open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Charlie Kirk

**Čarlis Kirkas** (; 1993 m. spalio 14 d. – 2025 m. rugsėjo 10 d.) – JAV dešiniųjų pažiūrų politinis aktyvistas, autorius ir visuomenės veikėjas, šalies prezidento Donaldo Trampo rėmėjas. Studentų organizacijos „Turning Point USA“ įkūrėjas. „Turning Point Action“, „Turning Point Academy“ ir „Turning Point Faith“ generalinis direktorius, „Turning Point Endowment“ prezidentas ir Nacionalinės politikos tarybos narys.

## Biografija
Čarlis Kirkas gimė 1993 m. spalio 14 d. Čikagos priemiestyje Arlington Haitse. Motina – psichinės sveikatos konsultantė, tėvas – architektas, dalyvavęs „Trump Tower“ statybose. Jaunesnioji sesuo Marija tapo meno kuratore Čikagoje.

Kirkas apibūdino savo šeimą kaip „vidutiniškai respublikonišką“. Jo tėvai buvo aktyvūs konservatorių sluoksniuose, o jo tėvas buvo vienas iš pagrindinių Respublikonų partijos atstovo Mito Romnio 2012 m. prezidento rinkimų kampanijos rėmėjų.

2025 m. rugsėjo 10 d. Č. Kirkas nušautas per mitingą Jutos slėnio universitete, Oreme. Kulka pataikė į kaklą, ir Kirkas mirė tą pačią dieną, taip ir neatgavęs sąmonės. Iš karto po pasikėsinimo žudikas pasislėpė. Rugsėjo 12 d. suimtas pagrindinis įtariamasis, 22 metų Taileris Robinsonas, kuris nebuvo universiteto studentas. Prieš tai policija sulaikė dar du žmones, tačiau jie pripažinti nesusijusiais su žmogžudyste.

## Pažiūros
Kirkas buvo žinomas dėl savo paramos konservatyvioms ir trampistinėms iniciatyvoms, kritikos kritinei rasės teorijai, klimato kaitos mokslinio konsensuso neigimo ir dezinformacijos apie COVID-19 skleidimo.

Č. Kirkas teigė, kad abortas gali būti mediciniškai būtinas tais atvejais, kai kyla pavojus motinos gyvybei, tačiau taip pat teigė, kad abortas yra žmogžudystė ir turėtų būti uždraustas. Kirkas pasisakė prieš išimtis išprievartavimo atvejais.

2010-aisiais Kirkas buvo apibūdinamas kaip pasaulietinis religijos įtakos politikai kritikas, tačiau 2021 m. pradėjo projektą „TPUSA Faith“, kurio tikslas – mobilizuoti krikščionių evangelistus balsuoti už respublikonus. Nuo tada Kirkas pradėtas apibūdinti kaip krikščioniškasis nacionalistas, pasisakantis už Bažnyčios ir valstybės atskyrimo panaikinimą JAV.

Po 2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą Kirkas konfliktą pavadino „pasienio ginču“ ir skleidė pareiškimus, kad Ukraina apšaudo šalies rytuose susikūrusias prorusiškas respublikas minosvaidžiais. 2022 m. vasario mėn. CPAC konferencijoje Kirkas pareiškė, kad „pietinė siena yra kur kas svarbesnė nei Ukrainos siena“, ir pridūrė: „Noriu, kad kiekvienas respublikonų lyderis, kuris per artimiausias porą dienų išeis į sceną, pavadintų tai, kas vyksta pietinėje sienoje, invazija, nes pernai į mūsų šalį tiesiog įėjo du milijonai žmonių“.

Pagal NBC News 2024 m. ataskaitą, 2018 m. Kirkas laikėsi labiau pasaulietiškų pozicijų LGBT klausimais, bet vėliau ėmė laikytis konservatyvių pažiūrų, pasisakydamas prieš tos pačios lyties asmenų santuokas.

## Šaltiniai
Tryškių kapinės

**Tryškių kapinės** – civilinės kapinės Telšių rajone, Tryškiuose, 0,55 km nuo Švč. Trejybės bažnyčios (Valančiaus gatvės ašyje), 0,4 km į vakarus nuo kelio . Išsidėsčiusios miestelio pietrytiniame pakraštyje, paribyje su Stakminių kaimu. 

Valančiaus gatvės pabaigoje įsikūrusių kapinių senoji dalis užima 0,28 ha, jose ribojamas laidojimas, neformuojant naujų kapaviečių. Šalia, Stakminių dalyje, plyti didžioji veikiančių kapinių dalis, užimanti 3,3362 ha. Jose stūkso tradicinės architektūros medinė kapinių koplyčia. Abejų kapinių sklypai aptverti sukrautų riedulių tvoromis. Minimos neveikiančios, 0,02 ha dydžio pirmosios Tryškių kapinės.

## Paminklai

Kapinės ypatingos dėl laidojimo rūsių (kriptų) gausos. Šios kapavietės išsidėsčiusios koplyčios prieigose. Kaip pavieniai objektai, 2024 m. jie įtraukti Kultūros vertybių registrą. Rūsių statiniai neįmantrūs, stačiakampio plano, paprastai sudaryti iš laidojimo kriptos ir antžeminės dalies. Virš žemės iškyla keraminių plytų mūro pusiau įgilinti rūsiai su skelto akmens mūro cokoliais. Apdengti lėkštais dvišlaičiais, trišlaičiais skardiniais stogeliais (vienas – cilindriniu). Pastatyti XIX a. II p.-XX a. pr. laikotarpyje. Kriptose ilsisi kunigų, bajorų, kitų turtingų bei neidentifikuotų asmenų palaikai:
* Kunigo Ignaco Narkevičiaus kapo rūsys. Iš Kurtuvėnų bajorų kilęs I. Narkevičius (Ignacy Narkiewicz) palaikė 1863 m. sukilėlius. Klebonavo tarnystę baigdamas Tryškiuose, kur mirė 1892 m. 
* Dambrovskių šeimos kapo rūsys. Palaidoti bajorų Dambrovskių (Dambrauskių) šeimos narių palaikai, identifikuotas Teodoros Dambrauskienės (Dambrovskos) karstas. 
* Dovgialų šeimos kapo rūsys. Palaidoti bajorų Dovgialų (Daugėlų) šeimos narių palaikai. Epitafijoje įrašyti Stanislovo Daugėlos, Telšių pavieto žemės matininko ir jo žmonos Cecilijos Kryževičiūtės vaikų – kun. kanauninko Adolfo, kun. prelato Apolinaro, Antaninos ir Aleksandro – vardai. 
* Garalių šeimos kapo rūsys. Įtaisyti marmuro plokštė su įrašu bei metalo horeljefu „Kristus“ ir ovalo formos keramikinė velionio nuotrauka.
* Kapo rūsys.  Palaidoti su Tryškių vietove susieti nežinomi asmenys, memorialinės lentelės neišlikusios.

2024 m. Tryškių seniūnija tvarkė apleistus laidojimo rūsius, koplyčią.

## Žymūs palaidojimai

* Lazdynų Pelėda (Sofija Ivanauskaitė-Pšibiliauskienė, 1867–1926) – rašytoja.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Tryškių mstl. kapinės *cemety.lt*
* Dailininko Nikodemo Ivanausko ir jo dukros rašytojos Sofijos Pšibiliauskienės - Lazdynų Pelėdos kapų Tryškių kapinėse žemėlapis *akmenesmuziejus.lt*
RC Lens Féminin

**RC Lens Féminin** – Prancūzijos moterų futbolo komanda iš Lanso, Pa de Kalė. Klubo pravardė *sang et or* (kraujas ir auksas) siejama su tradicinėmis klubo spalvomis – raudona ir auksine.

Šis straipsnis apie moterų komandą, rungtyniaujančią Première Ligue (ankstesniais metais žinomoje kaip D1 Féminine).

## Istorija

2020 m. suburta **RC Lens Féminin**. 2024–2025 m. sezone Seconde Ligue (II) užėmė antrąją vietą ir pateko į stipriausią šalies lygą. 

Nuo 2025–2026 m. sezono rungtyniavo Première Ligue, stipriausiame šalies moterų futbolo divizione.

## Pasiekimai
; **Prancūzijos čempionės (x):**
; **Prancūzijos moterų futbolo taurė (x):**

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia tradicine apranga. 

## Žaidėja
; Pagrindinės komandos futbolininkės
* Atnaujinta: 

## Vyr. treneriai
*  Sarah M'Barek, nuo 2020 m.

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Globalsportsarchive
2025–2026 m. Première Ligue

**2025–2026 m. moterų [[Première Ligue]]** – aukščiausioji Prancūzijos moterų futbolo lyga. Dėl rėmimo sutarčių dar žinoma kaip **2025–2026 m. Arkema Première Ligue**.

Sezonas prasidėjo 2025 m. rugsėjo 6 d. ir baigėsi 2026 m. gegužės 31 d.

OL Lyonnes futbolininkės gynė čempionių titulą, iškovotą 2024–2025 m. sezone.

## Pokyčiai
Dalyvavo 12 komandų, įskaitant 10 senbuvių, bei iš 2024–2025 m. Seconde Ligue perkeltas Olympique Marseille ir Lens.

## Dalyvės

## Turnyrinė padėtis
### I etapas

### Finalinis etapas

## Taip pat skaitykite
* 2025–2026 m. Seconde Ligue – moterų futbolo antrasis divizionas;
* 2025–2026 m. Ligue 1 – vyrų futbolo pajėgiausia lyga;

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali lygos svetainė
* 2025–2026 m. sezonas pagal RSSSF
* 2025–2026 m. SOCCERWAY
* 2025–2026 m. FLASHSCORE
* 2025–2026 m. Globalsportsarchive
2024–2025 m. Première Ligue

**2024–2025 m. moterų [[Première Ligue]]** – aukščiausioji Prancūzijos moterų futbolo lyga. Dėl rėmimo sutarčių dar žinoma kaip **2024–2025 m. Arkema Première Ligue**.

Sezonas prasidėjo 2024 m. rugsėjo 20 d. ir baigėsi 2025 m. gegužės 16 d.

Olympique Lyonnais futbolininkės gynė čempionių titulą, iškovotą 2023–2024 m. sezone.

## Pokyčiai
Dalyvavo 12 komandų, įskaitant 10 senbuvių, bei iš 2023–2024 m. Division 2 perkeltas Nantes ir Strasbourg.

## Dalyvės

## Turnyrinė padėtis
### I etapas

## Finalinis etapas

### Pusfinalio rungtynės
----

; Olympique Lyonnais nugalėjo varžoves rezultatu 4-1 ir pateko į finalą.
----

; Paris Saint-Germain sutriuškino varžoves rezultatu 3-0 ir pateko į finalą.
----

### Finalo rungtynės

; Olympique Lyonnais kovoje dėl čempionių titulo sutriuškino varžoves rezultatu 3-0.
----

## Statistika
; Rezultatyviausios futbolininkės

## Taip pat skaitykite
* 2024–2025 m. Seconde Ligue – moterų futbolo antrasis divizionas;
* 2024–2025 m. Ligue 1 – vyrų futbolo pajėgiausia lyga;

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali lygos svetainė
* 2024–2025 m. sezonas pagal RSSSF
* 2024–2025 m. SOCCERWAY
* 2024–2025 m. FLASHSCORE
* 2024–2025 m. Globalsportsarchive
Turaidos mūšis (1206)

**Turaidos mūšis** – Livonijos kryžiaus karų pradžioje įvykęs mūšis Turaidoje, surengtas netrukus po Salaspilio mūšio 1206 m. vasarą.

## Priešistorė
Turaidos, tikriausiai ir Satezelės, lyviai ne kartą buvo susikirtę su Rygos vyskupu, palei Rygos įlanką plėtusiu savo valdas, taip pat ir su kalavijuočiais bei juos palaikiusiais kryžininkais. Paskutiniu metu Dauguvos lyviai buvo gavę paramą, kad apsigintų nuo Salaspilio pilį puolančios Rygos vyskupo kariuomenės. Kai pilis pasidavė, pilį apsupę kariai leido turaidiečiams, kitaip nei vietiniams lyviams, pasitraukti ir su jais sudarė taiką. Tačiau vėliau tais pačiais metais Rygoje buvo nuspręsta prieš Turaidą surengti keršto žygį, į kurį buvo pakviesti su vietiniais gyventojais nesutariantys žiemgaliai, vadovaujami jų valdovo Viesturo.

## Apgultis
Viena jungtinės kariuomenės dalis, vadovaujama Kaupo, patraukė į silpnai įtvirtintą senąją Turaidos pilį ir palyginti lengvai ją paėmė. Kita kariuomenės grupė nuėjo į priešingą Gaujos kranto pusę, kad užimtų Satezelės pilį, tuo metu priklausiusią vietiniam valdovui Dabreliui. Kad išvengtų sudegintos Turaidos pilies likimo, Satezelės lyviai susitelkė ginti savo tvirtovę.

Kryžininkų ir žiemgalių atakos, trukusios visą dieną ir užpuolikams pridariusios žalos, vadovaujant Dabreliui buvo atlaikytos. Galiausiai užpuolikai nutarė, jog pilis per stipri ir, apiplėšę apylinkę, grįžo į kitą krantą ir su likusia kariuomenės dalimi išvyko Rygon.

## Padariniai
Nors Satezelės pilis buvo sėkmingai apginta, kituose mūšiuose Rygos vyskupui lyviai pralaimėjo. Pavyzdžiui, po Satezelės apgulties turaidiečiai susivienijo su Polocko kunigaikščiu, kad užimtų Salaspilio pilį, kurią buvo užvaldę kryžininkai, tačiau apgultis buvo nesėkminga ir lyviams atnešė didelių nuostolių. Tad visi lyvių kraštai, taip pat ir Satezelė, nusprendė prašyti taikos ir 1206 m. apsikrikštijo, tokiu būdu pereidami Rygos vyskupo valdžion.

## Išnašos

## Literatūra
* Henriku Liivimaa kroonika = Heinrici chronicon Livoniae. Iš lotynų kalbos vertė Richard Kleis, redaktorius ir komentarų autorius Enn Tarvel. Tallinn: Eesti Raamat 1982.
Pierre Levasseur

**Pjeras Žoržas Alberas Levuazjė** (*Pierre Georges Albert Levasseur*, 1890 m. liepos 16 d. Paryžius – 1941 m. rugpjūčio 2 d., Paryžius) – Prancūzijos orlaivių ir jų komponentų gamintojas. 1910 m. Paryžiuje įkūrė įmonę „Société Pierre Levasseur Aéronautique“, paprastai vadintą įkūrėjo pavarde – „Levasseur“.

Pirmoji įmonės produkcija buvo propeleriai. 1913 m. įmonė pradėjo gaminti kitų konstruktorių sukurtus lėktuvus. Po Pirmojo pasaulinio karo „Levasseur“ pradėjo gaminti savo konstrukcijos lėktuvus – daugiausiai paprastos konstrukcijos biplanus, skirtus Prancūzijos laivyno aviacijai. Iki karo pabaigos įmonė pagamino apie 350 vnt. įvairių modifikacijų įmonės „Morane-Saulnier“ konstrukcijos ir SPAD S.VII modelio lėktuvų, apie 1500 sparnų komplektų BFA gamybos hidroplanams.

Greta įmonės veikė ir pilotų mokykla, kuriai vadovavo žymus pilotas ir lėktuvų konstruktorius Francua Deno (, 1877–1952), išgarsėjęs tuo, kad sukūrė pirmąją skraidančią valtį.

Vienas žymesnių inžinierių, dirbęs kartu su Levuazje, buvo vienas pirmųjų aerodinamikos specialistų Žoržas Abrialis (, 1898–1970). Kartu jie sukūrė sklandytuvą Levasseur-Abrial A-1.

1922 m. apdovanotas Prancūzijos garbės legiono ordinu.

Įmonės veikla nutrūko vokiečių okupacijos metais, sulig jos įkūrėjo mirtimi.

## Sociéte Pierre Levasseur Aéronautique

Įmonės sukurti orlaiviai:

* Levasseur-Abrial A-1, 1922 m., sklandytuvas
* Levasseur PL.1, 1922, trivietis pramoginis lėktuvas
* Levasseur PL.2, biplanas, jūrinis torpednešis
* Levasseur PL.4, lėktuvnešio bazavimo žvalgybinis lėktuvas
* Levasseur PL.5, lėktuvnešio bazavimo naikintuvas
* Levasseur PL.6, 1926 m., dvivietis naikintuvas
* Levasseur PL.7, torpednešis
* Levasseur PL.8, specialus modelis, pavadinimu „Mėlynoji paukštė“ (), sukurtas Orteigo prizo varžyboms, kuris 1927 m. dingo be pėdsakų pirmojo bandymo be sustojimo įveikti Atlanto maršrutu iš Paryžiaus į Niujorką metu
* Levasseur PL.10, lėktuvnešio bazavimo žvalgybos lėktuvas
* Levasseur PL.14, XX a. 3 dešimtmetyje sukurtas hidroplanas torpednešis
* Levasseur PL.15, XX a. 4 dešimtmetyje sukurtas hidroplanas torpednešis
* Levasseur PL.200, 1935 m., stebėjimo ir ugnies koregavimo jūrinis lėktuvas
* Levasseur PL.400, 1939 m., artilerijos stebėjimo / ryšių lėktuvas

## Išnašos
Bolsena (miestas)

**Bolsena** () – miestas Italijoje, Lacijaus regione, Viterbo provincijoje, 36 km į šiaurės vakarus nuo Viterbo, prie šiaurės rytinio Bolsenos ežero kranto. Verčiamasi vyno, aliejaus gamyba, gėlininkyste, žvejyba.

Bolsena – svarbus katalikybės centras. Yra XI a. šv. Kristinos bažnyčia ir Stebuklo koplyčia – šios vietos susijusios su vadinamuoju Bolsenos eucharistijos stebuklu. Pasakojama, kad 1263 m. vienas Bohemijos kunigas abejojęs transubstanciacijos tikrumu. Jam šv. Kristinos bažnyčios kriptoje aukojant mišias iš ostijos ištryškęs kraujo lašas. Popiežius Urbonas IV tam įvykiui atminti paskelbęs Kristaus Kūno šventę, o įvykį menančios relikvijos saugomos Orvjeto katedroje.

Bolsenoje yra X–XIII a. pilis, muziejus su etruskų ir romėnų paveldu.

## Istorija
Senovėje dabartinės Bolsenos vietoje buvo svarbus etruskų miestas Volsinijai (). 265 m. pr. m. e. jį sugriovė romėnai. Po to gyventojai persikėlė kitur, greičiausiai į Orvjetą.


Bolsena - Chiesa di Santa Cristina - Agosto 2015.jpg|Šv. Kristinos bažnyčia
Bolsena, castello.jpg|Bolsenos pilis
Bolsena, porta san francesco 02.JPG|Šv. Pranciškaus vartai
Bolsena-seepromenade-b.jpg|Bolsenos uostas


## Šaltiniai
2029 m.

**2029** m. bus nekeliamieji metai, prasidedantys pirmadienį pagal Grigaliaus kalendorių.

## Lietuvoje
* **Gegužės mėn.** vyks Prezidento rinkimai.
* **Gegužės–birželio mėn.** vyks rinkimai į Europos Parlamentą.

## Pasaulyje

## Šaltiniai
Ronžės tiltas

**Ronžės tiltas** –  tiltas Palangoje, senamiestyje, pastatytas Vytauto gatvėje per Rąžės upelį ties sankirta su Vasario 16–osios ir J. Basanavičiaus gatvėmis, Palangos bažnyčios prieigose. Aukščiau tilto, kairiuoju paupio krantu pravesta senoji Ronžės gatvė.  

## Istorija

1816 m. „Senosios ir naujosios Palangos miesto inventoriuje“ Vytauto gatvė (buvusi Liepojos) vadinta „vieškeliu į miestą“. Jungė su artimiausiu didesniu vokiečių valdytu Liepojos miestu. Gatvė būdavo šlapia, sunkiai išbrendama. Lietuvai atgavus Klaipėdos kraštą, 1921 m. ji pavadinta Vytauto gatve. Prie Lietuvos valdžios kelias sustiprintas, paklotas akmenų grindinys. 1936-1937 m. kurorto metu nuo senojo pašto iki Birutės vartų drausdavo važinėti arkliais.

Rąžė (Ronžė) jungė pietinę ir šiaurinę miesto dalis. XX a. pirmoje pusėje stovėjusio tilto ir gretimos bažnyčios vaizdų išlikę fotografų Paulinos Mongirdaitės, Gerardo Bagdonavičiaus darytose nuotraukose. Tai buvo dviejų angų statinys, iškeltas virš natūralios upės vagos, su akmens mūro atramomis abiejuose krantuose. Tarpinė atrama masyvi, sieninė, su lytlauža. Tilto pločio užteko prasilenkti kinkytiems vežimams ir nedažniems automobiliams. Grindinį eismui abiejose pusėse ribojo paaukštinti takai praeiviams, pakraščiuose stovėjo ažūriniai medžio aptvėrimai. Šalia tilto, prie vandens, buvo vietos apsistoti vežikams iškinkyti arklius.

## Tiltas per Rąžę

Šių laikų Rąžė ir gatvė ant tilto pasikeitę neatpažįstamai. Kanalizuoto, ištiesinto upelio tėkmę priima išbetonuota didelio skersmens stačiakampė pralaida, kuri įrėminta į tašyto akmens mūro portalus. Prietilčio kelio pylimai sutvirtinti vertikaliomis atraminėmis sienomis. Aukštupyje virš angos padarytas metalinis apeigos tiltelis. Statinio kraštus riboja virš gatvės iškelti granitinių blokelių parapetai. Plane tiltas Rąžę kerta įstrižai, jo plotis šia kryptimi siekia apie 36 m. 

Virš Rąžės Vytauto gatve leidžiamas automobilių eismas, abiejose pusėse įrengti platūs šaligatviai su dviračių ir pėsčiųjų takais. Jungtyje su pėsčiųjų gatve, viešoji erdvė virš ir šalia upelio pritaikyta smulkiųjų prekybininkų veiklai, gatvės meno eksponavimui. Bažnyčios pusėje rikiuojami prekybiniai kioskai. Aukštupio pusėje, prie garsiųjų „Rąžės akmenų“, 2002 m. pastatytas J. Basanavičiaus biustas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Henrikas Kebeikis. Tiltas per Ronžę Palangoje *lietuvai.lt* p. 230
* Lietuva senose nuotraukose. Iškinkyti vežimai prie Raužės (Rąžės) tilto Palangoje. Apie 1936 m. *facebook.com*
Valdovų kelias

**Valdovų kelias** – Rūdninkų, Didžiąja ir Pilies gatvėmis ėjusi trasa Vilniuje, kuria XVI–XVIII a., valdovui įžengus į miestą, vykdavo iškilmingos eisenos jo rezidencijos link.

Bendri Lietuvos ir Lenkijos valdovai paeiliui reziduodavo abiejų valstybių sostinėse – Vilniuje ir Krokuvoje. Jų apsilankymas po pertraukos tapdavo švente – miestiečiai valdovus iškilmingai pasitikdavo prie vartų ir su iškilmėmis palydėdavo iki Valdovų rūmų. XVI a. atsiradus miesto mūrams nusistovėjo tradicija atvykusiems valdovams įžengti į miestą per Rūdninkų, kartais – per Aušros vartus. Valdovus iškilmingai sutikdavo ir po karo pergalių. Iškilmingos eisenos Valdovų keliu rengtos ir jų šeimos nariams, užsienio svečiams, karo vadams, Vilniaus vaivadoms ir vyskupams. 1604 m. iškilmingai palydėta iš Romos atvežta šv. Kazimiero vėliava.

Nuo XVII a. antros pusės iškilmingas valdovų įžengimas į miestą tapo vis retesnis.

## Šaltiniai
Pidhaicių mūšis (1667)

**Pidhaicių mūšis** (, ) – 1667 m. spalio 6–16 d. Pidhaicių miestelyje vykęs mūšis tarp Abiejų Tautų Respublikos kariuomenės ir Kazokų etmonato bei Krymo chanato bendrų pajėgų. Vienas ATR–kazokų–totorių karo mūšių. 

Jono Sobieskio vadovaujamos žymiai mažesnės ATR pajėgos (apie 9 000) sugebėjo nugalėti apie 4 kartus didesnę kazokų, totorių ir janyčarų bendrą kariuomenę. 

## Aplinkybės
1667 m. sausio 31 d. Abiejų Tautų Respublika ir Rusijos carystė sudarė Andrusovo paliaubų sutartį. Jos rezultatas buvo toks, kad Rusijai atiteko Kairiakrantė Ukraina, o ATR išlaikė valdžią Dešiniakrantėje Ukrainoje, kurią turėjo ginti tiek ATR, tiek Rusijos pajėgos. Karo pabaiga ATR kariuomenei suteikė laiko sustiprėti. Tuo pačiu laikotarpiu Petro Dorošenka, Dešiniakrantės Ukrainos etmonas, siekdamas įtvirtinti savo valdžią šioje teritorijoje, pasirašė sutartį su sultonu Mechmedu IV, kuria Kazokų etmonatas buvo pripažintas Osmanų imperijos vasalu.

Siekdamas dar labiau sustiprinti savo karinę jėgą, Dorošenka sudarė sąjungą su Krymo chanato chanu Adilu Girėjumi. Surinkęs 15 000 kazokų, apie 18 000 totorių ir 3 000 osmanų atsiųstų janyčarų, Dorošenka įsiveržė į Pidhaicių miestelio apylinkes vakarų Ukrainoje. ATR pajėgos, vadovaujamos būsimojo Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jono III Sobieskio, sudarytos daugiausia iš ginkluotų kaimiečių, Galicijos rusėnų, kurie nuo pat Chmelnickio sukilimo pradžios liko ištikimi ATR valdovams, įsikūrė Pidhaicių pietinėje dalyje, siekdamos įgyti strateginį pranašumą prieš Dorošenkos kariuomenę. 1667 m. spalio 4 d. į vietovę atvyko kazokų ir totorių pajėgos.

## Mūšio eiga
1667 m. spalio 6 d. Adilo Girėjaus vadovaujamos totorių pajėgos pradėjo puolimą. Sobieskio pėstininkai, remiami kelių patrankų, atrėmė totorius ir surengė kontrataką. Kitomis dienomis bendros kazokų, totorių ir janyčarų pajėgos nesėkmingai bandė apsupti ATR kariuomenės dešinįjį sparną ir iš šono pulti jų kairįjį sparną.

Jonas Sobieskis pasiuntė daugiau karių į kairįjį sparną ir, turėdamas skaičiaus pranašumą, nugalėjo kazokų–totorių pajėgas. Po nesėkmingų išpuolių Petro Dorošenka nesėkmingai bandė apgulė patį Pidhaicių miestelį. 1667 m. spalio 16 d. Sobieskis ir Dorošena pasirašė paliaubas, o kazokų ir totorių armija atsitraukė. Ivano Sirkos įsiveržimas į Krymą atitraukė didelį skaičių totorių, kurie turėjo įtakos šios mūšio baigčiai, o maištingasis etmonas P. Dorošenka pripažino, kad kazokai yra pavaldūs Abiejų Tautų Respublikai.

## Pasekmės
Nugalėjęs kazokų etmoną Dorošenką Pidhaiciuose, Jonas Sobieskis buvo paaukštintas į Abiejų Tautų Respublikos kariuomenės vyriausiąjį vadą ir Didįjį karūnos etmoną, aukščiausią karinį laipsnį ATR valstybėje.

## Išnašos
Vincas Pupinis

**Vincas Pupinis** (*Vincentas*; 1920 m. liepos 18 d., Gataučiai – 1993 m. kovo 27 d., Roma) – kunigas, jėzuitas, Vatikano radijo redaktorius.

## Biografija
Pradžios mokslus ėjo tėvų name įsikūrusioje mokykloje. 1930 m. pradėjo mokytis Linkuvos gimnazijoje. Nuo 11 metų amžiaus priklausė Ateitininkų organizacijai. 1938 m. baigė Linkuvos gimnazijos XIV-ąją laidą.

Įstojo Kaune katalikų vienuolių ordiną „Jėzaus draugija“. Lygiagrečiai dėstė tikybą pradžios mokyklose. Pirmuosius įžadus padarė 1940 m. rugsėjo 6 d. 1941 m. sausio mėnesį, kartu su kitais būsimaisiais vienuoliais – fratrais, nelegaliai perėjo sieną ir atsidūrė Vokietijoje. Keletą mėnesių praleido Drezdene, vėliau nuvyko į Pulachą, 8 km nuo Miuncheno. Ten užtiko karas. Studijavo filosofiją Didžiojoje Kolegijoje, kurios dalį buvo užėmusi ligoninė.

1943 m. vasarą buvo grįžęs į Lietuvą derliaus nuėmimo darbams. 1944 m. vasarą dirbo Austrijos kalnuose pas vieną ūkininką. Pagaliau prie Pulacho kolegijos nukrito bomba, namas buvo sugriautas. Vienuoliams buvo suteikta prieglauda viename kalnų viešbutyje, prie šventovės Maria – Eck. Ten praleido paskutinius karo metus. Su fratru T. Mikalausku nutarė vykti į Romą, į Rusų Kolegiją ‎(Russicum)‎.
1945 m. rugpjūčio mėnesį be jokių dokumentų atvyko į Italiją. Studijavo rusų kalbą ir rytų liturgiją. 1947 m. liepos 1 d. įšventintas Rytų apeigų kunigu Al Gesu kolegijos Rytų apeigų bažnyčioje. Tercijatą praėjo Belgijoje. Organizuodavo pamaldas kalnakasių miesteliuose. Beveik visada mišioms patarnaudavo generolas V. Grigaliūnas-Glovackis, kuris atvažiuodavo į Mišias po nakties darbo ‎(dirbo angliakasių kasykloje rūbinėje)‎. Po tercijato buvo paskirtas ‎į Russicumą, į kurį atvyko 1949 m. vasarą.

1953 m. rudenį buvo pasiųstas į Zalzburgą Austrijoje, kur darbavosi tarp rusų pabėgėlių. Po 1957 m. persikėlė į Vieną. 1958 m. rudenį grįžo į Romą, kur buvo paskirtas Tėvu Spiritualu – Dvasios Tėvu. 1964 m. buvo pasiųstas į Braziliją, kur tėvai jėzuitai turėjo parapiją ir berniukų internatą rusams. Čia praleido 15 metų.
1972 m. buvo atvykęs į Lietuvą, aplankė tėvus. Tėvas sirguliavo ir po keturių dienų po pasimatymo – mirė. Gavo leidimą dalyvauti tėvo laidotuvėse. 1979 m. pab. buvo atšauktas į Romą. Dirbo Vatikano radijo Rusų kalbos redakcijoje.

1981 m. dar kartą buvo atvykęs į Lietuvą, su giminėmis susitiko tik Vilniuje. Nuo 1988 m. rugsėjo vadovavo Vatikano radijo lietuviškų laidų redakcijai, kur dirbo iki mirties.
Mirė 1993 m. kovo 23 d. Romoje, palaidotas Verano kapinėse.

## Šaltiniai
ATR–kazokų–totorių karas

**ATR–kazokų–totorių karas** (, ) – 1666–1671 m. karinis konfliktas tarp Abiejų Tautų Respublikos ir Kazokų etmonato bei Krymo chanato (abu Osmanų imperijos vasalai). Jis įvyko po 1654–1667 m. ATR–Rusijos karo ir buvo 1672–1676 m. ATR–Osmanų imperijos karo preliudija.  

## Karas
1666 m. kazokų etmonas Petro Dorošenka, siekdamas įsitvirtinti Ukrainoje, tačiau patirdamas pralaimėjimus kovoje su kitomis šio regiono valdžios siekiančiomis jėgomis (Abiejų Tautų Respublika ir Rusijos caryste), siekdamas išsaugoti savo galią Ukrainoje, pasirašė sutartį su Osmanų imperijos sultonu Mechmedu IV, kuria Kazokų etmonatas buvo pripažintas Osmanų imperijos vasalu.

Tuo tarpu ATR pajėgos bandė numalšinti neramumus Ukrainoje, tačiau buvo susilpnintos dešimtmečius trukusių karų (Chmelnickio sukilimas, Švedų tvanas ir 1654–1667 m. ATR–Rusijos karas). Bandydami pasinaudoti šia silpnybe, Krymo totoriai, kurie dažnai rengdavo antpuolius ATR pasienyje grobio ir vergų beieškant, įsiveržė į šalį, šįkart susivieniję su kazokais, vadovaujamais Dorošenkos. Juos sustabdė Abiejų Tautų Respublikos kariuomenė, vadovaujama Jono Sobieskio, kuris atrėmė pirmąjį jų puolimą (1666–1667 m.), keletą kartų juos nugalėjo ir galiausiai pasiekė paliaubas po Pidhaicių mūšio 1667 m. spalio 6–16 d.

1670 m. Petro Dorošenka dar kartą bandė užimti Ukrainą, o 1671 m. Krymo chanas Adilas Girėjus, dabar remiantis ATR, buvo pakeistas naujuoju chanu Selimu I Girėjumi, kurį paskyrė Osmanų imperijos sultonas Mehcmedas IV. Selimas I Girėjus sudarė sąjungą su Dorošenka, bet, kaip ir 1666–1667 m., bendros kazokų ir totorių pajėgos buvo nugalėtos Jono Sobieskio. Girėjus vėl atnaujino ištikimybės priesaiką Osmanų sultonui Mechmedui IV ir prašė pagalbos, į ką Osmanų sultonas Mehmedas IV sutiko. Taip nesuderintas pasienio konfliktas virto įprastiniu karu, nes Osmanų imperija dabar buvo pasirengusi siųsti savo reguliarias pajėgas į kovos lauką, siekdama įgyti šio regiono kontrolę.

## Kazokų parama Abiejų Tautų Respublikai
1667 m. Ivanas Sirka buvo vienas iš kazokų vadų, kurie atsisakė pripažinti Petro Dorošenkos autoritetą kaip kazokų etmono. Sirkos ekspedicija į Krymą atliko svarbų vaidmenį nukreipiant totorių dėmesį nuo Dorošenkos per mūšį Pidhaiciuose. Mychaila Chanenka Ostrohe pasirašė sutartį, kuria buvo pripažinta ATR valdžia Dešiniakrantėje Ukrainoje mainais už kazokų autonomiją. ATR diplomatai surengė derybas su I. Sirka, kuris nusprendė remti Chanenką ir pasisakyti prieš Dorošenką. 1670–1671 m. Chanenka ir Sirka vykdė bendras kampanijas prieš Osmanų imperiją, Krymo chanatą, Budžako ordą ir padėjo Jonui Sobieskiui prieš Dorošenkos pajėgas. Dorošenka nesugebėjo pasipriešinti Chanenkos–Sirkos sąjungai.

## Išnašos

## Šaltiniai

* 
*
Jonas Striaukas

**Jonas Striaukas** (g. ?) – inžinierius statybininkas, dirbęs Lietuvos kelių ir tiltų statyboje. Sūnus kelių inžinierius Gintaras Striaukas.

## Biografija

Didžioji profesinės veiklos dalis buvo susieta su Telšiais ir kelių statybomis Žemaitijoje. Jis buvo paskirtas viršininku į naujai įkurtą Kelių statybos valdybą (KSV-3, vėliau AB „Žemaitijos keliai“), kurios materialinę–techninę bazę teko kurti plynoje vietoje. Įmonė dalyvavo tiesiant autostradą  ruože nuo Ariogalos iki Vėžaičių, statė kelius ir tiltus kituose objektuose. J. Striaukui vadovaujant pastatyti pirmieji Lietuvos tiltai panaudojant naują, įtemptojo gelžbetonio technologją.

## Įvertinimas

* 1965 m. LSSR nusipelnęs inžinierius.
* 1996 m. jo vardu pavadintas Jono Striauko tiltas per Virvytės upę.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Evaldas Palšaitis. Ministro V. Martinaičio „smogiamoji jėga“ – inžinieriai kelių tiesimo organizacijų viršininkai *martinaitis.lt* p. 55
Skriestuvas (įrankis)

**Skriestuvas** – įrankis, susidedantis iš dviejų sujungtų strypų, vienas iš kurių atraminis (gale įtaisyta adata), o kitas – matuojamasis (irgi yra adata) ar braižomasis (su pieštuku ar reisfederiu). Naudojamas braižyti apskritimams ar jų dalims, pakeisti masteliui, matuoti tiesių atkarpoms, perkelti matmenims.

Būna braižymo, matavimo, masteliniai, nuliniai skriestuvai.

## Išnašos
Striaukas

;Striaukas
* Gintaras Striaukas – inžinierius, politikas;
* Jonas Striaukas – inžinierius.

Pavardė kilusi iš Žemaitijos (Kuliai, Plungė, Kartena). Siejama su žodžiais *straũkas* „tokia žuvis, panaši į gružlį“, *striáuka, striáukė* „menkė“.

## Šaltiniai
Šiaurės Aličiūro kalnagūbris

**Šiaurės Aličiūro kalnagūbris** (, anksčiau **Bazardaros kalnagūbris**, ) – vienas iš Aličiūro kalnagūbrių (Tadžikija), įeinančių į Pamyro aukštikalnių sistemą. Iš vakarų į rytus nusidriekęs maždaug 130 km. Aukščiausia vieta – 5931 m (Kulino kalnas).

Būdingas aukštikalnių dykumų kraštovaizdis. XX a. antroje pusėje ledynų plotas sudarė 316 km².

Susiformavo iš granitoidų, smiltainių, skalūnų, klinties.

## Išnašos
Matuliauskas

;Matuliauskas
* Adomas Matuliauskas (1914) – dailininkas, mozaikininkas, tapytojas, grafikas;
* Adomas Matuliauskas (1963) – dailininkas grafikas, iliustratorius, knygos ženklų kūrėjas;
* Pranciškus Alfonsas Matuliauskas – matematikas, fizinių mokslų daktaras;
;Matuliauskienė
* Jadvyga Katinaitė-Matuliauskienė – muziejininkė, dailėtyrininkė.

Pavardė paplitusi Utenos, Anykščių, Kupiškio rajonuose. Kilusi iš asmenvardžio *[[Matulis]]* < *Matas*.

## Šaltiniai
Armėnijos nepriklausomybės diena

**Armėnijos nepriklausomybės diena** – rugsėjo 21 d. valstybinė Armėnijos šventė. Dienos metu minimas 1991 m. rugsėjo 21 d. surengtas Armėnijos TSR referendumas, kuriame buvo nubalsuota už nepriklausomybės paskelbimą nuo Sovietų Sąjungos. Formaliai šalis tapo nepriklausoma 1991 m. gruodžio 26 d., žlugus SSRS.

## Galerija

File:Independence Day Celebrations in Armenia (2014) 2.jpg
File:Independence day decorations (2).jpg
File:Republic Square, Yerevan, Armenian Army parade at Independence day (21 Sept. 2006).jpg|Paradas 2006 m.
File:Bm21armenia.jpg


## Šaltiniai
Viktors Bertholds

**Viktoras Bertholdas** (, 1921 m. sausio 16 d. – 2009 m. vasario 28 d.) – paskutinis gimtakalbis lyvių kalbos vartotojas Latvijos teritorijoje, lyvių pasakotojas, gydovas.

## Biografija
Gimė Vaidės kaimo Žuonakų sodyboje. Trejus metus mokėsi to paties kaimo Lažų sodyboje. Prisimindamas mokyklą yra sakęs, jog mokytis jam buvę sunku, nes jis nemokėjęs latvių kalbos, tik lyvių.

Aštuonerių metų pirmą kartą išplaukė į jūrą. Dirbo įvairius darbus: Dundagoje mokėsi kirpėju, kitiems šienaudavo, pakraudavo laivus, buvo eigulys, Kolkos žvejų kolūkyje plaukdavo į jūrą, dirbo brigadininku ir sargu.

Po 1991 m. pas V. Bertholdą dažnai lankydavosi lyvių kalbos tyrėjai, kalbininkai ir folkloristai. V. Bertoldas su žmona Marta mokė lyvių kalbos ir kitus – tiek vaikus, tiek suaugusiuosius. Ketvirtadienio vakarais nuo rudens iki pavasario juodu mokydavo Kolkos suaugusiųjų grupę, nors norinčiųjų buvę nedaug. Martos Bertholdės manymu, lyvių kalbos mokyti jau buvę per vėlu, o V. Bertholdas yra sakęs, kad buvę tokių, kurie lyvių kalbą mokėjo, tačiau lyviškai nebekalbėjo, nes Latvijoje iš kalbančiųjų lyviškai šaipydavęsi. V. Bertholdas su žmona tarpusavyje kalbėjosi lyviškai.

V. Bertholdas taip pat buvo gydovas. Išlikę pasakojimų, kaip liaudiškomis priemonėmis ir užkalbėjimais jis išgydydavęs žmones.

Kol galėjo, V. Bertholdas dalyvaudavo pirmąjį rugpjūčio šeštadienį Mazirbėje vykstančiose Lyvių šventėse. Kadangi buvo didelis lyvių patriotas, dalyvavimą šiose šventėse laikė būtinu.

Žiniasklaidoje V. Bertholdas vadintas paskutiniu lyvių gimtakalbiu. Vis dėlto jis nebuvo paskutinis žmogus, kuriam lyvių kalba buvo gimtoji. V. Bertholdas buvo paskutinis lyvių kalbos vartotojas Latvijoje. Lyvių kalba laikyta mirusia po to, kai 2013 m. Kanadoje mirė Grizelda Kristinia. Dabar yra 2020 m. gimusi Kuldė Mednė (*Kuldi Medne*), kurios gimtoji kalba – lyvių. Jos tėvai – lyvių kalbos gaivinimo aktyvistai.

Gyvenimo pabaigoje Viktoras Bertholdas gyveno Liepojoje. Palaidotas Kolkos kapinėse.

## Išnašos
Vilniaus miesto garbės pilietis

**Vilniaus miesto garbės pilietis** – kasmet suteikiamas garbės piliečio vardas už ypatingus nuopelnus Lietuvos Respublikai ir Vilniaus miestui. Vilniaus garbės piliečio vardas yra aukščiausias įvertinimas, kurį miestiečiai gali suteikti. Šį vardą asmuo gali pelnyti tik vieną kartą, juo gali tapti Lietuvos Respublikos ir užsienio valstybių piliečiai. 

Sostinės garbės piliečiui įteikiamas auksu dengtas medalis (dail. Skaistė Žilienė), kuriame pavaizduotas Vilniaus herbas. Taip pat įteikiamas liudijimo dokumentas, kuris registruojamas miesto Garbės piliečių knygoje. 1996 m. vasario 7 d. Vilniaus miesto taryba priėmė sprendimą „Dėl Vilniaus miesto garbės piliečio vardo suteikimo nuostatų patvirtinimo“ ir patvirtino naujus Vilniaus miesto garbės piliečio vardo suteikimo nuostatus. Vilniaus miesto garbės piliečio vardas gali būti suteikiamas Lietuvos Respublikos ir užsienio valstybių piliečiams.

## Laureatai
* Jón Baldvin Hannibalsson, Islandijos politinis veikėjas (1996 m.)
* Ronaldas Vilsonas Reiganas, JAV prezidentas (1996 m.)
* Mstislavas Rostropovičius, violončelininkas, pianistas, dirigentas (2000 m.)
* Kazimieras Vasiliauskas, kunigas, monsinjoras (2000 m.)
* Džonas Denis Hastertas, JAV politikas (2001 m.). 2023 m. Vilniaus miesto savivaldybės tarybos sprendimu Vilniaus miesto garbės piliečio vardas iš D. D. Hasterto buvo atimtas
* Česlavas Milošas, lenkų poetas, Nobelio premijos laureatas, už nuopelnus Lietuvai ir Vilniaus miestui (2001 m.)
* Justinas Marcinkevičius, poetas, dramaturgas, prozininkas, vertėjas (2002 m.)
* Zbignevas Bžezinskis, JAV politologas ir politikas (2003 m.)
* Jonas Kubilius, matematikas, visuomenės veikėjas, ilgametis Vilniaus universiteto rektorius (2006 m.)
* Algirdas Kaušpėdas, architektas, muzikantas (2012 m.)
* Šimonas Peresas, Izraelio politikas, Nobelio taikos premijos laureatas (2013 m.)
* Tomas Venclova, poetas, publicistas, vertėjas, literatūrologas (2013 m.)
* Algirdas Brazauskas, Lietuvos valstybinis ir politinis veikėjas, prezidentas (2015 m.)
* Algimantas Nasvytis, architektas, už Vilniaus miesto garsinimą, kūrybinę veiklą (2016 m.)
* Samuelis Bakas, žydų tapytojas (2017 m.)
* George Walker Bush, JAV valstybės veikėjas, buvęs prezidentas (2018 m.)
* Viktoras Butkus, chemikas, filantropas, MO muziejaus steigėjas (2019 m.)
* Danguolė Butkienė, modernaus meno centro direktorė, MO muziejaus steigėja (2019 m.)
* Julius Sasnauskas, kunigas (2020 m.)
* Vytautas Landsbergis, Lietuvos valstybės, politikos ir kultūros veikėjas, Kovo 11 Akto signataras, pirmasis po nepriklausomybės atkūrimo Lietuvos vadovas, kultūros istorikas, pianistas, muzikologas, publicistas (2021 m.)
* Valdas Adamkus, Lietuvos prezidentas, politikas, aplinkosaugininkas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas (2022 m.)
* Kristina Sabaliauskaitė, menotyrininkė, rašytoja, žurnalistė (2023 m.)
* Vytautas Miškinis, choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius (2024 m.)

## Šaltiniai
Gypsy punk

**Gypsy punk** – hibridinis muzikos žanras, jungiantis tradicinę čigonų ir rytų europiečių liaudies muziką su pankroku ir laikomas platesnės folk pankroko sąvokos subžanru. Viena pirmųjų roko grupių, įtraukusių pankroko ir čigonų muzikos elementus, buvo „Boiled in Lead“ , įkurta 1983 m. Platesnė auditorija sužinojo apie šį žanrą po to, kai grupė „Gogol Bordello“ išleido albumą „Gypsy Punks: Underdog World Strike“, o grupės lyderis Eugene Hütz jų pasirodymą apibūdino kaip „čigonų pankroko kabaretą“.

Gypsy punk atlikėjai savo kūryboje pasitelkė čigonų muzikos ir vakarietiško pankroko stiliaus elementus. Dažniausiai derinami roko ritmai ir instrumentai su tradiciniais instrumentais, naudojamais čigonų muzikoje: būgnais, tamburinu, akoerdeonu, fideliu (liaudišku smuiku), trimitu ir saksofonu. 

Termino „Gypsy punk“ kilmė gali būti ginčytina, tačiau sutariama, kad šis stilius kilęs iš čigonų kultūros. Po pasaulį pasklidę čigonai paveikė Vakarų muzikos industriją. Tai matyti iš tokių grupių kaip „Gogol Bordello“ veiklos. Rytų Europos ir tradicinė instrumentuotė bei daugiakalbiai dainų tekstai yra būdingi čigonų muzikos bruožai. „Gogol Bordello“ atveju, žaismingas muzikos tempas ir pankškas rėksmingas dainavimas, derinami su įprastomis čigoniškomis melodijomis, sukuria konkretų Gypsy punk pavyzdį.

Žodis „čigonas“ kartu su terminu „pankas“ turi įdomią konotaciją, nes pankas Vakarų kontekste įkūnija tam tikrą maišto, anarchijos ir pasipriešinimo formą. Tuo metu, kai „Gogol Bordello“ ir kitos panašios grupės buvo šio žanro pradininkės, pankų judėjimas populiariojoje kultūroje buvo suvokiamas kaip stiprus pareiškimas apie muzikinių ir socialinių normų griovimą, veidmainiškų visuomenės taisyklių atmetimą. 

## Žymesnės grupės, atlikėjai

* Emir Kusturica & No Smoking Orchestra
* Gogol Bordello
* Kultur Shock
* Zdob şi Zdub

## Šaltiniai
Čigonų karalius

**Čigonų karalius** – valstybės pripažinto oficialaus romų bendruomenės vadovo institucija, egzistavusi daugelyje šiuolaikinių šalių iki XX a. Jis buvo oficialus romų bendruomenės tarpininkas ir atstovas, kuriam teko atstovauti ir ginti romų interesus, kita vertus, palaikyti tvarką ir rinkti mokesčius. Terminas yra kultūriškai ir geografiškai specifinis. Jis galėjo būti paveldimas, įgytas pritarimu ar tiesiog savarankiškai paskelbtas. Su šiuo titulu siejama galia buvo įvairi: galėjo apsiriboti nedidele grupe konkrečioje vietoje arba gausiomis bendruomenėmis didelėse teritorijose. 

Daugelis bendruomenių lyderių, teigiančių, kad turi įtaką visoms romų grupėms, vis dar skiria save „karaliais“, tačiau šiandien jiems trūksta oficialios valdžios paramos. Kita vertus, jie dažnai yra plačiai pripažinti savo bendruomenių lyderiai ir romų tradicijų autoritetai. „Karališkąsias dinastijas“ iš dalies pripažįsta vietos policija ir valdžios pareigūnai. Bendruomenėse, kur valdžia akylai reguliuoja romų nusikalstamumą, „čigonų karalius“ dažniausiai atsiduria rizikingoje padėtyje, veikdamas kaip laikinas tarpininkas tarp romų ir kitos visuomenės dalies. Tokio „karaliaus“ suėmimas apriboja romų baudžiamąją atsakomybę.

## Lietuvoje

Lietuvos romai jautėsi laisviau, negu Vakarų Europoje ar kaimyninėje Lenkijoje, kur buvo raginama klajoklius išvaryti. Priešingai, nenorintys palikti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės teritorijos, galėjo kurtis didikų ir bajorų žemėse. Nors jiems teisiškai buvo suteikta galimybė įsikurti ir tapti sėsliais gyventojais, tačiau šio įstatymo nebuvo laikomasi. XVII a. įsteigta čigonų „karaliaus“ pareigybė, kuri buvo suteikiama bajorui (ne čigonui). Ją skirdavusi karaliaus kanceliarija tikėjosi geresnio mokesčių surinkimo iš čigonų bei labiau kontroliuoti jų klajojančias bendruomenes. 1647–1780 m. buvo priskaičiuojama 18 „karalių“, tarp jų: Motiejus Korelevičius (1652 m.), Jonas Navrotinskis (1668 m.), Jonas Deltuviškis (1703 m.), Bonaventūra Jonas Viera (1705 m.). Pastarajam suteikta privilegija išsirinkti pagalbininkus renkant mokesčius. Tvarkai palaikyti didikų iniciatyva buvo atsiradusi ir *romų vyresniojo* pareigybė, į kurią buvo skiriami čigonų kilmės asmenys.

## Šaltiniai
Tarptautinė diena be automobilio

**Tarptautinė diena be automobilio** arba **Diena be automobilio** – rugsėjo 22 d. minima diena. Dienos idėja kilo Europoje 1990-aisiais, kuomet vykstančių renginių metu buvo atkreiptas dėmesys į didėjančias automobilių eismo problemas ir viešojo transporto plėtros svarbą. Pirmą kartą paminėta 2001 m. Vėliau ši iniciatyva paplito už Europos ribų.

2005 m. dieną paminėti prisijungė 1377 Europos miestai. Didžiausias pasaulyje dienos be automobilių savaitės renginys vyksta Bogotoje, kur diena tapo oficiali po įvykusio referendumo.

Daugelyje miestų (taip pat ir Lietuvoje) šią dieną viešasis transportas nemokamas. Taip pat skatinama vaikščioti pėsčiomis ir važiuoti dviračiais.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
FC Midtjylland (moterys)

**Football Club Midtjylland** – Danijos futbolo klubas iš Herningo. Šis straipsnis apie Danijos moterų futbolo komandą, rungtyniavusią A-Liga.

## Istorija
2023 m. „Midtjylland“ klubas paskelbė, kad kurs moterų komandą. Priežastimi tapo UEFA 2022 m. lapkričio mėn. dekretas, draudžiantis vyrų klubams nuo 2024–2025 m. sezono dalyvauti trijose Europos klubų varžybose, neturint moterų komandos. 2024 m. liepos 1 d. suburta moterų komanda prie FC Midtjylland klubo. „Midtjylland“ klubas Perėmė licenciją iš „Vildbjerg SF“, o „Vildbjerg“ komanda buvo įlieta į naująją „Midtjylland“ struktūrą. 2024–2025 m. sezone varžėsi moterų Pirmame divizione (II) – Kvinde 1. Division. Dėl patekimo į pajėgiausią divizioną kovojo atkrintamųjų rungtynių cikle.

Nuo 2025–2026 m. debiutavo aukščiausioje moterų lygoje – A-Liga. 2025 m. rugsėjo 14 d. pasiekė pirmąją pergalę, kai išvykoje minimalia persvara palaužė OB Q.

## Pasiekimai
;  **[[A-Liga]]:**
* **Čempionės (0):** 
;  **Danijos moterų futbolo taurė**
* **Nugalėtojos (0):**

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai
* Namuose žaidžia tradicine apranga. 

; Aprangos gamintojai
*  Puma (metai nežinomi);

## Sudėtis
; Pagrindinės komandos futbolininkės
* Atnaujinta:

## Treneriai
*  Steen Gravgaard Ladefoged

## Garsiausios žaidėjos
; Futbolininkės, atstovavusios nacionalinei moterų komandai
*  Sanne Troelsgaard, saugė, puolėja (nuo 2025 m.)

## Stadionas
Namų rungtynes žaidė MCH arenos futbolo stadione, talpinančiame 12,5 tūkst. žiūrovų.

## Taip pat skaitykite
* A-Liga – apie moterų aukščiausiąją futbolo lygą;
* FC Midtjylland – apie klubo pagrindinę vyrų komandą;

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
Odense Boldklub Q

**Odense Boldklub Q** – Danijos futbolo klubas iš Odensės. Šis straipsnis apie Danijos moterų futbolo komandą, rungtyniavusią A-Liga.

## Istorija
; OB Women
Iš pradžių komanda buvo įkurta kaip Odense Boldklub moterų futbolo sekcija. 1989 m. pirmą kartą pateko į aukščiausią moterų futbolo divizioną. 1995 m. pasiekė Danijos moterų taurės finalą, tačiau nusileido  Fortuna Hjørring komandai. 1998 m. vėl pasiekė finalą, kur įveikė Fortuna Hjørring ir iškovojo nacionalinę taurę. Odense laimėjo taurę 1999 ir 2003 m., o – 2000 ir 2001 m. tapo čempionėmis.

; Odense Q
Nuo 2016–2017 m. „Elitedivisionen“ sezono klubas atsiskyrė nuo „Odense Boldklub“ ir įkurtas nepriklausomas moterų futbolo klubą pavadinimu **„Odense Q“**. Buvo sukurtas naujas logotipas, įkvėptas Hanso Christiano Anderseno „Bjauriojo ančiuko“.

; OB Q
2023 m. birželį klubas kartu su „Odense Boldklub“ paskelbė, kad „Odense Sport & Event“ įsigijo 90 proc. „Odense Q“ klubo. Klubas buvo pervadintas į **„Odense Boldklub Q“**. Šių pokyčių priežastimi tapo UEFA 2022 m. lapkričio mėn. dekretas, draudžiantis vyrų klubams nuo 2024–2025 m. sezono dalyvauti trijose Europos klubų varžybose, neturint moterų komandos. 

Nuo 2024–2025 m. debiutavo aukščiausioje moterų lygoje – A-Liga. Debiutantės iškovojo penktąją vietą.

2025 m. liepą klubas paskelbė, kad užsienietės žaidėjos paliks klubą, nurodydamas komandos formavimo būdą pavadinimu „IdentitetOB“. Klubas remsis savo ugdytomis futbolininkėmis.

## Pasiekimai
### OB Women era
;  **[[Elitedivisionen]]**
* **Čempionės (2):** 2000, 2001 m.
* **[[A-Liga|Elitedivisionen]] (2)**
;  **Danijos moterų futbolo taurė**
* **Nugalėtojos (3):** 1998, 1999, 2003 m.

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai
* Namuose žaidžia tradicine apranga. 

; Aprangos gamintojai
*  Hummel (nežinomi metai);

## Sudėtis
; Pagrindinės komandos futbolininkės
* Atnaujinta:

## Treneriai
*  Peer Lisdorf, nuo 2025 m. vasario mėn.

## Garsiausios žaidėjos
; Futbolininkės, atstovavusios nacionalinei moterų komandai
*  Laura Worsøe, vartininkė (nuo 2025 m. vasaros);
*  Emilie Henriksen, gynėja (nuo 2025 m. vasaros);

## Stadionas
Namų rungtynes žaidė Nature Energy Park futbolo stadione, talpinančiame 15,8 tūkst. žiūrovų.

## Taip pat skaitykite
* A-Liga – apie moterų aukščiausiąją futbolo lygą;
* Odense BK – apie klubo pagrindinę vyrų komandą;

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
Cam Reddish

**Kameronas Elaidžas Redišas** (, g. 1999 m. rugsėjo 1 d.) – JAV krepšininkas. Žaidė koledžo krepšinį Diuko universiteto „Blue Devils“ komandoje.

## Karjera

### Atlantos „Hawks“ (2019–2022 m.)
2019 m. NBA naujokų biržoje dešimtuoju šaukimu jį pasirinko Atlantos „Hawks“ komanda. Liepos 1 d. pasirašė NBA sutartį su klubu.

2021 m. gruodžio 22 d. rungtynėse prieš Orlando „Magic“ pagerino savo rezultatyvumo rekordą, pelnydamas 34 taškus per 42 minutes.

### Niujorko „Knicks“ (2022–2023 m.)
2022 m. sausio 13 d. buvo išmainytas į Niujorko „Knicks“ ekipą. Kovo 10 d. Redišas patyrė dešinio peties traumą, dėl kurios nerungtyniavo visą likusį sezoną.

### Portlando „Trail Blazers“ (2023 m.)
2023 m. vasario 9 d. buvo išmainytas į Portlando „Trail Blazers“ komandą, su kuria iš viso sužaidė 20 rungtynių.

### Los Andželo „Lakers“ (2023–2025 m.)
Liepos 6 d. pasirašė sutartį su Los Andželo „Lakers“. Gruodžio 9 d. su komanda laimėjo NBA taurę.

2025 m. vasario 6 d. buvo iškeistas į Šarlotės „Hornets“ vidurio puolėją Marką Viljamsą, tačiau po poros dienų, Šarlotės klubui neatlikus reikalavimų, mainai buvo atšaukti.

Kovo 27 d. „Lakers“ nutraukė Redišo sutartį.

### Šiaulių „Šiauliai“ (2025 m.)
Rugsėjo 10 d. Redišas prisijungė prie LKL besivaržančios Šiaulių „Šiauliai“ komandos. LKL sužaidė 9 rungtynes, per kurias rinko 14,7 taško, 3,8 atkovoto kamuolio ir 1,4 rezultatyvaus perdavimo rodiklius. Gruodžio 6 d. paliko „Šiaulių“ klubą.

### San Diego „Clippers“ (2026–''dabar)''
2026 m. sausio 21 d. pasirašė sutartį su Ostino „Spurs“ komanda NBA G lygoje, kuri jį iš karto išmainė į San Diego „Clippers“.

## Išnašos
Čigonų virtuvė

**Čigonų virtuvė** arba **romų virtuvė** (rom. *Kherutni xabe*) – čigonams būdingų valgių ir jų gaminimo būdų visuma, susidariusi dėl įvairių geografinių ir istorinių veiksnių. 

Nėra vieningos „čigonų virtuvės“ – ji yra įvairi, o romų mityba paprastai atspindi tų šalių, kuriose jie dažnai gyveno šimtmečius, kulinarines tradicijas, tačiau per visą jų istoriją atsirado tam tikri romų patiekalai. Romų virtuvei didelę įtaką padarė Balkanų ir Turkijos virtuvės. Tradiciškai daugelis čigonų vengia valgyti maistą, paruoštą ne čigonų. Romų kalbininkas Janas Henkokas pavadino čigonų virtuvę „Europos sielos maistu“.

## Produktai
Paprikos, česnako ir saldžiosios paprikos naudojimas yra įprastas tarp Balkanų romų. Troškiniai yra įprasti tarp romų visoje Europoje. Bulvės taip pat yra svarbus jų mitybos produktas. Kitas tradicinis romų gaminamas patiekalas yra sarma (kopūstai su mėsos ir ryžių įdaru). Paplitę taip pat ir patiekalai su įdarytomis paprikomis.  

Romų maistas gali būti gaminamas lauke, ant medžio liepsnos maisto virimo katiluose. Duona yra svarbi bet kurio patiekalo dalis. Romų virtuvė taip pat, dažnai iš būtinybės, yra nebrangi ir orientuota į lengvai gabenamus ingredientus. Bulvės, pipirai, kopūstai ir ryžiai dažnai yra romų virtuvės pagrindiniai ingredientai. Jautiena ir kiauliena yra retas maisto produktas, o labiau paplitę romų mityboje baltymai yra vištiena, ėriena, ožkiena, medžiojami gyvūnai, tokie kaip triušiai ir kiškiai, laukiniai paukščiai, tokie kaip putpelės ir kurapkos bei sraigės. Romai taip pat valgo keptus obuolius, migdolinius pyragus, triušienos ar ežio troškinį, molio krosnyje keptą ežį ir upėtakį, sraiges sultinyje, kiaulės skrandį ir figų pyragus. Triušienos troškinys gaminamas iš triušienos, triušio vidaus organų, lašinių ir svogūnų. Ežiena pagardinama česnaku.  

Kai kuriuose tradiciniuose romų patiekaluose raudonųjų pipirų naudojimą įtakojo radžputai.

Dėl turkų asimiliacijos dėl to, kad turkai išpažįstą islamą, turkų romai nevalgo kiaulienos. 

Nuo tada, kai XIV a. romai migravo iš Indijos per Armėniją, jie įgijo gausias žinias apie įvairių natūralių ingredientų maistines ir gydomąsias savybes. Jie išmoko virtuvėje naudoti uogas, dilgėles, bukų lapus ir žoleles. Gyvendami prie jūros, jie taip pat rinko limpetus ir midijas.

## Kulinarijos filosofija
Romai, kaip ir radžputai, tiki, kad kai kurie maisto produktai atneša sėkmę. Amerikos romai tiki, kad laimę atneša raudonieji ir juodieji pipirai, druska, actas, česnakai, svogūnai ir aukojami gyvuliai, pavyzdžiui, ėriukai.

## Šaltiniai

## Literatūra

* Vishnevsky, Victor (30 September 2011). *Memories of a Gypsy*. Salo Press. .
* Byghan, Yowann (2020). *Sacred and Mythological Animals: A Worldwide Taxonomy*. McFarland, Incorporated. p. 133. ISBN 9781476679501
* 
* Hancock, Ian F. (2002). *We are the Romani People*. Univ of Hertfordshire Press. p.&nbsp;81. .
* Ian Hancock (2010). *Danger! Educated Gypsy: Selected Essays*. Univ of Hertfordshire Press. ISBN&nbsp;978-1-902806-99-0.