miestas
##### 1 pogrupis

|}

##### 2 pogrupis

|}

#### Panevėžio miestas

Kovas pradėjo 8 komandos. „Vairuotojas“ debiutavo pirmenybėse.

|}

#### Šiaulių miestas

|}

#### Vilniaus miestas

|}

### Zonos
#### Kauno zona
##### 1 grupė

Nugalėjo Kapsuko komanda.

|}

##### 2 grupė

|}

#### Klaipėdos zona
##### 1 pogrupis

|}

##### 2 pogrupis

|}

#### Šiaulių zona

Nugalėjo Radviliškio komanda.

|}

#### Vilniaus zona

Nugalėjo Ukmergės komanda.

|}

#### Finalas

Zonų finalinis turnyras vyko Ukmergėje.

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* 
* 1959-1960 m. Zonų pirmenybės (Futbolinis.lt)
1960–1961 m. Lietuvos II futbolo lyga

**1960–1961 m. Lietuvos II futbolo lyga** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1960–1961 m. Vyko miestų pirmenybės, taip pat žemesniosios zonų pirmenybės.

## Rezultatai
### Kauno zona

Kovos vyko 2 pogrupiuose, kurių nugalėtojai žaidė finale.

#### 1 pogrupis

|}

#### 2 pogrupis

|}

#### Finalas

| **[[Statybininkas Kalvarija|Kalvarijos „Statybininkas“]]** || Kapsuko ATK || 2-0 || 1-2
|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
*
1969 m. Lietuvos futbolo B klasė

**1969 m. Lietuvos futbolo B klasė** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1969 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko 4 Nemuno ir 2 Žalgirio zonose.

## Rezultatai
### Nemuno pogrupis
#### Kauno zona

Nugalėjo „Šilas“.

|}

#### Klaipėdos zona

#### Panevėžio zona

#### Šiaulių zona

#### Finalas

„Nemuno“ grupės finalinis turnyras vyko Kėdainiuose.

|}

### Žalgirio pogrupis
#### Kauno miestas

#### Vilniaus miestas

Žaidė 10 komandų.

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Rinjihujė

**Rinjihujė** () – ežeras Čilėje, Los Rioso regione (Valdivijos provincija), 67 km į rytus nuo Valdivijos, vakarinėse Andų pašlaitėse, 116 m aukštyje virš jūros lygio/ Ežero ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus 27 km, plotis iki 5 km. Kranto linija vingiuota, šiaurės vakaruose šakota, krantai statūs, miškingi. Rytiniame krante stūkso Močo-Čošuenko ugnikalnis.

Pietryčiuose iš Pangipuljo ežero įteka Enko upė, šiaurės vakaruose išteka San Pedro upė (Valdivijos baseinas). Žvejyba (pagrindinė verslinė žuvis – vaivorykštinis upėtakis). Vandens rūgštingumas – 6,3–8,2 pH, konduktyvumas – 33,3–59,4 μS.

Prie ežero įsikūrusios kelios gyvenvietės – Rinjihujė, Puerto Enkas, Vista Hermosa.

Ežero pavadinimas kildinamas iš mapučių kalbos *Rüngi we* ir siejamas su paprastojo čilbambukio (*Chusquea culeou*) pavadinimu.

## Šaltiniai
1970 m. Lietuvos futbolo B klasė

**1970 m. Lietuvos futbolo B klasė** – Lietuvos futbolo 3-osios pakopos pirmenybės, surengtos 1970 m. pavasarį–rudenį. Varžybos vyko atskirose zonose.

## Rezultatai
### Nemuno pogrupis
#### Kapsuko zona

Laimėjo Simno ekipa.

|}

#### Kėdainių zona

|}

#### Šilutės zona

|}

#### Telšių zona
##### 1 grupė

|}

##### 2 grupė

|}

##### Finalas

|}

#### Finalas

„Nemuno“ grupės finalinis turnyras vyko Pakruojyje.

|}

### Žalgirio pogrupis
#### Kauno miestas

|}

#### Vilniaus miestas

Žaidė 11 komandų.

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Pangipuljis (ežeras)

**Pangipuljis** () – ežeras Čilėje, Los Rioso regione (Valdivijos provincija), 76 km į rytus nuo Valdivijos, vakarinėse Andų pašlaitėse, 140 m aukštyje virš jūros lygio/ Ežero ilgis iš pietryčių į šiaurės vakarus 28 km, plotis iki 10 km. Kranto linija vingiuota, šiaurės vakaruose šakota, krantai statūs, miškingi. Pietrytiniame krante stūkso Močo-Čošuenko ugnikalnis. Ežere yra kelios nedidelės salos.

Pietryčiuose į ežerą įteka Ljankihujės upė, nešanti vandenis iš Neltumės ir Pirihueiko ežerų, šiaurės vakaruose įteka Huanehujė, nešanti vandenis iš Puljinkės ir Kalafkeno ežerų, pietryčiuose į Rinjihujės ežerą išteka Enkas (Valdivijos baseinas). Žvejyba (pagrindinės verslinės žuvys – vaivorykštinis upėtakis, šlakis). Vandens rūgštingumas – 6,4–7,7 pH, konduktyvumas – 31,0–57,2 μS.

Prie ežero įsikūrusios kelios gyvenvietės – Pangipuljis, Čošuenkas, Kečumalalis, Kolhuekas.

Ežero pavadinimas kildinamas iš mapučių kalbos *pangui – pülli* – „pumų žemė“.

## Šaltiniai