open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Konstitucinė monarchija

**Konstitucinė monarchija** – valstybės valdymo forma, kai valstybę valdo monarchas, bet jo valdžia yra ribojama Konstitucijos. Konstitucinėms monarchijoms būdinga tai, kad specialūs įstatymai nustato paveldėjimo tvarką. Vyriausybę skiria monarchas, o ne parlamentas. Paprastai konstitucinėje monarchijoje egzistuoja valdžių pasidalinimas, kai monarchas yra vykdomosios valdžios galva, o parlamentas – įstatymų leidžiamosios. Monarchas gali daryti įtaką įstatymų leidžiamajai valdžiai savo veto.

Konstitucinės monarchijos dar skirstomos į dualistines ir parlamentines. *Dualistinėje monarchijoje* yra galimybė paleisti parlamentą monarcho valia ir skirti vyriausybę pavaldžią monarchui. Tokios monarchijos yra Kuveite, Maroke ir Jordanijoje. *Parlamentinėje monarchijoje* monarchas dalyvauja ribotai (pvz., britų monarchija), jis turi tik atidedamąją ar santykinę veto teisę. Vyriausybė faktiškai formuojama demokratiškai renkamo parlamento, nors ją formaliai ir skiria monarchas. Jei parlamentas pareiškia nepasitikėjimą vyriausybe, monarchas privalo priimti jos atsistatydinimą. Monarchas neturi jokių teisminės valdžios įgaliojimų, išskyrus malonės teisę. Faktiškai monarchas atlieka tik reprezentacines valstybės vadovo funkcijas. Šiuolaikinių parlamentinių monarchijų pavyzdžiai: Jungtinė Karalystė, Švedija, Nyderlandai, Belgija, Danija, Norvegija, Ispanija ir kitos šalys.

1791 m. gegužės 3-ąją Abiejų Tautų Respublikoje buvo įvesta Konstitucija, kurioje nurodoma, kad ATR tapo konstitucine monarchija su paveldima karaliaus valdžia. Įstatymų leidžiamoji valdžia priklausė Seimui, vykdomoji – karaliui, o teisminė – teismams. Abiejų Tautų Respublikos pavadinimas pakeistas į Lenkiją. LDK ateitis tapo neaiški.
Eriko kronika

**Eriko kronika** (švedų k. *Erikskrönikan*) – vienas iš seniausių Švedijos istorijos šaltinių.

Eriko kronika parašyta eilėmis senąja švedų kalba nežinomo autoriaus apie 1335 m. Kronikos pavadinimas yra susijęs su vienu iš pretendentų į Švedijos sostą, kunigaikščiu Eriku, kuris yra pagrindinis kronikos herojus. Taip vadinti kronika buvo pradėta tik XVI a., iki tol vadinta Senąja Eiliuotąja kronika, o pirminis jos pavadinimas nežinomas. Kronika mūsų laikus pasiekė 19 nuorašų, iš kurių seniausias yra datuojamas 1457 m.

## Turinys

Kronikoje pasakojama apie Folkungų dinastijos valdymo periodą Švedijoje, pradedant šios dinastijos iškilimu XIII a. viduryje ir baigiant Magnuso Eriksono įžengimu į Švedijos sostą 1319 m. Šioje kronikoje bene anksčiausiai švedų šaltiniuose yra minimi lietuviai.

Kronikos sudėtinė dalis yra pasakojimas apie junkerį Karlą, kuris laikomas senesniu už pačią kroniką ir paimtu iš giesmės ar legendos apie šį asmenį. Čia pasakojama, kad jarlo Birgerio konkurentas dėl įtakos Švedijoje junkeris Karlas kuriam laikui nutarė pasitraukti iš šalies, nes bijojo būti nunuodytas. Jis išsiruošė į kryžiaus žygį ir dalyvavo Durbės mūšyje (1260), kur žuvo nuo lietuvių (letugų, senąja švedų k. *lättugha* ar *lettugha*) rankos.

Junkeris Karlas buvo iš Talino atvykusiame danų kryžininkų būryje, tad tikėtina, jog minėtasis lietuvių vardas „lättugha“ yra perimtas iš estų kalbos žodžio ***[[lietuviai|leedukad]]***, kuris ir reiškia lietuviai.

## Ištrauka

## Nuorodos
* Eriko kronikos tekstas senąja švedų kalba
Eiliuotoji Livonijos kronika

**Eiliuotoji Livonijos kronika** (, ) – nežinomo autoriaus senąja vokiečių kalba (aukštaičių tarme) eilėmis parašyta kronika, apimanti maždaug 1143–1290 m. laikotarpį.

Kronikos autorius greičiausiai buvo Livonijos ordino brolis. Šioje kronikoje dėstymas yra paremtas Kalavijuočių ordino magistrų valdymo metais ir, skirtingai nuo Henriko Latvio kronikos, labai retai įvardijami Rygos arkivyskupai, formaliai buvę užkariaujamo krašto siuzerenais. Vis tik, kadangi autoriaus pagrindinis tikslas buvo parodyti Baltijos rytinės pakrantės christianizacijos eigą, kronikoje pasakojama būtent apie estų ir kitų regiono genčių krikščioninimo eigą, o ne tiek apie vidinę Kalavijuočių ordino istoriją. Kronika yra labai vertingas šaltinis Lietuvos istorijai: apie Mindaugo krikšto ir karūnacijos aplinkybes ji suteikia daugiausia žinių, palyginus su kitais šaltiniais. Šioje kronikoje taip pat išsamiausiai aprašyti Saulės (1236) ir Durbės (1260) mūšiai, pasibaigę lietuvių (žemaičių) pergale.

## Literatūra
* Eiliuotoji Livonijos kronika, in: *Mindaugo knyga. Istorijos šaltiniai apie Lietuvos karalių*. Vilnius: Lietuvos istorijos institutas, 2005. 191–136 p. Tai – pirmąkart paskelbtas visos kronikos teksto vertimas į lietuvių kalbą.
Jungas

**Jungas** – pakinktas, prie kurio kinkomi jaučiai (dažniausiai du). Lietuvoje naudotas senovėje, baudžiavos laikais, tuo tarpu dabar dar tebenaudojamas kai kuriose trečiojo pasaulio šalyse.

Seniausias jungas buvo rišamas jaučiams prie ragų. Vėliau sukurti lankeliniai ir rėminiai jungai, kurie buvo maunami jaučiams ant sprando. Jungo kartis buvo daroma iš lengvo medžio, išlenkimas apmušamas minkšta oda, veltiniu, skuduru ar avikailiu, kad nepratrintu jaučiui odos.

Lietuvoje prie ragų rišami jungai naudoti iki XIX a. vid. (kai kuriose Žemaitijos vietose), o lankeliniai ir rėminiai – iki XX a. pr.

## Šaltiniai
Kopikiniai

**Kopikiniai** (*Dendrocolaptidae*) – žvirblinių paukščių šeima. Savo išore primena lipučius. Snapas ilgas ir lenktas. Juo gali ištraukti pasislėpusius plyšiuose smulkius vabzdžius. Vairavimo plunksnos standžios, smailiais galais, jomis paukštis atsiremia į žievę, kai kopia medžių kamienu aukštyn. Laipioti padeda stiprios kojos ilgais, aštriais nagais. Paukščiai dažniausiai žalsvai rudi, rusvais sparnais ir uodega. 

Šeimoje 52 rūšys, kurių dauguma sutinkamos Pietų Amerikoje.

## Gentys
* Geniniai kopikai (*Dendrocincla*) 
* Gelsvažaliai kopikai (*Sittasomus*) 
* Kaltasnapiai kopikai (*Glyphorynchus*) 
* Riestasnapiai kopikai (*Drymornis*) 
* Ilgasnapiai kopikai (*Nasica*) 
* Rusvakrūčiai kopikai (*Dendrexetastes*) 
* Raudonsnapiai kopikai (*Hylexetastes*) 
* Kardonešiai (*Xiphocolaptes*) 
* Tikrieji kopikai (*Dendrocolaptes*) 
* Kardasnapiai (*Xiphorhynchus*) 
* Žvynuotieji kopikai (*Lepidocolaptes*) 
* Dalgiasnapiai kopikai (*Campylorhamphus*)
Krosniniai

**Krosniniai** (*Furnariidae*) – žvirblinių (*Passeriformes*) būrio paukščių šeima. Visos rūšys yra beveik vienodos rusvos spalvos su šviesesne kūno apačia. Minta vabzdžiais, kai kurie lesa sėklas. Jų lizdai labai įvairūs: tikrieji krosniai iš dumblo stato tvirtus kupolo formos lizdus medžių šakose, daug rūšių peri drevėse, gyvūnų urvuose ir pačių išraustuose urveliuose. Iš molio pastatyti lizdai yra labai tvirti, primenantys krosnį, todėl ir toks šeimos pavadinimas. Krosniniai pakartotinai gali pasinaudoti jau pastatytais lizdais, bet jais naudojasi ir kiti paukščiai. Beveik visų rūšių kiaušiniai balti, jų dėtyje būna 3-5. Peri 15-20 dienų. Peri patelė, o patinas laikosi netoli ir garsiai čiulba. Jaunikliai lizdą palieka po 13-18 dienų

Šeimoje apie 220 rūšių, sutinkamų Centrinėje ir Pietų Amerikoje.

## Gentys
* *[[Acrobatornis]]*
* *[[Anabacerthia]]*
* *[[Anabaxenops]]*
* *[[Ancistrops]]*
* *[[Anumbius]]*
* Rajoditai (*Aphrastura*)
* *[[Asthenes]]*
* *[[Automolus]]*
* Palminiai lipučiai (*Berlepschia*)
* *[[Certhiaxis]]*
* *[[Chilia]]*
* Šviesiakačiai filidorai (*Cichlocolaptes*)
* Vandeniniai krosniai (*Cinclodes*)
* *[[Clibanornis]]*
* *[[Coryphistera]]*
* *[[Cranioleuca]]*
* *[[Eremobius]]*
* Tikrieji krosniai (*Furnarius*)
* *[[Geobates]]*
* Kalniniai krosniai (*Geositta*)
* *[[Heliobletus]]*
* *[[Hellmayrea]]*
* *[[Hylocryptus]]*
* *[[Hyloctistes]]*
* Zyliniai smailiauodegiai (*Leptasthenura*)
* Upiniai lapinukai (*Lochmias*)
* Smailiauodegiai (*Margarornis*)
* Didieji ksenopsai (*Megaxenops*)
* *[[Metopothrix]]*
* *[[Ochetorhynchus]]*
* *[[Oreophylax]]*
* *[[Phacellodomus]]*
* Filidorai (*Philydor*)
* *[[Phleocryptes]]*
* *[[Poecilurus]]*
* *[[Premnoplex]]*
* *[[Premnornis]]*
* *[[Pseudocolaptes]]*
* Kačolotai (*Pseudoseisura*)
* Amuradai (*Pygarrhichas*)
* *[[Roraimia]]*
* Strazdiniai lapinukai (*Sclerurus*)
* *[[Schizoeaca]]*
* *[[Schoeniophylax]]*
* *[[Simoxenops]]*
* *[[Siptornis]]*
* *[[Spartonoica]]*
* *[[Sylviorthorhynchus]]*
* Smailiauodegiai krosniai (*Synallaxis*)
* *[[Syndactyla]]*
* Pleištasnapiai (*Xenops*)
* Minkšauodegiai krosniai (*Thripophaga*)
* *[[Thripadectes]]*
* *[[Upucerthia]]*
* *[[Xenerpestes]]*
Skruzdlesiniai

**Skruzdlesiniai** (*Formicariidae*) – žvirblinių (*Passeriformes*) būrio paukščių šeima. Tai smulkūs, vidutinio dydžio paukščiai nuo 10 iki 35 cm ilgio. Jų spalvos nėra ryškios – pilkos arba rusvos su juoda priemaiša. Gyvena miškų pavėsiuose. Šeima nėra dar pakankamai ištirta, nes gyvena slapukiškai, sunkiai prieinamose tankynėse. Daugelis šios šeimos paukščių seka *Eciton* genties skruzdėles, tačiau retai jas lesa, o gaudo skruzdėlių pabaidytus vabzdžius ir smulkius gyvūnus. 

Dauguma skruzdlesių sudaro poras visam gyvenimui ir kartu stato paprastą puoduko formos lizdą. Patelė deda 2, kartais 3 kiaušinius. Peri ir jauniklius maitina abu porelės nariai.

Šeimoje apie 236 rūšys, paplitusios Pietų ir Centrinėje Amerikoje. 

## Gentys
* Tikrieji skruzdlesiai (*Formicarius*)
* Strazdiniai skruzdlesiai (*Chamaeza*)
* Pitiniai skruzdlesiai (*Pittasoma*)
* Pitiniai skruzdinukai (*Grallaria*)
* Baltauodegiai skruzdlesiai (*Hylopezus*)
* Srazdiniai skruzdinukai (*Myrmothera*)
* Mažieji skruzdiniai pitai (*Grallaricula*)
Navikas

**Navikas** gali reikšti:

* Navikas (auglys) – pakitusių ląstelių darinys.

## Pavardės

* Audrius Navikas – diplomatas
* Raimondas Navikas – politikas
* Vladas Navikas – politikas.
Gintarinė deklaracija

**Gintarinė deklaracija** – 1914 m. rugpjūčio 17 d. Vilniaus lietuvių draugijų ir spaudos atstovų susirinkime priimta deklaracija.

## Istorija

Deklaracijos autoriai buvo Jonas Basanavičius, Stasys Šilingas ir Donatas Malinauskas. Deklaracijoje buvo išreikštas lietuvių tautos lojalumas Rusijos imperijai prasidėjusiame kare bei reiškiamos viltys, kad Rusijai laimėjus karą Rusijos imperijos sudėtyje bus sujungtos Didžioji ir Mažoji Lietuva, suteikiant autonomiją Rusijos sudėtyje.

Deklaracijoje apie Mažosios ir Didžiosios Lietuvos suvienijimo viltis poetiškai buvo sakoma, kad vokiečių *[[Drang nach Osten]]* išbarstė gintarinius karolius, o dabar atėjo laikas vėl juos surinkti į vieną visumą. Deklaracijoje taip pat pabrėžtas etninis slavų ir baltų skirtingumas, Rusija raginama remtis net mažiausiais etnografiniais vienetais kovoje su Vokietija.

Apskritai, tokia deklaratyviai lojali pozicija vyriausybės atžvilgiu karo pradžioje buvo būdinga ir kitoms pavergtoms tautoms, tiek Rusijos, tiek Austrijos-Vengrijos imperijose.
Skandinavizmas

**Skandinavizmas** – danų, švedų, norvegų, iš dalies ir suomių judėjimas už Skandinavijos tautų kultūrinę ir politinę vienybę XIX a. 4-7 dešimtmečiais.

Skandinavizmo judėjimas kilo kaip kultūrinis sąjūdis, rėmęs kultūrinį skandinavų bendradarbiavimą, bet vėliau pasisakęs už bendrus skandinavų valstybių užsienio politikos tikslus ir netgi už vienos skandinavų valstybės ar bent jau tarpvalstybinės sąjungos kūrimą. Skandinavistai, paveikti tautinių judėjimų ir tautinio vienijimosi atmosferos Europoje netgi teigė, kad italų ir vokiečių pavyzdžiu turės pasekti ir skandinavai, kurie sudarys vieną tautą. Skandinavizmo judėjimas buvo pirmiausia inteligentų ir ypač universitetų studentų sąjūdis. Pradedant 1838 m. buvo rengiami danų ir švedų, o nuo 1845 m. ir norvegų studentų susitikimai paeiliui viename iš universitetinių Skandinavijos šalių miestų. Didžiausias studentų susitikimas įvyko 1856 m. Upsaloje. Skandinavistams priėmimą Upsaloje surengė Švedijos karalius Oskaras I, kuris išsakė programinį teiginį, kad „karas tarp brolių skandinavų neįsivaizduojamas“. Tai buvo ryškus lūžis, palyginus su ankstesne politika, nes nuo Kalmaro unijos iširimo iki pat 1814 m. Švedija pastoviai kariavo su Danija. Nors skandinavizmo šalininkais buvo Švedijos karaliai Oskaras I ir Karolis XV, skandinavizmui simpatizavo Danijos karalius Frederikas VII, tačiau formalios tarpvalstybinės sąjungos ar bent jau gynybinės sąjungos sutarties tarp Danijos ir Švedijos nepavyko pasirašyti. Politinis skandinavizmas, o ypač idėjos dėl vienos skandinavų tautos kūrimo, bankrutavo 1864 m., kai Švedija neparėmė Danijos jos kare su Prūsija ir Austrija, pasibaigusiame besąlygine Danijos kapituliacija ir Šlezvigo-Holšteino praradimu.
Strimelė

**Strimelė** (*Clupea harengus membras*) – silkiažuvių žuvis. Dydis 25-30 cm, svoris – 40-80 g. Tai Atlantinės silkės (*Clupea harengus*) porūšis, prisitaikęs gyventi apysūrėje Baltijos jūroje. Kūnas plokščias. Nugara tamsi, šonai sidabriškos spalvos. Žvynai nedideli, ploni ir lengvai iškrintantys.

Strimelės laikosi dideliais būriais paviršiniuose vandens sluoksniuose. Pavasarį dažnai migruoja į Kuršių marias. Auga lėtai, subręsta 2-3 metų amžiaus. Neršia pakrantėse, apie 5-15 m gylyje, ant dumblių, smėlio ir kitokio kieto substrato.

Svarbi verslinė žuvis, sudaro apie 30-40 proc. visų Baltijoje sugaunamų žuvų. Tai gausiausia žuvis Lietuvos ekonominėje zonoje. Pagrindinė žūklė vyksta priekrantėje, netoli strimelių nerštaviečių. Žvejojamos tralais bei tinklais. Draudžiama žvejoti mažesnes nei 16 cm ilgio strimėles.
Atlantinė silkė

**Atlantinė silkė** (*Clupea harengus*) – silkiažuvių būrio žuvis. Tai viena iš gausiausių žuvų rūšių pasaulyje. Paplitusios abiejose Atlanto pusėse, telkiasi į didelius būrius. Išauga iki 45 cm ilgio ir sveria daugiau nei pusę kilogramo. Minta irklakojais bei aukštesniaisiais vėžiagyviais, nedidelėmis žuvimis. Silkėmis minta ruoniai, banginiai, menkės ir kitos didesnės žuvys.

Atlantinių silkių žvejyba ilgą laiką buvo svarbi Naujosios Anglijos ir Kanados Atlanto vandenyno pakrantės provincijų ekonomikos dalis. Čia silkės buriasi santykinai netoli kranto į milžiniškus būrius, ypač pusiau uždarose Meino ir Šventojo Lauryno įlankose. Šiaurės Atlanto silkės būriai siekia iki 4 kubinių kilometrų ir telkia iki 4 milijonų žuvų.

## Ekologinė reikšmė

Silkės suvartoja didžiulius zooplanktono kiekius, taip panaudodamos vėžiagyvių biomasę pelaginėje zonoje. Savo ruožtu silkės yra pagrindinis grobis aukštesniame trofiniame lygmenyje esančioms rūšims.

## Geografinis paplitimas

Atlantinė silkė paplitusi abiejose Atlanto pusėse, nuo Meino įlankos, Šventojo Lauryno įlankos, Fandžio įlankos, Labradoro jūros, Deiviso sąsiaurio, Boforto jūros iki Danijos sąsiaurių, Norvegijos jūros, Šiaurės jūros, Baltijos jūros (atskiras porūšis), Lamanšo sąsiaurio, Keltų jūros ir Biskajos įlankos.

## Istorija

Lietuvoje maistui silkės gabentos iš Vakarų Europos jau nuo XIII a. pab.–XIV a. pr. Jas iki XVI a. pr. dažniausiai veždavo Hanzos pirkliai (per Gdanską, Rygą, Karaliaučių). Vėliau buvo nuolat vežamos iš Europos šalių. Nuo XVIII a. iki 1811 m. Vilniuje silkėmis prekiavo druskininkų cechas. Tarpukario Lietuvoje silkės per Klaipėdą į Lietuvą vežtos iš Jungtinės Karalystės. 1929–1938 m. atlantinė silkė sudarė 97,9 % visos į Lietuvą įvežtos žuvies. Vienam Lietuvos gyventojui vidutiniškai teko 4,8 kg silkės. 1950–1969 m. lietuvių žvejai silkes žvejojo Atlanto vandenyne (vėliau dėl menkstančių išteklių žvejyba apribota).

Lietuvoje silkė tradiciškai būdavo pasninko maistas; sūdyta arba kepta valgyta su virtomis bulvėmis, duona, jos sūrime buvo mirkomos daržovės. Žemaičiai silkių dėdavo į pusryčių košę, o miltuose pavoliotų ir ant žarijų pakepintų įtrindavo į rūgusį pieną. Nuo XX a. vid. paplito vadinama silkė „pataluose“: marinuota silkė su virtų daržovių (morkų, burokėlių), svogūnų, grybų garnyru.

## Šaltiniai
Silkinės

**Silkinės** (*Clupeidae*) – silkiažuvių būrio žuvių šeima. Sėslių žuvų kūno ilgis iki 35-45 cm. Nugara tamsiai melsva ar žalsva, šonai sidabriški. Dantys maži arba visai jų nėra. Ikreliai apvalūs. 

Lietuvos pakrantėse randamos:
*Kilkė, arba šprotas (*Sprattus sprattus*)
*Sardinė (*Sardina pilchardus*)
*Perpelė (*Alosa fallax*). Rūšis buvo įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. Šiuo metu populiacija atstatyta.
* Atlantinė silkė (*Clupea harengus*)
*Strimelė (*Clupea harengus membras*)

## Sistematika

Šeimoje yra 64 gentys, 206 rūšys. Skirstoma į keletą pošeimių:
*Pošeimis. *Dussumieriinae*
**Malabarinės apvaliosios silkės (*Dayella*)
**Vaivorykštinės sardinės (*Dussumieria*)
**Apvaliakūnės silkės (*Etrumeus*)
**Apvaliapilvės silkės (*Gilchristella*)
**Nykštukinės silkės (*Jenkinsia*)
***[[Luisiella]]*
**Madagaskarinės apvaliosios silkės (*Sauvagella*)
**Silkelės kibinagai (*Spratelloides*)
**Šprotinės silkėlės (*Spratellomorpha*)
*Pošeimis. *Clupeinae*
**Silkinės sardinėlės (*Amblygaster*)
**Paprastosios silkės (*Clupea*)
**Kilkės (*Clupeonella*)
**Baltosios sardinės (*Escualosa*)
**Paprastosios silkutės (*Harengula*)
**Azijinės sardinės (*Herklotsichthys*)
**Lilės (*Lile*)
**Siūlasilkės (*Opisthonema*)
*Pošeimis. *Alosinae*
**Perpelės (*Alosa*)
**Menhedenai (*Brevoortia*)
***[[Caspialosa]]*
**Bongos (*Ethmalosa*)
**Ramiojo vandenyno menhedenai (*Ethmidium*)
**Guduzijos (*Gudusia*)
**Hilzos (*Hilsa*)
**Kininės hilzos (*Tenualosa*)
*Pošeimis. *Pellonulinae*
**Malajiniai upiniai šprotai (*Clupeichthys*)
**Indokininiai upiniai šprotai (*Clupeoides*)
**Konginės trisos (*Congothrissa*)
**Šprotai (*Corica*)
**Nigerinės apvaliosios silkės (*Cynothrissa*)
**Gėlavandenės silkutės (*Ehirava*)
**Smėliniai šprotai (*Hyperlophus*)
**Apvaliosios silkaitės (*Laeviscutella*)
**Ežerinės sardinės (*Limnothrissa*)
**Nykštukinės trisos (*Microthrissa*)
**Afrikinės trisos (*Odaxothrissa*)
**Afrikinės silkutės (*Pellonula*)
**Afrikiniai šprotai (*Poecilothrissa*)
**Bevokės silkės (*Potamalosa*)
**Afrikinės pjūkladantės trisos (*Potamothrissa*)
**Tanganikiniai šprotai (*Stalothrissa*)
*Pošeimis. *Dorosomatinae*
**Trumpapelekės perpelės (*Anodontostoma*)
**Bukasnukės vilkasilkės (*Clupanodon*)
**Bukasnukės perpelės (*Dorosoma*)
**Azijinės upinės perpelės (*Gonialosa*)
***[[Konosirus]]*
**Azijinės bukagalvės perpelės (*Nematalosa*)
**Nesugrupuotos*
***[[Erichalcis]]*
**Afrikinės nykštukinės trisos (*Nannothrissa*)
**Pelados (*Neoopisthopterus*)
**Laplatiniai šprotai (*Platanichthys*)
**Manfudijos (*Ramnogaster*)
**Upinės sardinės (*Rhinosardinia*)
**Paprastosios sardinės (*Sardina*)
**Sardinėlės (*Sardinella*)
**Amerikinės sardinės (*Sardinops*)
**Nykštukinės trisos (*Sierrathrissa*)
**Šprotai (*Sprattus*)
**Tanganikiniai šprotai (*Stolothrissa*)
**Čilinės silkės (*Strangomera*)
**Nykštukinės silkės (*Thrattidion*)

## Nuorodos
*Family Clupeidae – Herrings, shads, sardines, menhadens 
*Silkinių (''Clupeidae'') šeimos žuvų iliustracijos ir rūšių sąrašas
Paprastosios silkės

**Paprastosios silkės**, arba tiesiog **silkės** (*Clupea*) – silkinių žuvų gentis. Kūnas žemas, šonuose be dėmių. Pilvinis pelekas yra arčiau uodegos. Turi daugiau kaip 50 stuburo slankstelių.

Žinomiausios verslinės žuvys:
*Atlantinė silkė (*Clupea harengus*) ir jos porūšis – strimelė (*Clupea harengus membras*).
Ančiuvinės

**Ančiuvinės ** (*Engraulidae*) – silkiažuvių šeima. Kūnas ilgas, apaugęs stambiais cikloidiniais žvynais, balkšvai sidabriškas, dažnai su metalinio atspalvio juostele šonuose. Galva didelė, plokščia iš šonų. Akys didelės. Dantys maži, išsidėstę viena eile. Analinis pelekas ilgesnis už kitų silkinių žuvų. Ikreliai dažniausiai elipsės ar lašo formos.

Paplitę visų vandenynų tropinio ir vidutinio klimato juostose. Dauguma jūrinės pelaginės žuvys, gyvenančios pulkais.

Baltijos jūroje ties Lietuva randama viena rūšis – europinis ančiuvis, arba tiesiog ančiuvis (*Engraulis encrasicholus*)

Šeimoje yra 16 genčių, 142 rūšys.

## Gentys
* Amazoniniai šprotai (*Amazonsprattus*)
* Ančiojos (*Anchoa*)
* Ančiovijos (*Anchovia*)
* Ančiovėlės (*Anchiovella*)
* Bokonai (*Cetengraulis*)
* Ančiuviai koilijos (*Coilia*)
* *[[Encrasicholina]]*
* Paprastieji ančiuviai (*Engraulis*)
* *[[Jurengraulis]]*
* Dantytieji ančiuviai (*Lycengraulis*)
* Krokodiliniai gėlavandeniai ančiuviai (*Lycothrissa*)
* *[[Papuengraulis]]*
* Sparnapelekiai ančiuviai (*Pterengraulis*)
* Ančiuviai setipinos (*Setipinna*)
* Rytiniai ančiuviai (*Stolephorus*)
* Trisos (*Thryssa*)

## Nuorodos
* Family Engraulidae – Anchovies
* Ančiuvinių (''Engraulidae'') šeimos žuvų iliustracijos ir rūšių sąrašas
Androgenai

**Androgenai** – vyriškieji lytiniai hormonai (testosteronas ir jo skilimo junginiai androsteronas, androstendionas, dihidrotestosteronas ir kt.), kuriuos gamina sėklidės, antinksčių žievė ir kiaušidžių stroma. Androgenai gaminami iš cholesterolio. Kraujyje androgenai dažniausiai būna susijungę su plazmos baltymais, ir tai užkerta kelią per didelei moters androgenizacijai (vyriškų požymių pasireiškimui) bei apsaugo pačius hormonus nuo jų skaidymo kepenyse ir kituose organuose.

Androgenai reguliuoja vulvos (moters išorinių lytinių organų) formavimąsi. Ankstyvose nėštumo stadijose androgenus gamina kiaušidės, ir jiems veikiant apie 12-ą nėštumo savaitę vyriškos lyties vaisiui ima formuotis vyriška šlaplė ir sėklidžių kapšelis, o jeigu androgenų poveikio tuo metu nėra, formuojasi lytinės lūpos ir varputė. Vidinių lytinių organų formavimuisi androgenai įtakos neturi, tačiau iš dalies skatina baltymų, riebalų, angliavandenių ir kitų medžiagų sintezę.

Androgenų biologinis veikimas labiausiai pasireiškia formuojantis vyro antriniams lytiniams požymiams, sintetinantis baltymams, taip pat turi įtaką aukštajai nervinei veiklai, lytinių takų ir lytinių liaukų funkcijai. Skatina lytinį potraukį, slopina moteriškuosius hormonus – estrogenus. Androgenai lemia sėklidžių kapšelio, sėklinių pūslelių, prostatos, varpos, Kuperio liaukų augimą. Moterims androgenai slopina hormono folikulino gamybą, o tai stabdo folikulų subrendimą kiaušidėse, geltonkūnio susidarymą, skatina gimdos atrofiją. Esant dideliems androgenų kiekiams, estrogenų veikla slopintina.

Androgenai labai greitai pašalinami iš organizmo, nes kepenyse jungiasi su gliukuronu ir sieros rūgštimi, o po to išsiskiria su šlapimu.
Europinis ančiuvis

**Europinis ančiuvis**, **ančiuvis** (*Engraulis encrasicolus*) – ančiuvinių (*Engraulidae*) šeimos žuvis. Kūnas ilgas, beveik cilindro formos, 10-15 cm ilgio ir 10-15 g svorio. Galva didelė, iš šonų plokščia. Nugara žalia, šonai sidabriški, žiaunadangčiai gelsvi. Žvynai stambūs, lengvai iškrintantys. Šoninės linijos neturi. Žiotys labai gilios, užeina už akių. Dantukai smulkūs. Akys didelės, snukio priekyje.

Gyvena Šiaurės Atlante nuo Kanarų salų iki Biskajos įlankos, Viduržemio, Juodojoje, Azovo, Šiaurės, Baltijos jūrų paviršiniame vandens sluoksnyje. Būdingos tolimos sezoninės migracijos. Neršia pavasarį-vasarą. Ikreliai ovalūs, skaidrūs. Vislumas – apie 10-132 tūkst. ikrelių.

Ančiuvis – verslinė žuvis. Jos sūdomos, gaminami konservai, žuvų miltai. Ties Lietuvos pakrante reta, kadangi čia mažas vandens druskingumas.
Testosteronas

**Testosteronas** – steroidinis hormonas, priklausantis androgenų grupei ir gaminamas daugiausia sėklidėse, taip pat – antinksčiuose ir kiaušidėse. Jis dalyvauja formuojantis vyro lytiniams organams, atsirandant antriniams lytiniams požymiams, reguliuoja spermatogenezę ir lytinį elgesį, taip pat turi įtakos azoto ir fosforo apykaitai organizme. Testosterono biologinis poveikis labiausiai pasireiškia sėkliniuose latakuose, sėklidės prielipe, prostatoje, sėklinėse pūslelėse, pogumburyje, gimdoje ir kiaušidžių folikuluose.

Testosterono gamybą ir sekreciją lemia hipofizėje gaminami hormonai – liuteinizuojantis hormonas ir folikulinas. Jo androgeninis poveikis pasireiškia 12-ąją nėštumo savaitę. Moters organizme testosteroną gamina kiaušidės, kur jis folikulo ląstelėse pavirsta estrogenais, be to, skatina pieno liaukų formavimąsi, todėl nėštumo metu jo koncentracija padidėja, tačiau per didelis testosterono kiekis pas moterį slopina kiaušidžių funkciją.
Folikulinas

**Folikulinas** (dar vadinamas ***estronu***) – tai moteriškasis lytinis hormonas, priklausantis endrogenų grupei ir gaminamas priekinėje hipofizėje (androhipofizėje). Jis būtinas lytinės brandos metu, formuojantis antriniams lytiniams požymiams, moteriškam lytiniam elgesiui bei dauginimosi funkcijai. Kaip vaistas jis naudojamas esant lytinių organų sutrikimams, nevaisingumui, menopauzės metu, dėl moters ciklo sutrikimų ir kt.
Estrogenai

**Estrogenai** ( 'aistra' + *genos* 'kilmė') – tai moteriškieji lytiniai hormonai (estradiolis, estriolis, folikulinas), kuriuos gamina folikulai kiaušidėse, placenta, o nedideliais kiekiais – antinksčių žievė bei sėklidės. Estrogenai lemia antrinių lytinių požymių atsiradimą, paruošia moters dauginimosi sistemą nėštumui, užtikrina kiaušialąstės išėjimą į lytinius takus, šitaip suteikiant jos apvaisinimo galimybę po ovuliacijos, taip pat jie sąlygoja struktūrinius pokyčius lytinės sistemos audiniuose (makšties gleivinės epitelio proliferaciją, tinkamos pH palaikymą, gimdos hipertrofiją ir ritmingus susitraukimus), pieno liaukų formavimąsi, poodinio riebalų sluoksnio pasiskirstymą, lytinio potraukio atsiradimą.

Estrogenai kartu su progesteronu atsakingi už nėštumo palaikymą ir gimdymą. Kaip ir androgenai, jie turi daug įtakos bendrai medžiagų apykaitai organizme. Tiek pas moterį, tiek ir pas vyrą estrogenai reguliuoja hipofizės gonadotropinę funkciją. Moters organizme estrogenai gaminasi nedideliais kiekiais iki pat lytinės brandos, tačiau paskui kiaušidės šių hormonų gaminti ima žymiai daugiau. Estrogenų patekimas į kraują sąlygoja gimdos, kiaušintakių ir makšties vystymąsi. Prasidėjus lytinei brandai, pirmasis požymis, kad estrogenų ima gamintis daugiau, yra pieno liaukų formavimasis. Pernelyg didelis estrogenų kiekis lemia ankstyvą moters lytinį subrendimą bei vyro feminizaciją (moteriškų požymių pasireiškimą).
Progesteronas

**Progesteronas** – steroidinis hormonas, kurį gamina geltonkūnis, placenta ir antinksčių žievė. Sulaukus lytinės brandos, progesterono sekrecija suintensyvėja antrojoje moters ciklo fazėje, kai po ovuliacijos ima formuotis geltonkūnis, kuris gamina didelius progesterono kiekius (šitaip paruošiant gimdos gleivinę galimai gemalo implantacijai), ir tik ciklo pabaigoje hormono gamyba sumažėja. Šio hormono koncentracijos sumažėjimas lemia gimdos gleivinės atsiplėšimą ir mėnesinių kraujavimą. Tačiau pastojus, kai geltonkūnio veikla nenutrūksta, progesterono gamyba suintensyvėja. Nuo 4-ojo nėštumo mėnesio progesteroną gaminti ima placenta, ir jo gamyba sumažėja tik nėštumo pabaigoje. Progesteronas skatina mažų liuteinizuojančio hormono dozių sekreciją ir slopina didelių dozių sekreciją.

Pagrindinis fiziologinis progesterono poveikis moters organizme pasireiškia tik pradedant lytine branda. Jis užtikrina nėštumo palaikymą (slopina gimdos susitraukimus), tinkamas sąlygas apvaisintam kiaušinėliui, skatina pieno liaukų vystymąsi, slopina naujų folikulų brendimą kiaušidėje. Progesteronas taip pat naudojamas moters ciklo sutrikimams gydyti, jis įeina į kontraceptinių piliulių sudėtį.

Panašiu į progesterono biologiniu poveikiu pasižymi hormonai gestagenai.
Gestagenai

**Gestagenai** (arba ***progestagenai***;  – nešioti, būti nėščiai +  – gimdantis, gaminantis) – tai natūralių ir sintetinių hormonų grupė, kurie turi panašų biologinį poveikį kaip ir progesteronas. Jie stabdo liuteinizuojančio hormono gamybą, skatina folikulino sekreciją iš hipofizės, turi įtakos gimdos gleivinės proliferacijai, estrogenų apykaitai (stiprina estradiolio virtimą estronu ir estrioliu), atpalaiduoja gimdos raumenis, slopina kiaušintakių susitraukimus. Jei organizme daug estrogenų, gestagenai stiprina trofinius procesus kiaušintakiuose, stimuliuoja krūtų liaukinio audinio vystymąsi, paruošia krūtis laktacijai. mėnesinių ciklas.

Skirtingais moters gyvenimo laikotarpiais gestagenai įvairiai veikia dauginimosi sistemą. Gestagenų stoka yra viena iš dažniausių nevaisingumo, moters ciklo sutrikimų ir staigaus persileidimo priežasčių. Kaip vaistai jie yra skiriami esant lytinių organų funkcijos sutrikimams, nepakankamai progesterono sekrecijai iš geltonkūnio, placentos hormoniniam nepakankamumui, mėnesinių sutrikimams (amenorėja, algomenorėja), gydomas lytinių organų neišsivystymas ir nevaisingumas, lytinių organų augliai ir kt. Mažos gestagenų dozės gali sukelti ovuliaciją. Tačiau gestagenų negalima vartoti esant lytinių organų uždegimams, pirmojoje moters ciklo fazėje ir kt. Šalutiniai poveikiai: druskų ir vandens apykaitos organizme sutrikimai, maskulinizacija (vyriškų požymių atsiradimas).
Prostaglandinai

**Prostaglandinai** – hormonai, biologiškai labai aktyvūs junginiai, kurių esama ne tik žmogaus, bet ir kitų gyvūnų organizme bei augaluose. Iš pradžių buvo manoma, kad juos gamina tik prostata, dėl to buvo parinktas toks jų pavadinimas. Yra apie 20 natūralių prostaglandinų. Ypač daug jų yra spermoje ir vaisiaus vandenyse, gimdos endometriume (gleivinėje), galvos ir nugaros smegenyse, skydliaukėje; maži kiekiai yra riebaliniame audinyje, antinksčiuose, kiaušidėse, skrandyje, žarnyne ir kt. Prostaglandinų koncentracija labai padidėja artėjant ovuliacijai, o mėnesinių metu jie pasiekia maksimumą gimdos gleivinėje. Be to, kai kurių prostaglandinų koncentracija padidėja progesterono sekrecijos metu, bet sumažėja pirmojoje moters ciklo fazėje. Per didelė arba per maža jų koncentracija gali sukelti kai kuriuos mėnesinių sutrikimus arba nevaisingumą.

## Funkcija
Pagrindinis prostaglandinų biologinis poveikis – jie skatina lygiųjų raumenų susitraukimus, ypač gimdos ir kiaušintakių. Jie taip pat dalyvauja įvairiose dauginimosi sistemos grandyse, turi įtakos spermatozoidų judrumui bei kiaušialąstės judėjimui kiaušintakiu. Prostaglandinų stoka yra susijusi su nepakankamais raumenų susitraukimais gimdymo metu, per ilgu nėštumu, o perteklius gali sąlygoti savaiminį persileidimą ir per ankstyvą gimdymą. Todėl šie hormonai yra naudojami akušerijoje siekiant optimizuoti su gimdymu susijusius procesus.
Salatis

**Salatis** (*Aspius aspius*) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (*Cyprinidae*) šeimai.

Kūnas verpstiškas, iki 80 cm ilgio (vidutiniškai 25–60 cm). Nugara melsvai pilka, šonai pilkšvai sidabriški, pilvas baltas. Pelekai pilki: uodeginis ir nugarinis pelekai tamsiais galais, pauodeginis, krūtininis ir pilvinis pelekai ties pamatais rausvi. Apatinis žandas atsikišęs į priekį. Žuvis sveria iki 11–12 kg (vidutiniškai 3–4 kg).

Laikosi srauniose vietose (prie rėvų, sūkurių). Neršia balandį ant akmeningo arba žvirgždingo grunto. Mailius minta vabzdžiais, vėžiagyviais, o suaugusios žuvys – kuojomis, gružliais, aukšlėmis.

Lietuvoje paplitusi upėse, dažna žvejų mėgėjų gaudoma žuvis. Salačiai dažni Nemune, Neryje, Merkyje, Žeimenoje, Šventojoje, Kuršių mariose.

## Šaltiniai
Pagumburis

**Pogumburis**, **hipotalamas** () – tarpinių smegenų apatinė dalis, esanti po gumburu (pagal tai ir pavadinimas); joje gausu nervinių ląstelių, atliekančių signalo perdavimo ir sekrecijos funkcijas. Tai yra aukščiausias vegetacinių organizmo reakcijų reguliavimo centras; tai vieta, kurioje kartu reguliuojama tiek nervinė, tiek ir endokrininė veikla. Pogumburio reguliacinė veikla dažniausiai pasireiškia per hipofizę, kuri dar vadinama pogumburio liauka. Taip yra reguliuojamos lytinės liaukos, skydliaukė, antinksčių žievė ir kt.

Pogumburio nervinių ląstelių branduoliuose susidaro liberinai – medžiagos, kurios reguliuoja visus trofinius hormonus (kurie susidaro hipofizės priekinėje dalyje): vieni turi skatinantį poveikį, kiti – slopinantį. Liberinai, dar vadinami atpalaidavimo faktoriumi, yra savotiški universalūs cheminiai veiksniai, perduodantys impulsus į endokrininę sistemą. Pavyzdžiui, lytinė funkcija reguliuojama per gonadotropinus. Pogumburyje yra centrai (toniški), kurie stimuliuoja pastovią priekinės hipofizės dalies hormonų sekreciją, ir centrai (cikliški), reguliuojantys periodišką gonadotropinų sekreciją. Toniškus centrus turi tiek vyrai, tiek ir moterys, o cikliškus turi tik moterys. Tokia pogumburio veiklos diferenciacija nulemiama dar vaisiaus laikotarpyje.

Pogumburio veiklos sutrikimai pasireiškia įvairiai, priklausomai nuo pažeistų centrų vietos ir pobūdžio.

## Išnašos
Lytiniai organai

**Lytiniai organai** (; iki Antrojo pasaulinio karo dar vadinti **gimties padargais**) – tai organai, kurie yra atsakingi už dauginimosi funkciją. Jie yra pirminiai lytiniai požymiai, ir pas žmones yra skirstomi į moters lytinius organus bei vyro lytinius organus (įskaitant lytinius takus ir lytines liaukas). Vyriškieji lyties organai yra labiau išsikišę nei moteriškieji, jų fiziologija yra šiek tiek paprastesnė nei moteriškųjų.

Lytiniai organai dar kartais vadinami dauginimosi organais, o lytinės liaukos kartais vadinamos gonadomis. Visų jų inervacija prasideda nuo 4-ojo kryžmens slankstelio (S4).

## Moters lytiniai organai

Moters lytiniai organai () yra skirstomi taip:
* išoriniai lytiniai organai:
** moters – vulva (arba lytinis plyšys), įskaitant varputę (*clitoris*, 5) ir lytines lūpas (mažosios – *labia minora*, didžiosios – *labia majora*);
* vidiniai lytiniai organai:
** makštis (*vagina*, 7), kiaušintakiai (*tubae uterinae*, 1), kiaušidės (*ovaria*, 8), gimda (*uterus*, 10) ir gimdos kaklelis (*cervix uteri*, 12);
* priedinės lytinės liaukos:
** Skeno liaukos (*glandulae vestibulares minores*) ir Bartolino liaukos (*glandulae vestibulares majores*).

## Vyro lytiniai organai

Vyro lytiniai organai () yra skirstomi taip:
* išoriniai lytiniai organai:
** varpa (*penis*, 3), įskaitant varpos galvutę (*glans*, 5) ir apyvarpę (*praeputium*, 6), bei sėklidžių kapšelis (*scrotum*, 18);
* vidiniai lytiniai organai:
** sėklidės (*testes*, 17), sėklidžių prielipas (*epididymis*, 16) ir sėklatakiai (*ducti deferens*, 15);
* priedinės lytinės liaukos:
** priešinė liauka (*prostata*, 12), sėklinės pūslelės (*vesiculae seminales*, 10) ir Kuperio liaukos (*glandulae bulbourethrales*, 13).

## Šaltiniai
Geltonkūnis

**Geltonkūnis** () – tai laikinoji vidaus sekrecijos liauka, kuri susidaro moters kiaušidėje po ovuliacijos vietoje suplyšusio folikulo. Ji gamina hormoną progesteroną.

Geltonkūnio susidarymą lemia hipofizės priekinėje dalies išskiriami hormonai. Geltonkūnio raidos stadijos:
* proliferacija – jos metu auga plyšusio folikulo granulocitai,
* vaskuliarizacija – granulocitai tampa liuteininiais (juose kaupiasi daug karotino ir ksantofilo, ir dėl to ląstelės pagelsta),
* agregacija – liuteininės ląstelės kaupiasi sluoksneliais,
* degeneracija – liuteininiai sluoksneliai ima irti ir geltonkūnis susitraukia.

Menstruacinis (vadinamasis „netikrasis“, kai nėra įvykęs apvaisinimas) geltonkūnis funkcionuoja antrojoje moters ciklo fazėje, maždaug 10–12 dienų. Maždaug 2–3 dienos iki mėnesinių jis ima degeneruoti – nustoja gaminti hormonus, praranda geltoną atspalvį, liuteininės ląstelės pakeičiamos jungiamuoju audiniu ir susidaro randas – balkšvasis kūnas. Tačiau jeigu kiaušialąstės apvaisinimas yra įvykęs, susidaro nėštuminis geltonkūnis (vadinamas „tikruoju“), kuris funkcionuoja pirmąsias 12–16 nėštumo savaičių ir gamina progesteroną, paskui jo veikla sumažėja ir galiausiai išnyksta, o hormonų sekrecijos funkciją iki nėštumo pabaigos perima placenta.
Lytinės lūpos

**Lytinės lūpos** () – tai odos raukšlės, ribojančios iš šonų lytinį plyšį ir makšties prieangį. Jos priklauso išoriniams moters lytiniams organams. Skiriamos didžiosios ir mažosios lytinės lūpos.

***Didžiosios lytinės lūpos*** () yra dvi susiliečiančios odos raukšlės, ribojančios iš šonų lytinį plyšį. Jas sudaro riebalų prisotintos ląstelės. Jose taip pat yra daug riebalinių liaukų, prakaito liaukų, jos lytinės brandos metu apauga plaukeliais. Prie didžiųjų lytinių lūpų yra Bartolino liaukos, kurios lytiškai susijaudinus bei sueities metu išskiria tam tikrą skystį, panašų į gleives. Vyriškas atitikmuo vaisiaus vystymosi stadijoje yra sėklidžių kapšelis.

Tarp didžiųjų yra ***mažosios lytinės lūpos*** () – dvi rožinės spalvos, plonos švelnios odos klostės, apribojančios makšties prieangį. Jose riebalinio audinio nėra, tačiau yra riebalinių liaukučių, kraujagyslių ir nervinių galūnėlių, tad jos yra labai jautri erogeninė zona. Lytinio susijaudinimo metu mažosios lytinės lūpos prisipildo kraujo ir sustangrėja, šitaip susiaurindamos įėjimą į makštį. Tai padidina varpos trintį ir vyro lytinį susijaudinimą, kadangi jos glaudžiai suspaudžia varpą.

## Lytinis susijaudinimas ir reakcija

Lytinės lūpos yra viena iš moters erogeninių zonų. Nors didžiosios lytinės lūpos yra įprastai jautrios lytiniam dirginimui, pastarųjų jautrumas kiekvienos moters atveju individualus: vienais atvejais jos gali būti tokios jautrios, jog bet koks prisilietimas gali būti nemalonus, o kitais atvejais net sąmoninga stimuliacija nesukelia lytinės reakcijos. Lytinės lūpos gali būti stimuliuojamos masturbacijos arba lytinio santykiavimo su sekso partneriu metu, užsiimant fingeringu ar oraliniu seksu. Mažųjų lūpų dirginimas taip pat kartu gali stimuliuoti ir itin jautrią varputę.

Lytinio susijaudinimo metu didžiosios lytinės lūpos dėl padidėjusio kraujo tekėjimo išbrinksta ir kiek susitraukia, kas palengvina prieigą prie vulvos. Tuo tarpu mažosios lūpos irgi prisipildo krauju: dėl šios priežasties šios skersmuo padidėja 2–3 kartus, ji parausta. Kadangi nėštumas ir gimdymas padidina lytinių organų kraujagyslingumą, moterų su vaikais lytinės lūpos krauju prisisotina greičiau.

Lytinės stimuliacijos metu, maždaug 3 minučių ir 30 sekundžių laikotarpyje iki orgazmo, į didžiąsias lytines lūpas priteka vis daugiau kraujo ir šios dar labiau parausta. Moterų, kurios yra turėjusios vaikų, atveju, šiuo metu didžiosios lytinės lūpos itin išbrinksta ir tampa tamsiai raudonos. Pakartotina stimuliacija gali baigtis orgazmu: orgazminiai susitraukimai padeda pašalinti kraują, esantį išorinėse bei vidinėse lytinėse lūpose, varputėje ir kitose vulvos dalyse, kas moteriai sukelia itin malonius orgazminius pojūčius.

Po orgazmo arba praėjus lytiniam moters susijaudinimui, lytinės lūpos pamažu sugrįžta į savo pradinę būseną. Mažosios lytinės lūpos susigrąžina sau įprastą spalvą per 2 minutes, o išbrinkimas dingsta per 5–10 minučių. Tuo tarpu didžiosios lytinės lūpos į savo pradinę būseną sugrįžta per 1 valandą.

## Šaltiniai
Paprastasis ūsorius

**Paprastasis ūsorius**, **ūsorius** (*Barbus barbus*) – karpžuvių žuvis, priklausanti karpinių (*Cyprinidae*) šeimai. Žuvis iki 80-90 cm ilgio, svoris – 4,0-4,5 kg. Kūnas skerspjūvyje apvalus. Nugara ir šonai žalsvai gelsvi, pilvas šviesus. Žvynai pailgi. Uodeginis ir nugarinis pelekai tamsūs, kiti – šviesiai rausvi.

Lietuvoje dažna žuvis, paplitusi upėse. Paprastai sugaunama 50-60 cm ilgio ir 2-3 kg svorio. Prieš nerštą ikreliai nuodingi.
Folikulas

**Folikulas** – struktūrinis kiaušidžių elementas, kuriame subręsta moteriškoji lytinė ląstelė – kiaušialąstė. Yra įvairių tipų folikulai:
* pirminiai (primordialiniai),
* bręstantys,
* vezikuliniai (Grafo pūslelės),
* kistoziniai,
* atreziniai.
Kiaušialąstės raida susijusi su pirminių folikulų augimu ir vystymusi – juos sudaro viduje esanti nesubrendusi kiaušialąstė ir ją dengiantis epitelinių ląstelių sluoksnis bei jungiamasis audinys. Pas ką tik gimusią mergaitę tokių folikulų yra apie 300–400 tūkst. Dauguma folikulų degeneruoja (vyksta atrezija), ir lytiškai subrendus jų telieka apie 30 000. Likusieji folikulai ima lėtai ir pastoviai bręsti, nors iš jų visiškai subręsta tik nedaugelis. Per maždaug 35 metus, kada moteris yra vaisinga, abiejose kiaušidėse susidaro tik apie 500 Grafo folikulų.

Kiekviename moters cikle vienu metu auga apie 10–15 folikulų, tačiau iš jų ovuliuoja (t. y. plyšta, ir iš folikulo išsilaisvina apvaisinimui pasiruošusi kiaušialąstė) tik vienas, labai retai – du ar trys. Esant 28 dienų moters ciklui, folikulas subręsta maždaug 14 dieną (normos ribos 11–18 dienų) – šis laikotarpis turi įtakos moters ciklo trukmei. Visi kiti folikulai žūsta įvairiose brendimo stadijose, o jų ertmės užpildomos jungiamuoju audiniu – šitaip susidaro atreziniai folikulai. Jeigu normaliai subrendęs folikulas neovuliuoja, susidaro kistozinis folikulas.

Folikulų augimą ir brendimą reguliuoja neuroendokrininiai veiksniai, visų pirma – hipofizės priekinės dalies tropiniai hormonai. Išeikvojus visus kiaušidėse esančius primordinius folikulus, mėnesinės išnyksta (apie 50 moters gyvenimo metus).
Grafo folikulas

**Grafo folikulas** (dar vadinamas ***Grafo pūslele***) – tai subrendęs folikulas (kiaušidės struktūrinis darinys), stambi pūslelė, pripildyta baltymų, druskų ir kitų medžiagų turinčio skysčio. Pavadinta olandų mokslininko Renjė de Grafo (*Regnier de Graaf*, 1641–1673) garbei, kuris 1672 metais aptiko šį folikulą. Grafo folikulo viduje yra subrendusi kiaušialąstė, pasiruošusi apvaisinimui.

Folikulas subręsta pirmojoje moters ciklo fazėje, per tą laiką jis padidėja iki maždaug 20 mm. Tada jo ertmė prisipildo folikulinio skysčio, o jame esanti kiaušialąstė padidėja ir subręsta. Po ovuliacijos, apvaisinimui pasirengusi kiaušialąstė iš pradžių patenka į pilvo ertmę, o po to – į kiaušintakį. Plyšusios Grafo pūslelės vietoje susidaro nauja, labai svarbi endokrininė liauka – geltonkūnis. Sergant kai kuriais hormoniniais sutrikimais, folikulas neplyšta, todėl kiaušialąstė iš kiaušidės neišeina ir ovuliacija neįvyksta – tai gali būti nevaisingumo arba gimdos disfunkcijos priežastis.
Makšties prieangis

**Makšties prieangis** – plyšys, kurį iš šonų riboja mažosios lytinės lūpos, iš priekio – varputė, o iš galo – užpakalinė lytinių lūpų dalis. Priklauso vulvos sričiai. Iš viršaus prieangį dengia mergystės plėvė ar jos likučiai, jo paviršius padengtas plokščiuoju epiteliu. Jis visada drėgnas dėl sekretų, kuriuos išskiria mažosios prieangio liaukos, esančios visame jo paviršiuje, ir didžiosios prieangio liaukos, esančios didžiųjų lytinių lūpų audinyje. Į makšties prieangį atsiveria išorinė šlapimtakio anga, kuri yra tarp varputės ir įėjimo makštin.

Prieangyje gausu nervinių galūnių, kraujagyslių ir limfinių liaukų. Jis jautriai reaguoja į prisilietimus ir lytiškai susijaudinus pritvinksta kraujo, susidaro stangri, elastinga jungtis, kuri atveria įėjimą į makštį. Vyrui įstūmus varpą į makštį, toji jungtis glaudžiai apgaubia varpą, ir tai sueities metu suteikia abiem partneriams labai malonius pojūčius. Šio jausmo gali nebūti, jeigu makšties prieangis yra labai išsiplėtęs, ypač pas daug kartų gimdžiusias moteris, taip pat po makšties bei tarpvietės plyšimų.
Giovanni Caboto

**Džiovanis Kabotas** (*Giovanni Caboto*, 1450–1499), dėl savo kelionių ir tyrinėjimų po Anglijos vėliava labiau žinomas anglišku vardu **Džonas Kabotas** (*John Cabot*) – garsus italų jūreivis ir keliautojas.

1497 m. išplaukė iš Bristolio, ieškodamas jūrų kelio į Aziją. Kelionę pabaigė Šiaurės Amerikos žemyne. Jis ir jo vyrai buvo pirmieji europiečiai, neskaitant vikingų, iš tiesų patekę į Šiaurės Ameriką – Kristupas Kolumbas jos net nebuvo matęs.

Kaboto gimtinė nežinoma. Vieni tyrinėtojai nurodo Genują, kiti – Gaetą. Dar jaunystėje jis išvyko į Veneciją ir tapo jos piliečiu.

Greičiausiai išgirdęs apie Kolumbo atradimus, Kabotas nusprendė ir pats atrasti kelią į vakarus. Jis nuvyko su savo planais į Angliją. Anglijos karalius Henrikas VII suteikė jam *„Pilnus įgaliojimus, leidimą ir galią plaukioti po visus mums priklausančius kraštus ir jūras Rytuose, Vakaruose ir Šiaurėje su mūsų vėliavomis ir herbais su penkiais laivais… ir tiek vyrų ir jūreivių, kiek prireiks anksčiau minėtiems laivams, savo pačių lėšomis ieškoti, atrasti pagonių ir bedievių, anksčiau nežinomų krikščionims, kraštus ir regionus, kad ir kas jie bebūtų ir kokioje pasaulio dalyje jie bebūtų“*.

Kabotas išvyko į Bristolį pasiruošti pirmajai savo kelionei. Tuo metu Bristolis buvo antras didžiausias Anglijos jūrų uostas. Kabotas išvyko su vieninteliu laivu, pavadintu *Matthew* – mažu (50 tonų), tačiau greitu ir pajėgiu. Įgulą sudarė tik 18 žmonių. Kelionė prasidėjo 1497 m. gegužės 2 d. arba 20, tiksliai nėra žinoma. Iš pradžių išplaukė į Airiją, iš kur planavo plaukti į vakarus, Aziją. Tuo metu dar buvo nežinoma, kad Amerika yra atskiras žemynas.

1497 m. birželio 24 d. Džonas Kabotas išsilaipino Niufaundlende. Tiksli vieta nežinoma, manoma, kad tai galėjo būti arba St. John, arba Bonavista. Skyręs kažkiek laiko ištyrinėti žemėms, tikriausiai apie liepos 20 d. keliautojas pasuko atgal į Angliją ir rugpjūčio 20 d. grįžo į Bristolį.

Anglijoje Kabotas buvo apdovanotas 10 svarų sterlingų, vėliau jam paskirta pastovi 20 svarų sterlingų pensija. Kitais metais, 1498, jis vėl išplaukė – šįkart jau su 5 laivais. Vienas tų laivų beveik skęsdamas netrukus pasirodė Airijos uoste. Apie kitus nuo to laiko niekas nieko negirdėjo.

Džono sūnus Sebastian Cabot vėliau pats išvyko į Šiaurės Ameriką, 1508 metais ieškodamas šiaurvakarinio kelio.

Bristolyje Džono Kaboto atminimui stovi 30 metrų aukščio Kaboto Bokštas (*Cabot Tower*), pastatytas 1897 m. (400 šimtų metų jo atvykimo į Njufaundlendą sukakčiai). Bristolio uoste pastatyta jo laivo Matthew reprodukcija, taip pat – keliautojo statula.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Newfoundland and Labrador heritage
Tarpvietė

**Tarpvietė** – žmogaus kūno paviršiaus vieta tarp išangės ir išorinių lytinių organų.

Moters tarpvietė yra tarp didžiųjų lytinių lūpų sandūros ir išangės. Tai yra raumenų ir fascijų darinys, iš išorės padengtas oda. Ilgis 3–4 cm. Raumenys išsidėstę trimis sluoksniais ir sudaro dubens dugną, į kurį remiasi vidiniai lytiniai organai. Ypač svarbūs yra užpakalinės angos raukai (sfinkteriai), kurie susiaurina tiesiosios žarnos ir makšties angas.

Pažeidus tarpvietę ir dubens dugno raumenis, nusmunka ir net gali iškristi lyties organai, kartu gali nusmukti šlapimo pūslė ir tiesioji žarna. Tokiu atveju reikalinga operacija.

Vyro tarpvietė yra tarp varpos su sėklidžių kapšeliu ir išangės. Tyrimai parodė, kad vyrų tarpvietė dvigubai ilgesnė nei moterų.
Pasaulio sveikatos organizacija

**Pasaulio sveikatos organizacija** (**PSO**) () – Jungtinių Tautų Organizacijos padalinys, tarptautiniu mastu koordinuojantis visuomenės sveikatą, kovojantis su užkrečiamomis ligomis, organizuojantis pagalbos tiekimą ugdant nacionalines sveikatos apsaugos tarnybas ir kt. Taip pat bendradarbiauja kovoje su narkotikais, prisideda prie atliekamų mokslinių darbų ir tyrimų koordinavimo. Pagal PSO konstituciją, organizacijos misija – siekti, kad visi žmonės pasiektų kiek įmanoma geriausią sveikatą.

Organizacija įkurta 1948 m. balandžio 7 d., pagrindinė būstinė Ženevoje. Turi atskirus padalinius visuose žemynuose. Tikrąja PSO nare Lietuva tapo 1991 m. lapkritį, PSO biuras Lietuvoje įsteigtas 1994-aisiais. 2015 m. Lietuva tapo pirmąja iš Baltijos valstybių, kurioje buvo surengta PSO Europos regiono komiteto sesija. Šis PSO regioninis komitetas yra pagrindinė institucija, formuojanti sveikatos politiką Europoje.

## Šaltiniai
Žiauna

**Žiaunos** () – apskritažiomenių, žuvų ir amfibijų lervų, taip pat vėžiagyvių, dalies kirmėlių ir kitų bestuburių kvėpavimo organas, pro kurį vyksta dujų apykaita. 

Seniausieji stuburiniai, kaip ir bekaukoliai, tuo aparatu ne tik kvėpavo, bet ir košė vandenį rinkdami maistą. 

## Žuvų žiaunos
Žuvų gemaluose kvėpavimo organai pradeda formuotis ryklės šonuose kaip metameriškai išrikiuoti entodermos išlinkimai, vadinami žiaunų kišenėmis. Jos auga į šonus ir priešais išlinkius gemalo paviršiaus ektoderma pradeda įdubti. Kai žiaunų kišenės susiliečia su išorinėmis įdubomis, jas skirianti plona pertvarėlė pratrūksta – susidaro žiaunų plyšiai. Apskritažiomeniai tokių plyšių turi 7-14 porų. Jų ertmės panašios į maišus. Kiekvienas toks žiaunų maišas vidine siaura angele jungiasi su rykle, o kita – su išore. Maišų ertmėse susiformavusios žiaunų raukšlės yra entoderminės kilmės. Tuo apskritažiomeniai skiriasi nuo žuvų, kurių žiaunų lapeliai formuojasi iš išorinių žiaunų įdubų ektodermos. Žuvys turi penkias, kai kurie rykliai – šešias arba septynias žiaunų plyšių poras. Ryklių ir rajožuvių jie atsiveria į paviršių kiekvienas atskirai. Plyšių ertmes vieną nuo kitos skiria gerai išsivysčiusios siauros žiauninės pertvaros. Kiekviena tokia plėviška pertvara yra nuo ryklės pusės sutvirtinta tam tikru kremzliniu visceraliniu (poliežuviniu, žiauniniu) lanku, prie kurio prisitvirtinę ploni pertvaros kremzliniai spinduliai.