open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Gašerbrumas IV

**Gašerbrumas IV** – viršukalnė Karakorume, Gašerbrumo masyve, stūkso ties Pakistano (Gilgitas-Baltistanas) ir Kinijos (Sindziangas) sienų sandūra. Aukštis – 7925 m (17-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 6-as Pakistane).

Į kalną pirmą kartą įkopta 1958 m. rugpjūčio 6 d. (Italijos ekspedicija – Walter Bonatti ir Carlo Mauri).
Niurnbergo suvažiavimas

**Niurnbergo suvažiavimas** () buvo kasmetinis Vokietijos nacionalsocialistinės darbininkų partijos suvažiavimas, rengtas nuo 1923 iki 1938 metų. Ypač po Hitlerio iškilimo į valdžią 1933 metais, tokie suvažiavimai buvo skirti nacistinės propagandos tikslais. 

Pirmieji NSDAP suvažiavimai vyko Miunchene 1923 metais ir Veimare 1926 metais. Nuo 1927 metų naciai suvažiavimus rengė tik Niurnberge. 

Pagrindinė Nacių partijos suvažiavimo kryptis buvo toliau stiprinti Adolfo Hitlerio asmenybės kultą, vaizduojant jį kaip Apvaizdos pasirinktą Vokietijos gelbėtoją. Į suvažiavimą susirinkusios žmonių masės klausėsi fiurerio kalbų, prisiekinėjo jam ištikimybę.
Konsulinis diptikas

**Konsulinis diptikas** ( 'dvigubas, dukart sudėtas') – tai diptikas, pagamintas dažniausiai iš įmantriai raižyto dramblio kaulo, Bizantijoje teiktas konsulams, jiems pradedant eiti šias aukštas pareigas.

## Istorija

Konsulinių diptikų (senovinių varstomų užrašų lentelių) kūrimas ir gamyba, skyrimo tvarka buvo apspręsta imperatoriaus Teodosijaus II valdymo metu Teodosijaus kodekse 438 m. Jie buvo numatyti skirti tik konsulams, tačiau ir žemesnio rango valstybės tarnai, vietos aristokratai apeidavo šią taisyklę ir diptikais pažymėdavo kurkas mažiau reikšmingus įvykius.  Yra žinomi ir ankstesni šių diptikų pavyzdžiai, pvz., seniausias jų yra datuojamas 406 m. Valdant Justinianui I, jie nustojo gyvavę (paskutinis žinomas diptikas datuojamas 541 m.).

## Meninė vertė

Konsuliniai diptikai buvo svarbi vėlyvosios Romos imperijos meno dalis, įtakota antikinio meno stiliaus, personifikacijos tradicijų. Diptikai VI amžiuje įprasmino bizantiškojo stiliaus atsiradimą bendrame graikų ir Rytų kultūrų fone.  Dėka šių daugelio išlikusių kūrinių yra praturtinama istorinių asmenybių tyrinėjimo medžiaga. Diptikams išsilaikyti iki šių dienų pagelbėjo tai, kad vėlesniais viduramžiais jie buvo panaudojami kaip puošnūs senųjų bažnytinių knygų viršeliai.  

Ant diptiko lentelių buvo išraižomas konsulo atvaizdas (visu ūgiu arba iki krūtinės), įrėmintas vainiko ornamentu. Be to, puošybai buvo naudojamos įvairios gyvenimo scenos iš cirko, teatro, hipodromo, galynėjimosi su laukiniais žvėrimis varžybų. Diptikų lentelės buvo padengiamos dažais, kitos – inkrustuojamos brangakmeniais. Pagrindinės dirbtuvės buvo imperijos sostinėse Romoje ir Konstantinopolyje.

 

## Nuorodos

* Konsulinis diptikas
* Konsulinių diptikų stiliai
Kandžut Saras

**Kandžut Saras** () – viršukalnė Karakorume, Hisparo masyve, šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Aukštis – 7760 m (26-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 11-as Pakistane). Turi dvi viršūnes – Kandžut Sarą I (7760 m) ir Kandžut Sarą II (6831 m).

Į kalną pirmą kartą įkopta 1959 m. (Italijos ekspedicija – vad. Camillo Pellissier).

## Šaltiniai
Rakapošis

**Rakapošis** () – viršukalnė Karakorume, šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Stūkso greta Nagaro slėnio, apie 100 km į šiaurę nuo Gilgito. Aukštis – 7788 m (27-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 12-as Pakistane).

Kalno pavadinimas vietine kalba reiškia „padengtas sniegu“. Taip pat dar vadinamas *Dumani* – „miglų motina“. Kalnas itin ryškiai išsiskiria virš aplinkinių slėnių, jo santykinis aukštis – 2818 m.

Į kalną pirmą kartą įkopta 1958 m. (britų ekspedicija – Mike Banks ir Tom Patey).

## Galerija

Image:Rakaposhi, Pakistan.jpg
Image:Rakaposhi Sunset.jpg
Image:Rakaposhi 3.jpg
File:Rakaposhi 1.jpg
Čogolisa

**Čogolisa** (balt. *Chhogolingsa*), dar vadinama **„Nuotakos kalnu“** – viršukalnė Karakorume, Mašerbrumo masyve, šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Stūkso greta Baltoro ledyno. Aukštis – 7665 m (36-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 14-as Pakistane).

Turi keletą viršūnių, iš kurių aukščiausia pietvakarinė.

Į kalną bandyta užkopti jau 1909 m., kuomet italų didiko, Abruco princo Luidžio Amadėjaus ekspedicija pasiekė 7498 m aukštį iš bazės Čogolisos „balne“ (6335 m). Nors dėl blogų oro sąlygų viršūnė nebuvo pasiekta, bet buvo pamuštas tuometinis įkopimo aukščio rekordas. 1958 m. į Čogolisos II viršūnę (7654 m) įkopė japonų ekspedicija, vadovaujama T. Kavabaros. Į aukščiausią viršūnę buvo įkopta tik 1975 m. (austrų ekspedicija, vadovaujama Eduard Koblmuller).
Skjang Kangris

**Skjang Kangris** – viršukalnė Karakorume, Baltoro masyve, 7 km į šiaurės rytus nuo K2, stūkso ties Pakistano (Gilgitas-Baltistanas) ir Kinijos (Sindziangas) sienų sandūra. Aukštis – 7545 m (44-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 17-as Pakistane).

Į kalną pirmą kartą įkopta 1976 m. rugpjūčio 11 d. (japonų ekspedicija – Yoshioki Fujioji, Hideki Nagata).
Muztago Bokštas

**Muztago Bokštas** („ledo bokštas“) – viršukalnė Karakorume, Baltoro masyve, tarp Baltoro ir Sarpo Lago ledynų, stūkso ties Pakistano (Gilgitas-Baltistanas) ir Kinijos (Sindziangas) sienų sandūra. Aukštis – 7276 m (91-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 41-as Pakistane).

Kalnas žymus savo smailia viršūne ir gan dideliu santykiniu aukščiu (1710 m). Muztago Bokštą išgarsino 1909 m. italų fotografo Vittorio Sella nuotrauka, kurioje kalnas atrodo lyg neįveikiama tvirtovė.

Į kalną pirmą kartą įkopta 1956 m. liepos 6 d. (britų ekspedicija – John Hartog, Joe Brown, Tom Patey ir Ian McNaught-Davis).
Lailos viršukalnė (Haramošo slėnis)

**Lailos viršukalnė** – viršukalnė Karakorume, Rakapošio-Haramošo masyve, prie Haramošo slėnio; stūkso šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Aukštis – 6985 m.

Į kalną pirmą kartą įkopta 1979 m. (japonų ekspedicija – Hekiryou alpinistų klubas).

## Išnašos
Heaven 17

**Heaven 17** – Anglijos synthpopo muzikos grupė. Grupę sukūrė klavišininkai Ian Craig Marsh ir Martyn Ware 1980 m. po to kai pasitraukė iš The Human League. Prisijungus vokalistui Glenn Gregory susiformavo pastovi grupės sudėtis. Heaven 17 – viena iš pačių tipiškiausių 80 -ųjų synthpopo grupių. Muzika išskirtinai buvo paremta sintezatoriais ir ritmo mašinomis, pati muzikinė estetika labai įtakota Kraftwerk. Grupė netgi nekoncertuodavo palikdama savo kūrybą tik įrašuose.

1982 m. Heaven 17 išleido singlą „Let Me Go“, o išgarsėjo ir sulaukė tarptautinio dėmesio 1983 m. su daina „Temptation“ (JK – 2 vieta) – vienu žinomiausių 80 -ųjų elektroninės muzikos hitų. Grupė toliau tęsė gana sėkminga veiklą, iš žinomesnių dainų – „The Height of the Fighting“(1981), „Come Live with Me“(1983), „Sunset Now“ (1984), „Trouble“(1986), „Contenders“(1986).

Po 1988 m. grupės kūrybinis aktyvumas labai smuko. 1992 m. dainos „Temptation“ koveris vėl pasiekė JK top10, o 1997 m. grupė apskritai pirmą kartą koncertavo gyvai.

## Nariai

* Glenn Gregory – vokalas;
* Ian Craig Marsh – klavišiniai;
* Martyn Ware – klavišiniai.

## Diskografija

* 1981 Penthouse and Pavement
* 1983 The Luxury Gap
* 1984 How Men Are
* 1986 Pleasure One
* 1988 Teddy Bear, Duke & Psycho
* 1996 Bigger Than America
* 2005 Before After
* 2008 Naked as Advertised

## Nuorodos
* 
* Allmusic apie Heaven 17: biografija, reviu
Mašerbrumas

**Mašerbrumas**, dar žinoma kaip **K1** – viršukalnė Karakorume, Mašerbrumo masyve, šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Aukštis – 7821 m (22-as pagal aukštį kalnas pasaulyje, 9-as Pakistane).

1856 m. britų leitenantas Thomas George Montgomerie sukartografavo Karakorumo viršukalnes būdamas nuo jų nutolęs per 200 km. Jis viršukalnes žymėjo iš eilės nuo K1 iki K5. K1 dabar žinomas kaip Mašerbrumas. Šis pavadinimas kilęs iš baltų kalbos, manoma kad reiškia „kalnų karalienė“.

Į kalną pirmą kartą įkopta 1960 m. (JAV ekspedicija – George Bell ir Willi Unsoeld).
Miaro viršukalnė

**Miaro viršukalnė** – viršukalnė Karakorume, prie Hisparo slėnio; stūkso šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Aukštis – 6824 m. Miaro viršukalnė stūkso į pietryčius nuo Dirano kalno ir į šiaurės vakarus nuo Malubitingo. Šiauriniu šlaitu leidžiasi Miaro ledynas.
Trango Bokštai

**Trango Bokštai** – grupė granitinių bokštų Karakorume, Baltoro masyve, šiaurinėje Baltoro ledyno pusėje; stūkso šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Tai dramatiški bokštai, kurių šlaitai sudaro vienus aukščiausių skardžių pasaulyje. Aukščiausia viršūnė yra Didysis Trango Bokštas (6286 m), jo šlaitas yra didžiausia beveik vertikali atbraila pasaulyje (1340 m).

Iš viso Trango Bokštus sudaro 3 kalnai: Didysis Trango Bokštas (turi 4 viršūnes), Trango (Bevardis) Bokštas (6239 m) ir Trango Vienuolis. Greta stūkso dar keli aukštesni, bet ne tokie statūs kalnai, taip pat vadinami Trango vardu, bet masyvui paprastai nepriskiriami (Trangas II – 6327 m, Trango Ri – 6363 m, Trango Sakykla – 6050 m, Trango Pilis – 5753 m).

Trango Bokštai – vieni sunkiausiai įkopiamų kalnų pasaulyje. 1977 m. į Didįjį Trango Bokštą įkopė amerikiečiai Galen Rowell, John Roskelley, Kim Schmitz, Jim Morrissey ir Dennis Hennek. 1992 m. australai Nic Feteris ir Glenn Singleman užkopė į Didįjį Trangą ir nuo jo šoko parašiutu iš 5955 m bei nusileido ant Dungo ledyno (4200 m). Jie pasiekė tuometinį pasaulio parašiutinio šokinėjimo rekordą pagal šuolio pagrindo aukštį.
Lailos viršukalnė

**Lailos viršukalnė** – 3 kalnai Pakistane, Karakorume:

* Lailos viršukalnė (Hušės slėnis);
* Lailos viršukalnė (Haramošo slėnis);
* Lailos viršukalnė (Rupalio slėnis).
Lailos viršukalnė (Hušės slėnis)

**Lailos viršukalnė** – viršukalnė Karakorume, Mašerbrumo masyve, prie Hušės slėnio; stūkso šiaurės Pakistane (Gilgitas-Baltistanas). Kalnas žymus savo adatos formos viršukalne, jo šiaurės vakarinio šlaito posvyris yra 45° ir tęsiasi ~1500 m. Kalno aukštis ginčytinas, skirtingi duomenys nurodo 6200, 6614 m, dabar pripažįstamas aukštis 6096 m išmatuotas japonų kartografų. Kalno pavadinimas reiškia „mylimiausioji“.

Kalnas įkopimas labai sunkiai, manoma, kad į jį įkopė tik 2 ekspedicijos (7 žmonės). Pirmieji įkopė britai Simon Yates, Sean Smith ir Mark Miller (1987 m.).

## Šaltiniai
Tušas (muzika)

:: Panašias reikšmes žr. čia

**Tušas** ()  – tai trumpas išraiškingas muzikinis pasveikinimas, tetrunkantis keliolika sekundžių, paprastai atliekamas pučiamųjų instrumentų orkestro per iškilmingas ceremonijas, teikiant apdovanojimus, premijas ir pan. Vienas iškilmingas sveikinimas palydimas sugrojant tušą du – tris kartus. Orkestras ar mažesnis muzikinis kolektyvas šia emocinga melodija, palydima pučiamųjų bei mušamųjų instrumentų išskirtinių garsų, kartu su kitais šventiniais akcentais – aplodismentais, šūksniais, sakomomis kalbomis, palinkėjimais, tostais – sustiprina iškilmių dalyvių teigiamas nuotaikas, suteikia renginiui išskirtinės svarbos.

Tušo melodijos, kaip paprastesnės, labiau priimtinos plačiajai visuomenei, panaudojimas prigijo po viduramžių fanfarų naudojimo tradicijos valstybinės svarbos renginiuose (karūnacijų, inauguracijų, pašventimo į parlamentų narius ir kt.). Tušas plačiau naudotas Vokietijoje, Rusijoje. Vienas iš tušo pavyzdžių – vokiečių kompozitoriaus K.Vėberio kūrinyje *Tusch, 20 pts* (1806 m., nr. 47a pagal Vilhelmo Janso sudarytą kompozicijų sąrašą).

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Tušas vaizdo medžiagoje, youtube.com
Sindhų kalba

**Sindhų kalba** (سنڌي, सिन्धी = *Sindhī*)&nbsp;– indoeuropiečių kalbų šeimos, indoarijų atšakos kalba. Vartojama daugiausia sindhų tautybės žmonių, gyvenančių pietryčių Pakistane (Sindhe, Beludžistane), Indijoje (vakarų Gudžarate) bei diasporoje visame pasaulyje (Omane, Filipinuose, Indonezijoje, JAV ir kt.). Sindhų kalba yra viena iš dviejų valstybinių Pakistano kalbų (greta urdu), taip pat turi oficialios kalbos statusą Indijoje.

Sindhų kalba susidarė iš Apabhramšos prakrito, ikiislaminiu laikotarpiu buvo užrašoma trim raštais&nbsp;– Ardhanagari, Saindhu ir Malwari. Sindhams priėmus islamą, kalba pradėta užrašinėti arabų raštu (tačiau oficialiai įtvirtintas tik XIX a.), perėmė daug skolinių iš persų ir arabų kalbų. XIV–XVIII a. tai buvo populiari literatūrinė kalba, naudota poetų, sufijų.

Sindhų kalba pasižymi balsių gausa (16), taip pat turi 46 priebalsius. Turi daug sprogstamųjų, nazalinių garsų.

Sindhų kalba turi šias tarmes: Siraiki, Vičoli, Lari, Lasi, Thari, Kači. Vičoli tarme pagrįsta literatūrinė kalba.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Kodžiki

**Kodžiki** (古事記, „Senovės reikalų užrašai“) – seniausia ištisa Japonijos kronika, datuojama VIII a. (711–712 m.). Ją sudarė Ō no Jasumaro imperatorės Gemei įsakymu. Kodžiki yra mitų apie dievus (Kami) ir keturių Japonijos salų atsiradimą rinkinys. Kartu su Nihon Šoki mitais jis įkvėpė šinto praktikas, įskaitant misogi apsivalymo ritualą.

## Struktūra

Kodžiki sudarytas iš įvairių dainų ir poemų. Nors istoriniai įrašai ir mitai užrašyti kinų kalba su daugybe japoniškų elementų, dainų atveju kinų raštas naudojamas tik japoniškiems garsams užrašyti (Manjogana). Dainos užrašytos Jamato dialektu VII–VIII a. Šis dialektas vadinamas senovės japonų kalba ().

Kodžiki padalintas į tris dalis: Kamicumaki („Viršutinis ritinys“), Nakacumaki („Vidurinis ritinys“) ir Šimocumaki („Žemutinis ritinys“).

Kamicumaki sudaro įžanga ir pasakojimai apie kūrimo dievus, įvairių dievų gimimą.

Nakacumaki prasideda su imperatoriumi Džimu ir pasakojimu kaip jis užkariavo Japoniją ir tapo pirmuoju Japonijos imperatoriumi, o baigiasi su penkioliktuoju imperatorius Odžinu. Dauguma pasakojimų yra mitiniai ir abejojama jų istorine verte. Dėl nežinomų priežasčių paminėti 2-9 imperatoriai, bet jų pasiekimai praleisti. Dabar manoma, kad jie buvo sugalvoti nustumti pirmojo imperatoriaus valdymą į 660 m. pr. m. e.

Šimocumaki pasakoja apie 16-33-ą imperatorių ir retai minimi santykiai su dievais. Tačiau trūksta daug informacijos apie 24-33-ą imperatorių.

## Istorijoje

Edo laikotarpiu Motoori Norinaga intensyviai studijavo Kodžiki ir išleido *Kojiki-den* („Kodžiki komentarai“). Jis pirmasis pareiškė, kad Kodžiki padirbta ir parašyta vėliau nei teigia.

Pirmasis į anglų kalbą Kodžiki išvertė japanologas Bazilis Halas Čemberlenas.

## Išnašos
3 burės

**3 burės** – verslo centras, esantis Šnipiškėse, naujajame Vilniaus centre.

Projekto autorius – Leonidas Merkinas. Kompleksą sudaro trys pastatai, 24, 23 ir 17 aukštų dangoraižiai, praminti „burėmis“. Bendras komplekso plotas apie 60 000 m². Verslo centre nuomojamos A klasės biurų patalpos.

## Istorija

2002 m. parengtas pirminis dangoraižio variantas – 29 aukštų vientisas bokštas. 2005 m. kilus diskusijoms, pastato aukštis sumažintas, nuspręsta pastatyti du atskirus bokštus. Pastatas baigtas statyti 2008 m., jį sudarė du bokštai: 24 aukštų „Didžioji burė“ ir 17 aukštų „Mažoji burė“. Kompleksas pavadintas „**Vilniaus verslo uostu**“, jo bendras plotas apie 60 000 m². „Vilniaus verslo uoste“ kūrėsi A klasės biurai.

2014 m. kompleksą įsigijo Švedijos kompanija „East Capital“. Pirminė sandorio vertė 22 mln. EUR (76 mln. Lt). Kompleksas pervadintas į „**3 bures**“, 2014 m. imta ruoštis trečiojo bokšto statyboms.

2016 m. pradėta statyti trečioji burė. Pastatas užbaigtas 2018 m. Trečiojoje burėje veikia valgykla „iLunch“, UAB „Visma Lietuva“, bei AB „Swedbank“ įmonių padaliniai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Svetainė
Balstogės apskritis

:: *Apie 1807–1939 m. egzistavusią apskritį žr. [[Balstogės apskritis (1807-1939)]]*.

**Balstogės apskritis** () – apskritis šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje. Apskrities centras - Balstogė. Apskritis ribojasi su Bielsko, Hainuvkos, Lomžos, Monkų, Sokulkos, Mazovijos Vysokio, Zambruvo apskritimis ir Gudija.

## Istorija

Nuo V a. pr. m. e. iki X a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. XIII a.-XIV a. visas šias žemes, išskyrus dabartinio Zavadų valsčiaus žemes, užėmė Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė. Nuo XIII a.-XIV a. iki 1513 m. vakarinė apskrities dalis priklausė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijai, nuo 1513 m. iki 1569 m. Liublino unijos vakarinė apskrities dalis priklausė Palenkės vaivadijai, o rytinė Trakų vaivadijai ir Naugarduko vaivadijai. Nuo 1569 m. iki 1795 m. vakarinė apskrities dalis buvo Abiejų Tautų Respublikos Mažosios Lenkijos provincijos Palenkės vaivadijos valdose, o rytinė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Trakų vaivadijos ir Naugarduko vaivadijos valdose. Nuo 1795 m. iki 1807 m. vakarinė dalis priklausė Prūsijos karalystės, Naujosios Rytų Prūsijos, Balstogės departamentui, 1807–1842 m. Rusijos imperijos, Balstogės sričiai. Rytinė dalis 1795–1796 m. Rusijos imperijos Slanimo gubernijai, 1796–1801 m. Lietuvos gubernijai ir nuo 1801 m. iki 1914 m. Gardino gubernijai. 1842 m. prie Gardino gubernijos prijungta ir Balstogės sritis. Nuo 1914 m. iki 1919 m. priklausė Vokietijos imperijos Oberosto sričiai. 1919–1939 m. priklausė Lenkijos tarpukario Balstogės vaivadijai. 1939–1941 m. priklausė Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR, Balstogės sričiai. 1941–1945 m. priklausė Trečiojo reicho, Balstogės sričiai. Nuo 1945 m. priklauso Lenkijai. Nuo 1954 m. iki 1975 m. dalis apskrities valsčių priklausė Lapų apskričiai. 1945–1999 m. priklausė Balstogės vaivadijai. 2001 m. rugsėjo 20 d. pradėtas naudoti Balstogės apskrities herbas.

## Administracinis suskirstymas

Apskrityje yra 15 valsčių:

## Gyventojai

Pagal 1921 m. lenkų atlikto surašymo duomenis apskrityje gyveno 186,754 žmonės, iš kurių: 129,691 (69,4%) lenkai, 47,048 (25,2%) žydai, 6,016 (3,2%) gudai, 2,043 (1,1%) vokiečiai, 1,784 (1,0%) rusai, 56 lietuviai, 49 rusėnai, 22 latviai, 16 čekai, 5 estai, 5 prancūzai, 4 anglai, 3 serbai, 2 amerikiečiai, 2 rumunai, 1 jugoslavas, 1 slovakas, 1 šveicaras, 1 italas ir 4 nenurodė tautybės.

Pagal 2005 m. birželio 30 d. surašymo duomenis:

Pagal 1921 m. atlikto surašymo duomenis apskrityje buvo 113 491 (60,8%) katalikų, 51 087 (27,4%) judaistų, 18 295 (9,8%) stačiatikių, 3 347 (1,8%) protestantų, 415 graikų katalikų, 33 baptistų, 20 musulmonų, 5 adventistai, 4 pagonys, 3 armėnų tikėjimo ir 54 nenurodė tikėjimo.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Balstogės apskrities turizmo tinklalapis (lenk.);
* Balstogės apskrities tinklalapis (lenk.).
Balsis

**Balsis** – kalbos garsas, kurį tariant nebūna aiškaus tarimo židinio, pasižymi didele akustine energija ir jo suvokimą lemia muzikos tonas.

Visose kalbose balsis yra skiemens pagrindas, gali pats vienas sudaryti skiemenį (*a-šis*) nors yra kalbų, kuriose balsis nėra būtinas skiemeniui (pvz., slovėnų *vrt* – „sodas“). Indoeuropiečių kalbose jis nėra informatyvus, svarbiausias reikšmės perteikėjas – priebalsis. Tačiau, pavyzdžiui, polineziečių kalbose balsiai sudaro žodžio pagrindą.

## Klasifikacija

### Balsių klasifikacija pagal eilę
* priešakiniai – [a], [æ], [e], [ɛ], [i], [ø];
* viduriniai – [ɨ], [ʉ], [ə], [ɐ];
* užpakaliniai – [o], [u], [ɑ], [ʌ], [ɯ], [ɔ], [ɤ];
* beveik priešakiniai – [ɪ], [ʏ];
* beveik užpakaliniai – [ʊ].

### Balsių klasifikacija pagal lūpų padėtį
* lūpiniai – [u], [o], [y], [œ], [ø], [ɒ];
* nelūpiniai – [i], [e], [a], [æ], [ʌ].

### Balsių klasifikacija pagal pakilimą
* aukštutinio pakilimo – [i], [u], [ɨ], [y], [ɯ];
* vidurio aukšturinio pakilimo  – [e], [o], [ø], [ɤ];
* vidurio žemutinio pakilimo – [ɛ], [ɜ], [ʌ], [ɔ].
* žemutinio pakilimo – [a], [ä], [ɑ], [ɒ];
Dalis kalbų (lenkų, prancūzų, portugalų, tupių-gvaranių ir kt.) turi nosinius balsius, kuomet dalis oro tariama per nosį ([ã], [õ] ir kt.). Seniau tokius balsius turėjo ir lietuvių kalba, jų vietą žymi nosinės raidės.

Lietuvių kalboje yra:
* Trumpieji balsiai (a, e, i, o, u)
* Ilgieji balsiai (a, ą, e, ę, ė, y, į, o, ū, ų)

## Rašyba
Balsius žymi šios raidės: A, E, I, O, U, Y (pastaroji dalyje kalbų gali žymėti ir priebalsį). Tarties ypatybes žymi įvairūs diakritiniai ženklai (Ā, Ö, Å, Õ, Ų, Ø, Ỹ ir kt.). Tiesa, kai kuriais atvejais balsį gali žymėti ir priebalsiai, ypač kalbose, kuriose rašyba nuo tarimo smarkiai skiriasi (anglų žodyje *thigh* -igh tariama kaip „ai“). Arabų, hebrajų raštuose balsius žyminčios raidės dažniausiai iš viso praleidžiamos (abdžadas).

## Pasaulio kalbos
Beveik visos pasaulio kalbos turi bent tris balsius ar jų variacijas – [i], [a], [u]. Mažiausiai balsių naudoja Šiaurės Kaukazo, arernte (Australija), ndu (Naujoji Gvinėja) kalbos. Rečiausias balsis yra [ɜ], randamas tik paisi kalboje (Naujoji Kaledonija). Daugiausia balsių turinčią kalbą sunku nustatyti dėl neaiškių kriterijų, ką laikyti atskirais balsiais; teigiama, kad kašmyrų kalba turi daugiausia balsių (28), jų gausa pasižymi ir germanų kalbos (ypač švedų – 17), prancūzų kalba (16), vu kalbos (Kinija) tarmė (19). Kcho kalboje kartais priskaičiuojama iki 31 balsio.

## Šaltiniai
Priebalsis

**Priebalsis** – kalbos garsas, kurį tariant iškvepiamo oro srovė burnoje sutinka kliūčių. Priebalsiai daugelyje pasaulio kalbų sudaro žodžio esmę, o balsiai suteikia jiems harmoniją.

## Skirstymas

### Priebalsiai skirstomi pagal tarimo būdą
* pučiamieji – [ɸ], [f], [v], [θ], [ð], [s], [z], [ʃ], [ʒ], [ʂ], [ç], [ʝ], [x], [ɣ], [χ], [ħ], [h]
* sprogstamieji – [p], [b], [t], [d], [ʈ], [c], [ɟ], [k], [g], [q], [ɢ], [ʔ]
* nosiniai – [m], [ɱ], [n], [ɳ], [ɲ], [ŋ], [ɴ]
* virpamieji – [r], [ʀ]
* aproksimantai, pusbalsiai – [ʋ], [ɹ], [j], [ɰ], [l], [ʎ], [ʟ]

### Priebalsiai skirstomi pagal fonaciją
* skardieji – [b], [d], [g], [z], [ʒ], [h] ir kt.
* duslieji – [p], [t], [k], [f], [s], [ʃ], [x], [θ], [ç] ir kt.
* pusbalsiai

Dauguma pasaulio kalbų turi tik egresinius priebalsius (t. y. tariamus plaučių ir diafragmos pagalba), tačiau yra kalbų, kurios naudoja ejektyvinius ([fʼ], [pʼ], [cʼ], [qʼ], [kʼ], [ʈʼ]), implozinius ([ɓ], [ɗ], [ʄ], [ɠ], [ʛ]) bei spragsimuosius ([ʘ], [ǀ], [ǃ], [ǂ], [ǁ]) priebalsius.

Alveoloinių ir pučiamųjų priebalsių samplaikos vadinamos afrikatomis ([ts], [t͡ʃ], [ʈʂ], [t͡ɕ], [dz], [d͡ʒ], [d͡ʑ], [ɖʐ], [tɬ] ir kt.).

Lietuvių kalboje yra:
* **[[Skardieji priebalsiai]]** (b, d, dz, dž, g, h, z, ž)
* **[[Duslieji priebalsiai]]** (c, č, ch, f, k, p, s, š, t)
* **[[Sklandieji priebalsiai|Sklandieji]]** (j, l, m, n, r, v)

## Pasaulio kalbos
Didžiausia priebalsių gausa pasižymi jau išnykusi ubychų kalba (80-81), kcho kalba turi 77 priebalsius. Beveik visos Australijos kalbos neturi pučiamųjų priebalsių. Vis dėlto beveik visos pasaulio kalbos turi pučiamuosius garsus (dažniausiai [s]), lūpinį aproksimantą ([l]), bent vieną nosinį priebalsį ([n]).
David Hykes

**Deividas Haiksas** (*David Hykes*; g. 1953 m. kovo 2 d.) – amerikiečių kompozitorius, atlikėjas, rašytojas, dvasinis mokytojas. Jis yra vienas pirmųjų vakariečių, pradėjęs atlikinėti virštoninį dainavimą (pats Haiksas šią muziką vadina harmoniniu giedojimu).

Haiksas baigė Antiocho koledžą (Jelou Springsas, Ohajas), gavo menų magistro išsilavinimą Kolumbijos universitete (Niujorkas). Vėliau mokėsi klasikinio Šiaurės Indijos ragų dainavimo, Indijos muzikos istorijos, tyrinėjo Mongolijos, Tibeto, Artimųjų Rytų dainavimą. Tapo budizmo mokytojo Čoki Njima Rinpočės mokiniu, priėmė Šenpen Ješė vardą. Dvylika metų studijavo Gurdžijevo dvasinį meną. Mokėsi pas Gjuto ir Gjumės vienuolius, Dalai Lamą XIV.

1975 m. Deividas Haiksas įkūrė Harmoninio dainavimo chorą, kur su kolegomis atlieka harmoninę muziką, užsiima mokymu.

Deivido Haikso atlikta melodija „Rainbow Voice“ panaudota filmuose „Baraka“, „Blade“, „Blade: Trinity“, „Mirusių poetų draugija“.

## Diskografija
* *Hearing solar winds*, (1983 m.)
* *Current circulation*, (1984 m.)
* *Harmonic meetings*, (1986 m.)
* *Windhorse riders*, (1989 m.)
* *Let the lover be*, (1991 m.)
* *True to the times (How to Be?)*, (1993 m.)
* *Earth to the unknow power*, (1996 m.)

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
*
La Roux

**La Roux** – Anglijos synthpop duetas susidedantis iš vokalistės Elly Jackson
ir prodiuserio Ben Langmaid. Grupės pavadinimas (nuo pranc. la roux - raudonplaukė) siejamas su vokalistės išvaizda. Pasirodymų metu Elly Jackson paprastai atstovauja grupei viena, palikdama Ben Langmaid studijiniams darbams. La Roux muzikiniam stiliui nemažai įtakos turėjo  1980
-ųjų synthpop muzika, paremta analoginių sintezatorių ir ritmo mašinų garsais.

2008 m. grupė išleido debiutinį singlą „Quicksand“, po kurio pasirašė sutartį su leidybine kompanija Polydor. 2009 m. pasirodę singlai „In For The Kill“ (JK – 2 vieta) ir „Bulletproof“ (JK – 1 vieta, JAV – 8) išpopuliarino grupę pasauliniu mastu. Debiutinis albumas *„La Roux“* (JK – 2 vieta) pelnė JAV Grammy apdovanojimą kaip geriausias metų elektronikos albumas.

2011 m. Ellie Jackson išsiskyrė su Ben Langmaid ir La Roux tapo vienos Elly projektu. Jos balsas buvo pažeistas nuo pernelyg aukštų natų dainavimo. Kurį laiką Ellie buvo sustabdžiusi koncertinę veiklą. 2013 m. ji sėkmingai apsirodė „Coachella“ festivalyje. 2014 m. išleistas antrasis studijinis La Roux albumas „Trouble in Paradise“.

## Nariai

* Elly Jackson – vokalas;
* Ben Langmaid – sintezatoriai (iki 2011 m.).

## Diskografija

* 2009 m. „La Roux“
* 2010 m. „Sidetracked“ (remiksai)
* 2014 m. „Trouble in Paradise“
## Nuorodos

* Oficiali svetainė
* Interviu „The Guardian“, 2014
*
Kamardės piliakalnis

**Kamardės piliakalnis** () – piliakalnis Žiemgaloje, Bauskės savivaldybės teritorijoje, Gailyšų pagastas, Latvija, Mūšos kairiajame krante, 08 km į vakarus nuo Kamardės viensėdžio. Pasiekiamas iš kelio Tetirvinai – Bauskė 2 km nuo Lietuvos–Latvijos sienos pasukus į rytus, už 1,5 km pagal sieną keliuku į šiaurė ir 0,6 km pagal Mūšą, tarp keliuko ir Mūšos.

## Pilis
Piliakalnis įrengtas Mūšos kairiajame krante. X a. – XIII a. jame stovėjo medinė žiemgalių pilis.

## Nuotraukos

Vaizdas:Kamardes piliaklanis is vakaru puses.jpg |Kamardės piliakalnis iš vakarų pusės
Vaizdas:Kamardes piliaklanio aikstele is siaures puses.jpg |Kamardės piliakalnio aikštelė iš šiaurės pusės
Vaizdas:Kamardes piliaklanio aikstele is vidurio i siaure.jpg|Kamardės piliakalnio aikštelės vaizdas iš vidurio į šiaurę
 

## Šaltiniai
Mančaras

**Mančaras** () – tvenkinys pietų Pakistane, Sinde, į vakarus nuo Indo upės; didžiausias gėlavandenis vandens telkinys šalyje. Ežero plotas priklausomai nuo metų laiko kinta tarp 350 ir 520 km².

Tvenkinys sudarytas 1930 m. pastačius dambą. Į Mančarą suteka upeliai, tekantys iš Kirtaro kalnų, bei du kanalai iš Indo upės – Aralas ir Danisteris. Išteka ištaka į Indą.

Mančaro vanduo naudojamas drėkinimui, verčiamasi žvejyba, telkinys yra svarbi migruojančių paukščių poilsio vieta. Tačiau dėl gamtinių sąlygų kaitos Mančaras druskėja.
Aldona Juodvalkytė

**Aldona Juodvalkytė-Suščenkienė** – Lietuvos istorikė, muziejininkė.

## Biografija
Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro Memorialinio departamento vyriausioji specialistė. Visuotinės lietuvių enciklopedijos straipsnių apie tremties ir kalinimo vietas autorė.

## Biografija
* *Tremties ir kalinimo vietos*: pagal buvusių tremtinių ir politinių kalinių prisiminimus, parengė,     Lietuvių katalikų mokslo akademija, Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1995.
Feisalo mečetė

**Feisalo mečetė** () – mečetė Pakistano sostinėje Islamabade. Tai didžiausia mečetė šalyje, ji turi nacionalinės mečetės statusą. Feisalo mečetė taip pat yra didžiausia mečetė Pietų Azijoje ir viena didžiausių pasaulyje. Pavadinta Saudo Arabijos karaliaus Feisalo, finansavusio mečetės statybą, garbei.

Mečetės statybos idėja gimė 1966 m. karaliui Feisalui lankantis Pakistane. Jis parėmė Pakistano vyriausybės iniciatyvą pastatyti nacionalinę mečetę. 1969 m. surengtas konkursas, kuriam paraiškas pateikė 43 architektai. Konkurso laimėtoju tapo turkų architektas Vedatas Dalokajus. Statybų darbai pradėti 1976 m., Saudo Arabija paaukojo 130 mln. rialų. Mečetė pastatyta 1986 m., joje įkurtas Tarptautinis islamo universitetas.

Feisalo mečetė netradicinio dizaino, neturi mečetėms įprasto kupolo, vietoje jo pasirinktas kampuotas stogas, primenantis beduinų palapinę. Mečetės kampuose yra osmanų architektūrai būdingi 4 smailūs, aukšti (90 m) minaretai. Maldų salė didelė, trikampė, dekoruota Pakistano menininko Sadekvaino mozaikomis ir kaligrafija. Iki 1993 m. Feisalo mečetė buvo didžiausia pasaulyje, bet ją aplenkė Didžioji Hasano II mečetė Kasablankoje. Vėliau Feisalo mečetė buvo aplenkta išplėstų Haramo ir Nabavio mečečių Saudo Arabijoje. Feisalo mečetė dengia 5000 m² plotą, jos maldų salėje gali tilpti 10 000 maldininkų, dar 24 tūkst. gali tilpti portikuose, 40 tūkst. vidiniame kieme ir dar 200 tūkst. aplink mečetę.


Image:FaisalMasjid.jpg|Mečetė naktį
Image:Inside Shah Faisal Mosque.jpg|Interjeras
Image:Shah Faisal Masjid, Islamabad.JPG|Iš arti
Algirdas Rainys

**Algirdas Rainys** (g. 1930 m. gegužės 19 d. Klaipėdoje) – Lietuvos geografas, gamtos mokslų daktaras.

## Biografija
1941–1948 m. mokėsi Vilniaus ir Linkuvos gimnazijoje. 1953 m. baigė Vilniaus universitetą, 1967 m. Vilniaus valstybiniame universitete apgynė disertaciją „Lietuvos TSR upių nuotėkio pasiskirstymas per metus“.

Tarybų Lietuvos enciklopedijos, Visuotinės lietuvių enciklopedijos ir Mažosios Lietuvos enciklopedijos straipsnių autorius.

## Išnašos
Žuvininkų apskritis

**Žuvininkų apskritis** (, 1818–1939 m. *Kreis Fischhausen*) – 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1939 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos administracinis teritorinis vienetas Semboje. Sudaryta po Vienos kongreso per 1815–1818 m. vykdytą reformą smulkinant Rytų Prūsijos apskritis. Centras – Žuvininkai.

1939 m. sujungta su Karaliaučiaus kaimiškąja apskritimi, įkurta nauja, Sembos apskritis.

## Geografija
Apskritis apėmė visą Sembos pusiasalį iki Kuršių marių, rytuose ribojosi su Karaliaučiaus apskritimi. Po 1818 m. apskrityje buvo 15 valsčių:  1900 m. apskrities plotas buvo 1 064,61 km², 1910 m. – 1 064,99 km²; 1900 m. apskrityje buvo 281, 1910 m. – 266 gyvenvietės, 1900 m. buvo 53 063, 1910 m. – 52 464 gyventojai. Buvo du miestai – Žuvininkai (dab. Primorskas) ir Piliava (dab. Baltijskas). 1933 m. apskrityje gyveno 63 137 evangelikai, 1175 katalikai, 107 judėjai, 583 kiti.

|-
| 1818 || || || 15 valsčių: Girmavos valsčius, Medenavos valsčius, Rinavos valsčius, Pabėčių valsčius, Vargių valsčius, Rudavos valsčius, Laptavos valsčius, Kvėdenavos valsčius, Skokių valsčius, Valdavos valsčius, Kaimės valsčius, Tepliuvos valsčius, Labguvos valsčius, Laukiškos valsčius, Vėluvos valsčius. ||
|-
| 1825 || || || ||
|-
| 1837 || ||  || ||
|-
| 1861 || || || ||
|-
| 1890 || || 51 867 || ||
|-
| 1900 || 1 064,61 || 53 063 || ||
|-
| 1910 || 1 064,99 || 52 464 || ||
|-
| 1925 || 1 064,99 || 61 448 || ||
|-
| 1933 || 1 064,99 || 65 002 || ||
|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Žuvininkų apskritis. Kreisgemeinschaft Fischhausen e. V. 
* http://www.geschichte-on-demand.de/fischhausen.html  Žuvininkų apskritis. Rinkimų istorija]
Badšahio mečetė

**Badšahio mečetė** ( – „karaliaus mečetė“) – mečetė Pakistane, Pandžabe, Lahoro mieste. Pastatyta 1673 m. Mogolų valdovo Aurangzebo nurodymu ir yra antra pagal dydį mečetė Pakistane ir visoje Pietų Azijoje (po Feisalo mečetės), bei penkta pagal dydį pasaulyje.

Mečetė pastatyta vos per 2 metus (1671–1673 m.), Ravio pakrantėje, priešais Lahoro tvirtovę. Sienos buvo padengtos raudonu smiltainiu, o kupolai – baltu marmuru. Badšahio mečetė buvo didžiausia pasaulio mečetė net 313 metų, iki 1986 m., kuomet pastatyta Feisalo mečetė Islamabade. Mečetė nukentėjo XIX a. pirmoje pusėje, kuomet buvo užimta sikhų (buvo paversta ginklų sandėliu ir kareivinėmis). Britų valdymo metais grąžinta musulmonams, restauruota. Po Pakistano nepriklausomybės paskelbimo vėl tapo svarbiu religiniu šalies centru.

Badšahio mečetė turi persų, indų architektūros bruožų, labai panaši į Džamos mečetę Delyje, pastatytą Aurangzebo tėvo Džahanšacho. Laiptai veda į platų vidinį kiemą (didžiausias pasaulyje – 25 900 m²), kuriame yra fontanas, už jo – maldų salė. Ši padalinta į 7 dalis, jos viršuje yra 3 dideli kupolai. Stogo pakraščiai ornamentuoti dantytais elementais, kampuose yra bokštai (miniatiūriniai minaretai). Mečetės kampuose stovi 4 dideli minaretai (aukštis 53,7 m). Mečetė gausiai dekoruota stuku, freskomis, marmuru. Mečetės maldų salėje gali melstis iki 5000 žmonių, o visoje teritorijoje – iki 100 tūkst. žmonių.


Image:Badshahi Masjid at night on July 20 2005.jpg|Mečetė naktį
Image:Badshahi Mosque Entrance gate July 1 2005.jpg|Įėjimo vartai 
Image:Pakistan Lahore-2 (7).jpg|Vidinis kiemas
Vilnius Morkūnas

**Vilnius Morkūnas** (g. 1965 m. liepos 14 d. Vilniuje) – Lietuvos istorikas, archeologas.

## Biografija
1990 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą, istorikas; 2005 m. Mykolo Riomerio universitete baigė teisę.

Lietuvos kultūros paveldo mokslinio centro archeologas, tyrimų vadovas, žvalgė pilkapynus, piliakalnius ir senkapius Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje.

## Šaltiniai
Arabeska

**Arabeska** – sudėtingo piešinio ornamentas iš susipynusių stilizuotų augalinių arba geometrinių motyvų. Gali būti papildoma animalistiniais ir antropomorfiniais elementais, įrašais. Dengia visą dekoruojamąją plokštumą. Islamo mene arabeskomis dekoruojamos mečečių, mauzoliejų, rūmų sienos, mozaikos, knygos, parašai, kilimai ir kt.

Arabeska susiformavo islamo šalių mene, išvysčius Antikos ir Bizantijos ornamentinį meną. Vienas pirmųjų arabeskos pavyzdžių buvo VIII a. Damasko didžiosios mečetės mozaika. Vėliau arabeska sparčiai paplito po musulmonišką pasaulį, kur įgavo naujų formų. Europoje arabeska išpopuliarėjo ankstyvojo renesanso architektūroje ir taikomojoje dailėje (medžio, metalo dirbiniuose, audiniuose).

Arabeskos buvo ypač populiarios X−XV a. musulmoniškose šalyse. Arabeskos terminas yra europietiškos kilmės ir pradėtas vartoti nuo XV ar XVI a., kai renesanso menininkai naudojo islamiškus raštus knygų apipavidalinimui ir dekoratyviems knygų susegimams. Aloizas Ryglis (, 1858−1905) pirmasis aprašė arabeskų charakteringus bruožus: geometriškumą, tipingus vaizduojamus augalų elementus ir jų nenatūralų išaugimą iš vieno kito. A. Ryglis taip pat pažymėjo, kad arabeskos rašto elementai yra nesibaigiančiai susiję vienas su kitu, kas reiškia, kad arabeskos raštą galima tęsti be galo bet kuria kryptimi. Tuo arabeskos skyrėsi nuo vėlyvosios Antikos augalinių raštų, kuriame augaliniai motyvai atrodė ne tiek susiję, kiek įterpti į geometrinį karkasą. Arabų menininkai iš vėlyvosios Antikos ir Sasanidų meno perėmė kelis vaizduojamų augalų motyvus, kurių vaizdavimas šimtmečiais įsitvirtino arabeskose − tai akantas, vynuogių lapai, vynuogių kekės ir išvestinė augalinė forma palmetė. 

Pirmasis pilnai geometrizuotas arabeskos raštas datuojamas X a. viduriu. Vienas anksčiausių pavyzdžių išliko Kordobos mečetėje, raižyto marmuro plokštėse michrabo įėjimo abejose pusėse. XIV a., kinų meno poveikyje, pradėtos naudoti kitų augalų formos − chrizantemos, lotoso, bijūno. XVI a. Osmanų imperijoje paplito fantastiniai *saz* stiliaus augalų motyvai. Šių dviejų raštų rūšių traktavimas buvo laisvesnis, jie išstūmė arabeskų naudojimą ir, nors jie galėjo būti jungiami į geometrines formas, bet to nebuvo daroma. XVII a. pabaigoje į islamo meną pradėjus veržtis Europos baroko augalinių raštų formoms arabeskų naudojimas galutinai sunyko.


MoroccoFesMedrassa small.jpg|Arabeska Feso medresėje 
Atauriques.jpg|Arabeska Alhambroje
Navaisuleyman11.JPG|Arabeska osmanų miniatiūroje
Wappen Michelstadt.svg|Arabeskos motyvas Michelštato herbe


## Literatūra
* Jonathan M. Bloom, Sheila S. Blair. *The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture*. Oxford University Press Inc., 2009, p. 65

## Šaltiniai
Pranas Baleniūnas

**Pranas Baleniūnas** (1900 m. Belazariškiai, Siesikų valsčius – 1965 m. sausio 15 d. Vorkuta. Palaidotas senosiose Vorkutos kapinėse. Kapas neišliko.) – Lietuvos skulptorius, archeologas.

## Biografija
1919–1922 m. tarnavo savanoriu Lietuvos kariuomenėje, vėliau Kaune mokėsi pas skulptorių P. Aleksandravičių, 1924–1925 m. – Vilniaus universitete pas B. Balzukevičių.

Dirbo pas J. Zikarą, 1925–1935 m. Kaune – skulptoriumi dekoratoriumi, turėjo savo dirbtuves, garsėjo kaip puikus skulptūrų, ypač pomirtinių kaukių, liejikas, padėdavęs garsiems skulptoriams išlieti kūrinius. Tačiau ir pats yra sukūręs keletą skulptūrų: Jėzaus Kristaus skulptūrą (1933 m.) poeto J. Mačiulio-Maironio namų sode Kaune, paminklą ant Šleivių kapo Antašavoje. Restauravo Pažaislio vienuolyno altorių. 1935–1937 m. Karo muziejaus vyr. laborantas, 1937–1944 m. – Vytauto Didžiojo kultūros muziejaus Priešistorinio skyriaus konservatorius.

1944 m. rugpjūčio 16 d. NKVD kontržvalgybos skyriaus suimtas, tardytas ir 1945 m. nuteistas 15 metų laisvės atėmimo katorgoje, ištremtas kalėti į Vorkutos lagerius, po Stalino mirties trumpam buvo grįžęs į Lietuvą, tačiau čia gyventi negalėjo. Vorkutoje išėjęs į laisvę dirbo bareljefų liejėju. Buvo vedęs du kartus, su pirmąja žmona Elena Kibildyte turėjo du sūnus.

Dirbdamas Vytauto Didžiojo muziejuje dažnai būdavo siunčiamas kasinėti ardomų kapinynų, konservuodavo ir restauruodavo radinius, rengiant Priešistorinio skyriaus ekspoziciją paruošė ir konservavo visą atrinktą medžiagą, pagamino visus reikalingus modelius. Tyrinėjimuose pritaikė įvairias metodikas: smulkių dirbinių išplovimą vandens pompa, jų neišjudinus, sunykusių dirbinių sutvirtinimą gipsu ir parafinu ir kt. Tai buvo kruopštus ir darbštus tyrinėtojas, tačiau jo darbai liko nepaskelbti.

Kasinėjo Kiemelių, Padkarališkių (Širvintų rajono savivaldybė) senkapius (1938 m.), Meldinių (Pakruojo rajono savivaldybė), Pakapių (Kauno rajono savivaldybė) senkapius, Beižonių (Trakų rajono savivaldybė), Rinkšelių, Sandrausiškės (Raseinių rajono savivaldybė), Dubingių (Molėtų rajono savivaldybė) pilkapynus, Ruseinių (Kėdainių rajono savivaldybė), Veršvų (Kaunas) kapinynus (1939 m.), Ankštakių, Auksūdžio I, Auksūdžio II, Genčų, Jazdų, Kurmaičių, Kūlsodžio, Laivių, Lazdininkų, Reketės, Rūdaičių, Senkų, Tūbausių (Kretingos rajono savivaldybė), Gintališkės, Šateikių (Plungės rajono savivaldybė) kapinynus, Bendžiukų (Molėtų rajono savivaldybė), Godelių (Plungės rajono savivaldybė), Tauzų (Skuodo rajono savivaldybė) senkapius, Kurmaičių (Kretingos rajono savivaldybė), Vaitiekūnų (Radviliškio rajono savivaldybė) pilkapynus (1940 m.) Veršvų (Kaunas) kapinynus (1940–1941 m.) Dimitravo, Kiauleikių (Kretingos rajono savivaldybė) kapinynus (1941 m.), Pamanteikių (Ukmergės rajono savivaldybė) vietovėje ištyrė degintinį kapą (1942 m.), Dovydiškių, Bečių, Radiškio, Vidiškių, Užušilių (Ukmergės rajono savivaldybė) senkapius, Samantonių (Ukmergės rajono savivaldybė) akmens amžiaus gyvenvietę (1943 m.),  išaiškino Budrių, Šauklių, Voveraičių, Padvarių, Erlėnų senovės žemdirbystės vietas (1939 m.).

## Šaltiniai
Susivienijimas lietuvių Amerikoje

**Susivienijimas lietuvių Amerikoje** (SLA, ) – JAV lietuvių visuomeninė kultūros organizacija, priklausanti Amerikos lietuvių tarybai. Adresas: 307 West 30th Street, Manhattan, New York.

## Istorija

Susivienijimas įsteigtas 1886 m. Jono Šliūpo ir jo bendražygių iniciatyva kaip alternatyva Lietuvių katalikų susivienijimui Amerikoje. Susivienijimas nebuvo vienalytis, jame susibūrė tautiškos, liberališkos, socialistinės ir net komunistinės srovės. Komunistai kelis kartus mėgino paimti į savo rankas Susivienijimo vadovybę, tačiau nepavyko. SLA seimai rengiami kas treji metai.

1955 m. SLA turėjo 11 948 narius, priklausančius 303 kuopoms, veikiančioms 22 JAV valstijose ir Kanadoje. 1998 m. susivienijime buvo 3039, 2007 m. – 2446 nariai. Pagrindinis SLA turtas 2007 m. pabaigoje siekė beveik 2,5 milijono dolerių.

Susivienijimas leidžia laikraštį „Tėvynė“.

## Pirmininkai
* 1907–1908 m. Vincas Jokubynas,
* 1910–1912 m. Motiejus Damijonaitis,
* 1926–1929 m. Stasys Gegužis,
* 1934–1942 m. Fortūnatas Bagočius,
* 2005–2009 m. Kęstutis Miklas,
* nuo 2010 m. Povilas Dargis

## Literatūra
* Susivienijimo lietuvių Amerikoje auksinio jubiliejaus albumas, red. S. E. Vitaitis. New York: Susivienijimas lietuvių Amerikoje, 1936.
* Vytautas Širvydas, Antanas Diržys, Algirdas Martynas Budreckis. Susivienijimo lietuvių Amerikoje 90-ties metų istorija ir jos santrauka anglų kalba: 1886–1976, New York: Susivienijimas lietuvių Amerikoje, 1976.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Suskaitmeninti „Tėvynė“ laikraščio numeriai (1896-1994)
Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba

**LTSR Kultūros ministerijos Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba** – kultūros paminklų apsaugos įstaiga, veikusi Lietuvoje 1967–1991 m.

## Istorija
Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba įsteigta nuo 1967 m. sausio 1 d. Lietuvos TSR Kultūros ministro 1966 m. rugpjūčio 8 d. įsakymu Nr. 242a. Tarybai pavesta vykdyti 1967 m. balandžio 15 d. priimtą Kultūros paminklų apsaugos įstatymą (Žin., 1967, Nr. 11-80). Jos darbui vadovavo Kultūros ministerijos Muziejų ir kultūros paminklų apsaugos valdyba. Tarybai buvo pavaldžios nuo 1966 m. sausio 1 d. prie Vilniaus ir Kauno miestų vykdomųjų komitetų kultūros skyrių sudarytos kultūros paminklų apsaugos inspekcijos ir prie Klaipėdos m. vykdomojo komiteto kultūros skyriaus kultūros paminklų apsaugos inspekcija sudaryta 1969 m. rugsėjo 1 d.

**Pagrindiniai uždaviniai:**
* vykdyti kultūros paminklų apskaitą;
* tikrinti, tirti kultūros paminklus, nustatyti jų klasifikacija; svarstyti kultūros paminklų sąrašus bei pasiūlymus įtraukti į atitinkamus kultūros paminklu sąrašus naujus paminklus ar išbraukti iš jų kai kuriuos paminklus, raštu pateikiant motyvus Muziejų ir kultūros paminklų apsaugos valdybai;
* teikti mokslinius metodinius patarimus bei pasiūlymus kultūros paminklų apsaugos klausimais;
* kaupti mokslinę medžiagą apie kultūros paminklus, sudarant mokslinį fondą. Šį fondą sudaro fiksavimo medžiaga (apmatavimų brėžiniai, tyrimų medžiaga, fotogrametrinė fiksacija (su pagalbine geodezine ir topografine medžiaga); fototeka (foto pozityvai ir diapozityvai); ikonografinė, archyvinė dokumentinė medžiaga; paminklų pasai, mokslinės kartotekos; biblioteka (specialiosios ir pagalbinės literatūros); kultūros paminklų inventorizacinė medžiaga;
* kontroliuoti paminklo tyrimo, remonto, konservavimo, restauravimo darbus.

Prie Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos visuomeniniais pagrindais veikė išplėstinė mokslinė metodinė taryba, kurią sudarė žymiausi respublikos mokslininkai, kultūros istorijos tyrinėtojai, restauravimo-konservavimo specialistai iš įvairių žinybų.

1991 m. vietoje tarybos įkurtas Kultūros paveldo centras.

## Bibliografija
* Lietuvos TSR kultūros paminklų sąrašas. Vilnius, 1973.

## Šaltiniai
Šovinynas

**Šovinynas**, *bandoljeras, patrontašas* () – diržas su kišenėlėmis šoviniams laikyti. Tai gali būti juosmens ar perpetinis diržas, dažniausiai einantis per krūtinę. Pirmieji bandoljerai buvo būdingi XVI-XVIII a. kareivių ekipuotei. Kišenėlėse buvo nešiojami užtaisai muškietoms. 

XX a. pradžioje atsirado kitas šovinynų variantas, nes kišenėlėse imta nešioti ne atskirus šovinius, o šovinių apkabas. Pirmojo ir Antrojo pasaulinių karų metu šovinynai buvo pėstininkų, ginkluotų šautuvais, ekipuotės dalis. Šovinynai dažnai būdavo audekliniai, prie kurių prisiūta juosta sudarydavo kišenėles. Kaip šovinynus plačiai naudodavo ir neišardomas kulkosvaidžių juostas, kurias nešiodavo kryžmai perjuostas per krūtinę kaip perpetes.

Dabar į karinės ekipuotės sudėtį įeina tik šovinynai, skirti povamzdinių granatsvaidžių granatoms nešioti. Šovinių apkabas pakeitusios šovinių dėtuvės nešiojamos kito tipo talpyklėse, ne šovinynuose. 
Perpetinius šovinynus patogiau nešioti nei juosmeninius, nes didelis svoris ties klubais apsunkina judėjimą. 

Šovinynus plačiai naudoja medžiotojai, nes juose patogu nešioti lygiavamzdžių šautuvų, pvz., 12-to kalibro, šovinius. Tokius šovinynus naudoja ir pramoginiai šauliai, naudojantis lygiavamzdžius šautuvus.
Kartais šovinyno tipo šovinių kišenaites turi lygiavamzdžių šautuvų diržai, tik gerokai mažiau nei tikri šovinynai.


file:Burnham sidearm.jpg|Juosmeninis šovinynas su revolverio makštimi.
Image:Päällikkö.jpg|Suomių raudongvardietis su šovinynu pavieniams šoviniams per juosmenį.
Image:Punakaartilainen.jpg|Suomių raudongvardietis su šovinynu šovinių apkaboms per krūtinę.
Image:Kaarti.jpg|Suomių raudongvardietis su uždengtais šovinynas
Alhambra

**Alhambra** (,  – „raudonoji“) – maurų valdovų rūmų ansamblis pietų Ispanijoje, Andalūzijoje, greta Granados miesto.

Alhambros rūmai pastatyti XIV a. Granados emyrato (Al-Andalusija) valdovų. Statybos baigtos valdant sultonui Muhamedui V (1353–1391 m.). Rūmai buvo Al-Andalusijos kultūros, menų, mokslo centras. 1495 m. Alhambra buvo užkariauta ispanų. 1526 m. vietoje mečetės pradėti statyti Karolio V rūmai (architektas Pedro Machuca), bet nebaigti. Rūmai nukentėjo per 1812 m. Napoleono I invaziją, 1821 m. žemės drebėjimą. Vėliau restauruoti. 1984 m. Alhambra įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Yra išlikę citadelės (alkasabos) bokštai, išorinės sienos, pylimai, taip pat Alhambros valdovų rūmai, aukštutinė Alhambra (valdžios rūmai) ir maurų valdovų sodai Cheneralife. Puošnios Valdovų rūmų reprezentacinės salės (ambasadorių, dviejų seserų su mukarnais ir kitos) bei gyvenamosios patalpos išdėstytos aplink Mirtų ir Liūtų kiemus. Mirtų kieme yra bosketų ir arkadų juosiamas puošnus tvenkinys, Liūtų kieme – fontanas, laikomas 12 marmurinių liūtų skulptūrų. Alhambra yra laikoma maurų architektūros ir meno šedevru, gausiai dekoruota arabeskomis, freskomis, medžio drožiniais, daug ornamentacijos; sukurtas subtilus vandens ir šviesos žaismas, gausu fontanų, vandens latakų, tvenkinių, įrengtos pirtys. Aplink apsodintos kiparisų alėjos, apelsinmedžiai, žydintys gėlynai.


File:116 Tafel 6 Grenada Alhambra - Plano del Palacio Arabe.jpg|Plan of the Palacio Arabe 1889
Image:Alhambra Granada desde Albaicin.jpg|Alhambros panorama
Image:La Alhambra de Granada-Espana1342.JPG|Alkasaba
Image:Patio de los Leones.jpg|Liūtų fontanas
file:Arcos y columnas en la Alhambra.JPG|Arkos ir gausus dekoras 


## Šaltiniai
Specializuotas magistras

**Specializuotas magistras** () – kvalifikacinis laipsnis, suteikiamas, baigus podiplomines vadybos arba inžinerija studijas sukurta 1986 m. *Conférence des Grandes Écoles*.

Kursas trunka vienerius metus, įskaitant ne mažiau kaip keturių mėnesių stažuotės. Kursai yra dėstomi prancūzų arba anglų kalba.

Yra MS daugelyje sričių: astronautikoje, informatikoje, biologijoje, vadyboje ir kt.

## Nuorodos
* Conférence des Grandes Écoles 
* Specializuotas magistras 

## Šaltiniai