open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Algimantas Rastauskas

**Algimantas Rastauskas** (1935 m. kovo 5 d. Vabalninke, Biržų apskrityje – 2020 m. liepos 3 d. Buenos Airėse, Argentinoje) – Argentinos lietuvių bendruomenės narys, pirmasis Lietuvos garbės konsulas Argentinoje po Lietuvos nepriklausomybės atgavimo. 

## Biografija
### Kilmė, šeima
Algimantas Rastauskas gimė 1935 m. kovo 5 d. Vabalninke, Biržų apskrityje. Ten gyveno iki Antrojo pasaulinio karo, kuriam prasidėjus, kartu su šeima buvo priverstas išvykti į Vokietiją. Su A. Rastausku iš Lietuvos pasitraukė tėvai Balys Rastauskas, Ona Vasiliauskaitė bei brolis Vytolis. Iki 1948 m. šeima gyveno Gross-Hesepe pabėgėlių stovykloje iš kurios tais pačiais metais emigravo į Argentiną. 

Gyvendamas Vabalninke, A. Rastauskas lankė Vabalninko pradinę mokyklą, vėliau – pabėgėlių stovykloje Vokietijoje baigė pradinį lietuvių mokslą ir pradėjo lietuvišką vidurinę mokyklą. Persikėlęs į Argentiną tęsė studijas Buenos Airėse. Vėliau įgijo Elektros inžinerijos bakalaurą Buenos Airių technikos universitete. Daugelį metų dirbo inžinieriumi tarptautinėms bendrovėms Argentinoje: „Otis“, „Pirelli“ ir „Siemens“.

### Veikla lietuvių bendruomenėje
A. Rastauskas buvo žymus Argentinos lietuvių bendruomenės veikėjas, dažnai atstovaudavo Lietuvai įvairiuose renginiuose. Savo veikla aktyviai rėmė lietuvių emigrantų organizacijų veiklą. Ilgą laiką jis buvo vyrų ansamblio „Aitvaras“ narys, tautinių šokių ir dainų kolektyvo „Daina“ narys, šokių grupės „Rambynas“ vadovas. Jaunimo pasaulio kongreso Pietų Amerikoje parengiamojo komiteto vadovas.

### Diplomatinė veikla
Daugiau nei 20 metų Algimantas dirbo Lietuvos diplomatinėje tarnyboje stiprindamas Lietuvos ir Argentinos bendradarbiavimą. Lietuvai atkūrus nepriklausomybę, Algimantas buvo paskirtas pirmuoju Lietuvos garbės konsulu Argentinoje (1992–2000), čia atliko diplomatinį darbą atkuriant Lietuvos santykius su Argentina. Jis taip pat dirbo konsulinį darbą, kur subūrė daugelį lietuvių kilmės argentiniečių su tėvyne Lietuva. Algimantas padėjo Lietuvos užsienio reikalų ministerijai įkurti vienintelę Lietuvos ambasadą Pietų Amerikos žemyne ​​Argentinoje. Konsulinių reikalų patarėju jis dirbo iki 2012 m.

## Atminimo įamžinimas
Už nuopelnus Lietuvai, kruopštų ir nuoširdų darbą valstybės tarnyboje ir visuomeninę veiklą 1996 m. buvo apdovanotas Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžiumi.

2009 m. Lietuvos užsienio reikalų ministerijos apdovanotas „Lietuvos tūkstantmečio žvaigžde“ už nuopelnus šlovinant Lietuvos vardą.

## Išnašos
Santakos geležinkelio tiltas

**Santakos geležinkelio tiltas** – Vilniaus–Turmanto geležinkelio tiltas per Nerį prieš pat jos santaką su Žeimena. Geležinkelio linijoje tiltas atsiduria tarp Santakos ir Pailgio stotelių.

Metalinį tiltą sudaro dvi atskiros konstrukcijos, kadangi geležinkelio būta dvikelio. Nuardžius vieną iš kelių, vakarinė tilto dalis (esanti pasroviui) naudojama kaip pėsčiųjų tiltas.
Beržtai (Ščiutinas)

**Béržtai** (, ) – kaimas Baltarusijoje, Gardino srityje, Ščiutino rajone. Įsikūręs Astrynos kaimiškojoje apylinkėje, 40 km į šiaurės rytus nuo Gardino, 5 km nuo Lietuvos sienos. Pro kaimą teka Katra, šalia telkšo Beržtų ežeras (Beržtas), aplink veši šilai (Gudų giria), gausu pelkių. Ateina kelias iš Novy Dvoro. Stovi medinė Šv. Paraskevos cerkvė (1816 m.), buvęs administracijos pastatas. Apylinkėse kasamos durpės (įmonė „Verteliški“), į durpyną nutiestas siaurasis geležinkelis.

## Istorija

Beržtai pirmąsyk minimi 1460 m. kaip didžiojo kunigaikščio valda Gardino apskrityje. XV a. antroje pusėje čia lankydavosi LDK kunigaikščiai Kazimieras Jogailaitis, Aleksandras, 1496 m. Beržtuose posėdžiavo LDK seimas. 1633 m. Beržtuose medžiojo karalius Vladislovas Vaza. Motiejus Sarbievijus medžioklę Beržtų miškuose aprašė poemoje *Silvi ludia* („Miško nuotykiai“).

XVIII a. pabaigoje kraštas atiteko Rusijai, 1819 m. pastatyta cerkvė. 1863 m. Beržtų apylinkėse veikė A. Lenkevičiaus sukilėliai. 1885 m. Beržtuose gyveno 933 žmonės, veikė valsčiaus valdyba, cerkvė, felčerių punktas, valdinė mokykla. XIX a. buvo Gardino apskrities kaimas, Beržtų valsčiaus centras.

1921–1939 m. priklausė Lenkijai, buvo Beržtų valsčiaus centras. TSRS laikais Beržtai buvo apylinkės centras. Iki 2001 m. veikė tarybinis ūkis. 2002 m. Beržtų apylinkė panaikinta, 2002–2013 m. priklausė Novy Dvoro apylinkei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kazys Maksvytis

**Kazys Maksvytis** (g. 1977 m. birželio 15 d.) – Lietuvos krepšinio treneris.

## Biografija
1999 m. Lietuvos kūno kultūros akademijoje įgijo kūno kultūros ir krepšinio trenerio bakalauro laipsnį, 2001 m. – kūno kultūros ir sporto magistro laipsnį.

2010 m. klubinę trenerio karjerą pradėjo Kauno „Aisčiuose“, vėliau treniravo „Sakalus“, „Lietkabelį“ (2017 m. – LKL 2 vieta), porą kartų – „Neptūną“ (2014 m. LKL – 2 vieta, 2013, 2019 m. – 3 vieta). 2019 m. pasirašė sutartį su Rusijos klubu iš Permės „Parma“. 2019 m. dalyvavo NBA vasaros lygoje, dirbo Minesotos „Timberwolves“ trenerių štabe. 2022 m. vasario mėnesį nutraukė sutartį su Permės „Parma" klubu.

2022 m. balandžio 11 d. tapo Kauno „Žalgirio“ vyr. treneriu. 2022–2023 m. Eurolygos sezone komanda pateko į atkrintamąsias varžybas (užimta 7-oji vieta), taip pat laimėjo Lietuvos krepšinio lygą. 2023 m. pabaigoje, po 6 pralaimėjimų Eurolygoje serijos, Kazys Maksvytis abipusiu susitarimu nutraukė sutartį su „Žalgiriu“.

2024 m. lapkričio viduryje pasirašė 1,5 m. kontraktą su Turkijos Manisos „BSK“ klubu.

### Lietuvos krepšinio rinktinės
Kazys Maksvytis sėkmingai treniravo Lietuvos jaunimo rinktines: su U-16 rinktine laimėjo 2008 m. Europos čempionatą, su U-18 – 2010 m. Europos čempionatą, su U-20 – 2011 m. pasaulio ir 2012 m. Europos čempionatus. 2019 m. K. Maksvyčiui siūlyta užimti Lietuvos nacionalinės rinktinės vyr. trenerio postą, bet dėl įsipareigojimų „Parmos“ klubui atsisakė siūlomų pareigų.

2021 m. rugsėjo 14 d. tapo Lietuvos vyrų krepšinio rinktinės vyr. treneriu. Po neįveiktos 2024 m. olimpinės atrankos iš posto pasitraukė.

## Kiti faktai
Kazys Maksvytis prisidėjo išugdant būrį žinomų Lietuvos krepšininkų: Joną Valančiūną, Arną Butkevičių, Donatą Motiejūną, Edgarą Ulanovą, Roką Giedraitį ir kt.

Žaidė mėgėjų krepšinį Klaipėdos krašto komandose „Klaipėdos konteinerių terminalas“ (2012–2014 m.), „Geras Sprendimas“ (2014–2015 m.).

## Pasiekimai
* 2008 m. Europos čempionas (su jaunučių (U-16) rinktine)
* 2010 m. Europos čempionas (su jaunių (U-18) rinktine)
* 2011 m. pasaulio čempionas (su jaunių (U-19) rinktine)
* 2012 m. Europos čempionas (su jaunių (U-20) rinktine)
* 2023 m. Karaliaus Mindaugo taurės čempionas
* 2023 m. LKL čempionas

## Įvertinimas
* 2012 m. Kretingos rajono garbės pilietis

## Šaltiniai
Šokiai Mulen de la Galet kavinėje

**Šokiai Mulen de la Galet kavinėje** () – vienas žymiausių prancūzų dailininko O. Renuaro (1841−1919) paveikslų.

## Apie paveikslą
Paveikslą „Šokiai Mulen de la Galet kavinėje“ Ogiustas Renuaras sukūrė 1876 m. Jame pavaizduota sekmadienio popietė Mulen de la Galet kavinėje Paryžiaus Monmartro pasilinksminimų kvartale, kurioje savaitgaliais linksmintis rinkdavosi darbininkų klasės paryžiečiai su geriausiais savo drabužiais. Kavinė buvo pavadinta vietoje stovinčio malūno pavadinimu. Paveiksle paryžiečiai pavaizduoti šokantys, geriantys ir valgantys galetas. Paveikslo istorija smulkiai aprašyta O. Renuaro draugo Žoržo Rivjero. Tapytojas sumanė šį paveikslą 1876 m. gegužę ir tuo tikslu įsikūrė apleistame kotedže su sodu netoli malūno. Šioje vietoje jis nutapė kelioliką paveikslų, tarp jų „Supynes“. Ši vietovė dabar yra Monmartro muziejaus dalis. Didelių matmenų būsimo paveikslo drobę O. Renuaro draugai rytais padėdavo nugabenti iki kavinės. Daugelis jų pozavo paveikslo veikėjams ir juos išvardijo Ž. Rivjeras, kuris taip pat pavaizduotas paveiksle. Pirmame plane pavaizduota moteris su mėlynai ir rožinei dryžuota suknele yra O. Renuaro sesuo Estelė. O. Renuaras nutapė mažesnių matmenų paveikslo versiją, kuri yra beveik tapati didžiajai, skiriasi šiek tiek laisvesniais potėpiais ir raiškesnėmis spalvomis.

1877 m. O. Renuaras pademonstravo „Šokius Mulen de la Galet kavinėje“ trečiojoje impresionistų grupės parodoje, tačiau nėra tikrai žinoma, kuri versija, didesnė ar mažesnė, buvo išstatyta. Paveikslas visuotinai laikomas reikšmingiausiu dešimtmečio O. Renuaro kūriniu ir vienu iš chrestomatinių impresionistinės tapybos pavyzdžių. Didesniąją versiją parodos metu įsigijo O. Renuaro draugas, tapytojas Gustavas Kajebotas. Paveikslas išbuvo jo nuosavybėje iki 1894 m., kai G. Kajebotas mirė. Po to paveikslas perėjo valstybės nuosavybėn apmokant laidotuvių išlaidas. 1896−1929 m. paveikslas buvo eksponuojamas Liuksemburgo muziejuje Paryžiuje. Po to iki 1986 m. eksponuotas Luvre ir tais metais perkeltas į Orsė muziejų. Mažesnioji paveikslo versija išliko privačioje nuosavybėje ir 1990 m. viešo aukciono metu buvo parduota už 78,1 mln. JAV dolerių. Tuo metu tai buvo antras pagal brangumą viešai parduotas paveikslas.

## Šaltiniai
Aruru

**Aruru** – viena iš deivių motinų Mesopotamijos mitologijoje. Kai kada įvardijama dievo Enlilio seserimi.

Teigiama, kad tai gali būti ikišumeriškos kilmės deivė. Dievų sąraše *[[An = Anum]]* Aruru ir įvairios kitos deivės motinos (Ninhursaga, Ninmah, Nintu, Ninmena, Dingirmah, Mama, Belet-ili) iš esmės jau buvo sutapatintos viena su kita.

Minima Gilgamešo epe, pasak kurio, iš molio sutvėrusi Enkidu. Taip buvę atsakyta į priespaudos kamuojamų Uruko (Gilgamešo miesto) gyventojų maldas. Sukurti Enkidu – lygiavertį varžovą Gilgamešui – Aruru paliepęs dangaus dievas Anu. Kaip pasakojama kai kuriose sukūrimo mito atmainose, Aruru sutvėrusi žmones ir nusprendusi jų likimus. Teigiama, kad su Aruru tapatinta deivė Ištarė, vadinta „žmonių giminės kūrėja“.

Aruru minima ir šumerų mite „Enlilis ir Sud“. Enlilis, paprašytas deivės Nanibgal, pasiunčia pas nuotaką Sud seserį Aruru. Ji keliauja su didžiuliu karavanu, gabenančiu Enlilio dovanas: laukinius ir prijaukintus gyvūnus, pieno produktus, medų, vaisius, metalus ir brangakmenius. Sud atvykus į Enlilio šventyklą Nipūre, jos veidas apliejamas aliejumi (galbūt tai padaro Aruru).

## Šaltiniai
Magistralės A2 tiltas per Šventąją

**Magistralės A2 tiltas per Šventąją** – valstybinės reikšmės kelyje , 72,84 kilometre, stovintys du automobilių tiltai, sujungiantys Šventosios upės krantus Ukmergės rytiniame pakraštyje – priemiestinių Varkališkių (Vidiškių sen.) ir Jogvilų (Lyduokių sen.) kaimų teritorijose. Abu tiltai atskirti automagistralės skiriamąja juosta, skirti priešingų krypčių eismui.

Kairiajame Šventosios krante (magistralės Vilniaus pusėje) įrengtas transporto mazgas su pėsčiųjų viaduku 72,18 km, dviem žiedinėmis sankryžomis ir jungiamaisiais privažiavimais į kelią . Po Šventosios tiltu įrengtu viaduku vyksta eismas iš Ukmergės į Lyduokių, Žemaitkiemio pusę ir atgal. Tiltas kerta Šventosios ichtiologinį draustinį, kairė jo pusė ribojasi su Dukstynos vandenvietės sanitarine apsaugos zona.

## Rekonstrukcija

Tiltas pastatytas tiesiant magistralę, kurios ruožas tarp Vilniaus ir Ukmergės užbaigtas apie 1985 m, o visas kelias oficialiai atidarytas 1998 m. Nuo statybų pradžios tiltui buvo atliktas tik kosmetinis remontas. Ilgainiui statinys nebeatitiko keliamų saugos reikalavimų. Jo važiuojamosios dalies dangoje buvo susidariusios provėžos, atitvarai ir turėklai surūdiję, blogos būklės šlaitiniai laiptai, aptrupėjęs sijų ir atramų apsauginis betono sluoksnis. Po atliktų tyrimų paaiškėjo itin prasta atramų būklė: rūdijo laikančioji armatūra, skilinėjo ir byrėjo betonas, kai kuriose vietose labai sumažėjęs kolonų skerspjūvis.

Tiltas rekonstruotas 2013 (kairė pusė) ir 2014 m. (dešinė pusė), darbus atliko UAB „Panevėžio keliai“. 

2016 m. buvo atnaujinta Žemaitkiemio sankryža, todėl sutrumpėjo kelias vairuotojams, vykstantiems iš Ukmergės ir kertantiems magistralę – anksčiau tekdavo daryti lanką per jos sankirtą su keliu  ties Graužiečiais.

## Techninė charakteristika

Tiltas gelžbetoninis, sijinis, 5 angų. Perdanga  sumontuota iš surenkamųjų elementų (tėjinio skerspjūvio sijų), remiasi į taurus. Bendrieji vieno tilto rodikliai: ilgis – 132,3 m, visas plotis – 15,08 m, eismo juostos – 2 po 3,75 m, saugos juostos – 1,00 m ir 3,50 m, atitvarai – 2 po 0,5 m. 2013 m. duomenimis, eismo intensyvumas – 4430 aut./parą, iš jų 683 aut./parą sunkiasvorio transporto (kairėje pusėje).

## Literatūra
* Henrikas Adolfas Kebeikis. *Žvilgsnis į Lietuvos tiltus*. - Kaunas: „Kopa“, 2004. ISBN 9955-9711-0-X

## Šaltiniai
Heinrichsfeldė (Pilkalnis)

**Heinrichsfeldė** () – buvęs dvaras Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 17 km į vakarus nuo Pilkalnio, 23 km į pietvakarius nuo Lazdynų.

## Istorija

1821 m. buvo 2 kulmiškių sodybos su 12 gyventojų, 1854 m. – dvaras su 1 gyvenamuoju pastatu ir 8 gyventojais. 1879 m. dvaras valdė 81 ha žemės, iš jų 77 ha ariamos, 2 ha pievų. 1818–1945 m. priklausė Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus dvaras. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. prijungti prie Baltaduonių.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Eimeniškiai (reikšmės)

**Eimeniškiais** vadinami buvę kaimai Mažojoje Lietuvoje:

* Pilkalnio apskrityje (Baltaduoniai);
* Pilkalnio apskrityje (Vasokai);
* Stalupėnų apskrityje.
Horacijų priesaika

**Horacijų priesaika** () – vienas žymiausių prancūzų dailininko Ž. L. Davido (1748−1825) paveikslų.

## Apie paveikslą
Nutapyti paveikslą „Horacijų priesaika“ Ž. L. Davidui 1784 m. užsakė Prancūzijos karalius Liudvikas XVI. Jis paremtas Sen. Romos istorijos epizodu iš ikirespublikinių laikų (VII a. pr. m. e.), kurį aprašė Titas Livijus. Pasak Livijaus, prasidėjo karas tarp Romos ir Albos miestų. Siekdami išvengti mūšių ir daugelio karių žūčių, kas būtų susilpninę abu miestus ir atvėrę galimybę etruskų įsiveržimui, Romos ir Albos miestų vadai nusprendė, kad karo eigą turėtų nulemti trijų karių kova iš abiejų pusių. Iš Romos pusės kovai buvo parinkti trys broliai iš Horacijų giminės, iš Albos pusės − trys broliai iš Kuriacijų giminės. Didelių matmenų paveikslą (3,30 × 4,25 m) Ž. L. Davidas nutapė Romoje. Su tema jis turėjo būti susipažinęs ir iš P. Kornelio tragedijos „Horacijus“. Tačiau nei Livijaus, nei P. Kornelio istorijose nėra Horacijų priesaikos epizodo, tad šį motyvą Ž. L. Davidas tikriausiai sugalvojo pats. 

„Horacijų priesaikoje“ pavaizduoti trys broliai Horacijai, prisiekiantys savo tėvui, kuris laiko tris jų kardus, nugalėti arba mirti dėl Romos miesto. Ši žinia atitinka Švietimo idėjas apie civilinių pareigų, ištikimybės, priesaikų ir kitų moralinių nuostatų aukštumą. Švietėjai manė, kad praeities įvykių pavyzdys turi įkvėpti dabarties poelgiams. Atitinkamai, šioms idėjoms išreikšti Ž. L. Davidas pasirinko aiškias vaizdavimo formas. Paveikslo erdvė negili, skurdūs ir geometriški architektūriniai elementai perteikia veiksmą tarsi vykstantį scenoje. Prisiekiančių Horacijų ir jų tėvo figūros skulptūriškos, arti paveikslo paviršiaus ir sukuria tarsi reljefų įspūdį. Paveikslo dešinėje pavaizduotos palūžusios moterys, nujaučiančios būsimų įvykių eigą. Pagal istoriją, vyriausiojo Horacijų brolio žmona Sabina buvo Kuriacijų sesuo, o Horacijų sesuo Kamila buvo susižadėjusi su vienu iš Kuriacijų. Toliau gilumoje pavaizduota Horacijų brolių motina su anūkais. Silpnos ir palūžusios moterų figūros kontrastuoja su ryžtingomis vyrų figūromis. Tai vėl atliepia Švietimo idėjas, kad narsa, patriotizmas ir ištikimybė principams (siejami su vyriškumu) yra aukštesni už meilę, liūdesį ir neviltį (siejami su moteriškumu).

„Horacijų priesaika“ nutapyta klasicistiniu stiliumi, kuris ženkliai skyrėsi nuo rokoko stiliaus laisvų ir įmantrių vaizdavimo formų. Atitinkamai, rokoko mene pabrėžiamos malonumų ir estetinio pasitenkinimo idėjos pakeistos asketiškomis patriotizmo ir pasiryžimo mirti idėjomis. 1785 m. Paryžiuje pademonstruotas paveikslas sukėlė sensaciją ir, nors buvo užsakytas karaliaus, tačiau pilnai atliepė ikirevoliucines paryžiečių, kuriuos piktino karaliaus prabanga, aristokratijos hedonizmas ir abejingumas visuomenės poreikiams, nuotaikas. „Horacijų priesaika“ eksponuojama Luvro muziejuje Paryžiuje ir yra tapusi chrestomatiniu klasicizmo dailės pavyzdžiu. Ž. L. Davido su mokiniu nutapyta mažesnė paveikslo versija eksponuojama Toledo dailės muziejuje Ohajuje, JAV.

## Šaltiniai
* Kleiner, Fred S. *Gardner's Art Through the Ages*, 2009, p. 769
* Luvro muziejaus informacija
Šaltinis (paveikslas)

**Šaltinis** () – vienas žymiausių prancūzų dailininko Ž. O. D. Engro (1780−1867) paveikslų.

## Apie paveikslą
Paveikslo „Šaltinis“ pradžia atsekama iš dviejų stovinčios merginos eskizų, nupieštų Engro 1807 m., kai jis mokėsi Romoje. Šie eskizai buvo skirti „Veneros Anadiomenės“ paveikslui, kurį Engras turėjo nutapyti ir pateikti Prancūzijos dailės akademijai kaip savo tobulėjimo Italijoje pavyzdį. Merginų figūros sekė antikiniu „Nekaltosios Veneros“ (*Venus pudica*) vaizdiniu. Paveikslas „Venera Anadiomenė“ paties dailininko pažymėtas atliktas 1808−1848 m. Paveikslą „Šaltinis“ Engras pradėjo 1820 m. pakartodamas tą pačią merginos figūrą, tačiau nėra aišku, ar svarbus dešinės rankos, užlenktos už galvos, motyvas buvo pradiniame variante. Nes jis yra akivaizdžiai vėlesniame eskize ir šį motyvą dailininkas galėjo pasiskolinti iš „Nekaltųjų fontano“ Paryžiuje reljefo panašios pozos figūros. Po to dailininkas darbą ties „Šaltiniu“ pratęsė tik 1856 m. Per tą laiką jis užbaigė „Veneros Anadiomenės“ paveikslą, kuris buvo laikomas jo nesėkme, tačiau, panašu, pats Engras taip nemanė, nes jis beveik nieko nepakeitė merginos figūroje. „Šaltinį“ užbaigti jam padėjo du mokiniai: Paul Balze ir Alexandre Desgoffe.

„Šaltinis“ tapo vienu žinomiausių Engro kūrinių. Paveiksle dailininkas sumaniai pavaizdavo idealų moters grožį, išvengdamas perdėto erotiškumo ir kartu išlaikydamas aukštą figūros realistiškumą. Vertikalus paveikslo formatas leidžia žiūrovui koncentruotis į pačią figūrą, kuri turi panašumų su skulptūros vaizdavimu, kas buvo įprastas klasicizmo tapybos bruožas. Paveiksle pavaizduota senovės graikų-romėnų mitologijos šaltinio nimfa. Tai simbolizuoja merginos rankose laikomas ąsotis, iš kurio teka vanduo. Populiariai teigiama, kad Engras buvo įkvėptas pamatytos konsjeržo duktės, bet tam tikrų įrodymų neturima. Nutapius paveikslą atsirado bent penki jo pirkėjai, tad Engras metė burtus, kam iš jų paveikslą parduoti. Burtų metimą laimėjo grafas Dušatelis, kuris už paveikslą sumokėjo 25 000 frankų. Po jo mirties 1878 m. paveikslas palikimu perėjo valstybės nuosavybėn, buvo eksponuojamas Luvre. 1986 m. perkeltas į Orsė muziejų.

### Susiję kūriniai

Ingres Venere Anadiomene.jpg| „Venera Anadiomenė“, Engro paveikslas, 1808−1848 m.
Fontaine des Innocents reliefs. Louvre, Paris.jpg| „Nekaltųjų fontano“ reljefai, skulpt. Jean Goujon, XVI a.


## Šaltiniai
Eimeniškiai (Baltaduoniai)

**Eimeniškiai** arba **Baltaduoniai** (, nuo 1909 m. *Baltadonen*, nuo 1938 m. *Weizenfelde*) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 19 km į vakarus nuo Pilkalnio, 24 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie Draugupės.

## Istorija

1785 m. buvo šatulinių kulmiškių kaimas su 8 ugniakurais, 1854 m. – kaimas su 13 gyvenamųjų pastatų ir 100 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Kusų, Lengvaminų domenų valsčiams, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. prie Baltaduonių prijungtas Heinrichsfeldės dvaras, sujungta savivaldybė pavadinta Heinrichsfelde. Tarpukariu kaime buvo mokykla, vėjo malūnas, smuklė.

Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

Be to, Heinrichsvaldės dvare 1905 m. buvo 26, 1910 m. – 24 gyventojai.

## Šaltiniai
Mbori

**Mbori** arba **Mboli**, **Mbali** – protėvis ir demiurgas azandžių, gyvenančių šiaurės rytinėje Kongo Demokratinėje Respublikoje, pietvakarinėje Pietų Sudano dalyje bei Centrinės Afrikos Respublikoje, mitologijoje.

Tikėta, kad Mbori sukūrė pasaulį, visa, kas egzistuoja. Mbori buveinėmis laikytos upių ištakos, kai kada buvo manoma, kad jis gyvenąs po žeme. Atsakomybė už vaiko gimimą buvo priskiriama arba Mbori, arba mirusiųjų dvasioms. Teigiama, kad kai kurie žmonės nešiodavo itin ilgus plaukus, kuriuos vadindavo Mbori dovana. Miręs vadas vadintas „mūsų Mbori“.

Šios dievybės funkcijos, jos ryšys su dvasiomis nėra aiškiai apibrėžti. Britų antropologo Edward Evan Evans-Pritchard teigimu, Mbori azandžių gyvenime didesnės reikšmės neturėjo. Nebuvo nei Mbori skirtų kulto vietų, šventviečių, nei jo žynių. Mbori iš esmės nėra siejamas ir su kokiomis nors apeigomis (žinoma tik viena retai ir nereguliariai atliekama ceremonija). 

Misionieriai žodžiu *Mbori* įvardijo krikščionių Dievą.

## Šaltiniai
Lietuvos valstybės atkūrimo diena

**Lietuvos valstybės atkūrimo diena** –  vasario 16 dieną minima Lietuvos šventinė diena. Keliamos Lietuvos valstybės vėliavos.

Vasario 16-oji – Lietuvoje valstybinė šventė, skirta 1918-aisiais Lietuvos Tarybos narių pasirašytam Lietuvos nepriklausomybės nutarimui paminėti. Šį dokumentą pasirašė 20 Lietuvos Tarybos narių.

Šią istorinę dieną – vasario 16-ąją Lietuvos Respublikos Seimas įstatymiškai įteisino kaip šventinę dieną – Lietuvos valstybės atkūrimo dieną.

## Renginiai

Vilniuje minint valstybės atkūrimo dieną, kasmet organizuojami renginiai – tradicinė eisena „Lietuvos valstybės keliu“, o vakare Gedimino prospekte uždegami 16 laisvės laužų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lietuvos Respublikos Seimas. Vasario 16-oji – Lietuvos valstybės atkūrimo diena
* Prieš 100 metų dauguma Lietuvos gyventojų nesitikėjo, kad po metų gyvens nepriklausomoje šalyje
Türkgücü München

**Türkgücü München** (**Türkischer SV München** ir **SV Türkgücü-Ataspor München**) – Vokietijos futbolo klubas iš Miuncheno.

## Istorija
Dabartinis klubas įkurtas 2009 m., susijungus Türkischer SV 1975 München ir ATA Spor München klubams.

2021–2022 m. pateko į Trečią lygą (3. liga), tačiau buvo pašalinti iš čempionato.

## Pasiekimai

## Sezonai

|}

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė  
* facebook paskyra
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
Erika Kliokmanaitė

**Erika Kliokmanaitė** (g. 1985 m. sausio 23 d.) – Lietuvos tinklininkė, žaidžianti Ispanijos aukščiausioje lygoje.

## Karjera
2012 m. rungtyniavo „Jonavos Achema-KKSC“ komandoje, kuri tapo Lietuvos čempione.

2019 m. kartu su Monika Paulikiene pirmą kartą tapo Lietuvos paplūdimio tinklinio čempionėmis. 2020 m. pasirašė sutartį su aukščiausioje Ispanijos lygoje žaidžiančiu „Palmas Gran Canaria Sayre Mayser“ klubu.

## Šaltiniai
Kišai (Dalnejė)

**Kišai**, **Kišiai** (, *Kischen*, nuo 1938 m. *Bühlerhof*, nuo 1946 m. ***Dalnejė***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 15 km į vakarus nuo Pilkalnio, 18 km į šiaurę nuo Gumbinės, prie Draugupės ir Kusupės.

## Istorija

Minimi nuo 1589 m. *Kischnien*, *Kischey*, *Kirschenbannies*, *Kischen* pavadinimais. Po 1709–1711 m. maro tapo zalcburgiečių kolonistų kaimu: 1736 m. Kišuose gyveno 7 zalcburgiečių šeimos. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 7 ugniakurais, 1821 m. – kolonistų kaimas su 29 gyventojais. 1854 m. Kišuose buvo 7 gyvenamieji pastatai ir 42 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Malviško valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. Tarpukariu kaime buvo kelios nedidelės sodybos.

Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Elijahu Bruckus

**Elijahu Brùckus** (*Eliahu Brutzkus*) g. 1902? m. – m. 1941 m. birželio 29 d. (Darbėnai) – Lietuvos žydų fotografas.

Fotografijos mokėsi pas savo dėdę Abraomą Isaką Pekelį – pirmąjį profesionalų Darbėnų fotografą. 1921 m., mirus I. Pekeliui, Elijahu Bruckus paveldėjo jo fototechniką ir fotoarchyvą.

Darė dokumentines, portretines ir grupines nuotraukas, fotografavo Darbėnų ir Šventosios apylinkes, žmones, istorinius įvykius, valdžios įstaigas, visuomeninių, religinių ir politinių organizacijų šventes. Įamžino Šventosios uostą, siaurojo geležinkelio Darbėnai–Šventoji tiesimą ir kitus įvykius. Leido fotoatvirukus. Žymiausia nuotrauka – *Darbėnų žydai Vasario 16 šventėje* (1928 m.).

1941 m. birželio 29 d. ties Darbėnais pamiškėje (prie kelio Darbėnai–Palanga) sušaudytas nacių.

Nuotraukos saugomos Kretingos muziejuje, privačiose kolekcijose.

## Šaltiniai
Rossana Podesta

**Rozana Podesta** (; 1934 m. birželio 20 d. – 2013 m. gruodžio 10 d.) buvo italų aktorė.

## Biografija
Rozana gimė Tripolyje, tuometinėje Italijos kolonijoje Afrikoje. Po Antrojo pasaulinio karo šeima persikėlė į Romą. 

Kine debiutavo 1950 m. Žymiausias jos vaidmuo – 1956 m. amerikiečių sukurtas epas „Helena iš Trojos“, kuriame ji gavo vaidmenį nepaisant to, kad nemokėjo anglų kalbos. Dažniausiai vaidino romantiniuose filmuose bei melodramose, iš kino pasitraukė 1985 m.

1979 m. buvo grožio konkurso „Mis Pasaulis“ žiuri nare. 

Iki 1976 m. buvo ištekėjusi už aktoriaus Marco Vicario, susilaukė 2 sūnų: Stefano (scenarijų autorius) ir Francesco (režisierius).  Nuo 1981 m. gyveno su alpinistu ir žurnalistu Walter Bonatti (šis mirė 2011 m.)

## Filmografija

* Strano appuntamento (1950)
* Domani è un altro giorno (1951)
* I sette nani alla riscossa (1951)
* Guardie e ladri (1951)
* Gli angeli del quartiere (1952)
* Io, Amleto (1952)
* Il moschettiere fantasma (1952)
* Don Lorenzo (1952)
* La voce del silenzio (1953)
* La rete (1953)
* Nosotros dos (1953)
* Fanciulle di lusso (1953)
* Viva la rivista! (1953)
* Addio, figlio mio! (1953)
* Le ragazze di San Frediano (1954)
* Ulisse (1954)
* Canzoni di tutta Italia (1955)
* Non scherzare con le donne (1955)
* Helena iš Trojos (1956)
* Santiago (1956)
* L'isola dei pirati (1957)
* Playa prohibida (1958)
* Kalavijas ir kryžius (1958)
* Vento di passioni (1958)
* L'isola in capo al mondo (1959)
* Un vaso di whisky (1959)
* La furia dei barbari (1960)
* La grande vallata (1961)
* Sodoma ir Gomora (1962)
* L'arciere delle mille e una notte (1962)
* La vergine di Norimberga (1963)
* F.B.I. operazione Baalbeck (1964)
* Le ore nude (1964)
* 7 uomini d'oro (1965)
* Il grande colpo dei 7 uomini d'oro (1966)
* Il prete sposato (1970)
* Homo Eroticus (1971)
* L'uccello migratore (1972)
* Paolo il caldo (1973)
* Tėvelio vaikas (1975)
* Lova aikštėje (1976)
* Pane, burro e marmellata (1977)
* Sette ragazze di classe (1979)
* Tranquille donne di campagna (1980)
* Sekmadienio meilužiai (1980)
* Hercules (1983)
* Segreti segreti (1985)


Vaizdas: Ragazzedisanfrediano1954-Podestà.jpg|1954 m.
Vaizdas: Rossana Podestà 1965.jpg|1965 m.
Vaizdas: Rossana Podestà 1965b.jpg|1965 m.
Vaizdas: Rossana Podestà 1973.jpg|1973 m.


## Nuorodos

* IMDb profilis

## Šaltiniai
SC Verl

**SC Verl** –Vokietijos futbolo klubas  iš Verlio.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1924 m. Nuo 2020–2021 m. sezono rungtyniavo Trečioje lygoje (). Debiutantai iškovojo septintą vietą.

## Pasiekimai

## Sezonai

|}

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia balta juoda apranga. 

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Upninkų tiltas

**Upninkų tiltas** – gelžbetoninis automobilių tiltas, stovintis Jonavos rajone, Upninkuose, rajoninio kelio  22,155 kilometre. Kairiajame krante, upės slėnyje prie kelio stovi Upninkų bažnyčia, įsikūrusios parapijos kapinės.

Tiltas kerta Šventosios ichtiologinį draustinį, upėje praeina vandens turizmo trasa. Tiltas yra paskutinis žemupyje, nutiestas per Šventąją apie 14 km atstumu nuo jos žiočių (santakos su Nerimi). Artimiausias tiltas aukštupyje nuo Upninkų stovi Vepriuose (Ukmergės raj.). 

## Istorija

Upninkų kaimas iš trijų pusių supamas upių: Šventosios, Širvintos ir Neries. Istorikų duomenimis, 1614 m., kai tuometiniai Upninkų savininkai Kiškos dvarą pardavė Jurgiui Podbereskiui, miestelis buvo išsidėstęs abiejuose Šventosios krantuose ir sujungtas tiltu. Per švedų karus (1655–1660). Upninkai sudegė ir buvo sunaikinti, XVIII a. pradžioje Upninkus nusiaubė Šiaurės karas. Pastaraisiais šimtmečiais nei per vieną upę nebuvo tilto, vyko susisiekimas keltu. 

Per Antrojo pasaulinio karo mūšius rusų kariai per Šventąją buvo pastatę laikiną medinį tiltą perkelti kariuomenei ir technikai. Jis išstovėjo apie mėnesį, paskui gyventojai patys išgrobstė rąstus malkoms bei statyboms.

1963 m. per Šventąją pastatytas gelžbetoninis tiltas.

2019 m. rudenį pradėta ruoštis tilto kapitaliniam remontui. Upninkų seniūnijos administracija kėlė nesaugaus, prastos būklės tilto problemą maždaug nuo 2010-2011 m., ne kartą buvo surinkti gyventojų parašai. Rangovas UAB „Ukmergės keliai“ nesustabdė eismo remontuojamu tiltu, sumontavo upės vagoje laikiną tiltą mechanizmų privažiavimui.

2021 m. tiltas suremontuotas, jo ilgis 141 m.

## Duomenys

Upninkų tiltas gelžbetoninis, sijinis, 6 tarpatramių. Perdanga  sumontuota iš tėjinio skerspjūvio sijų, atremtų į penkis masyvius taurus ir dvi krantines atramas. Važiuojamoji dalis – dviejų eismo juostų, po remonto paliktas vienas šalitiltis pėstiesiems (aukštupio pusėje).


Upninkai, tiltas, cropped.jpg|Tiltas iki remonto, 2016 m.
2020, Upninkų tiltas, remontas 2.JPG|Susiaurintas tiltas, 2020 m.
2020, Upninkų tiltas, remontas.JPG|Remontui rengiamo tilto profilis
Upninkai, 2025 tiltas.jpg|Suremontuotas tiltas, 2025 m.


## Literatūra

* Henrikas Adolfas Kebeikis. *Žvilgsnis į Lietuvos tiltus*. - Kaunas: „Kopa“, 2004. ISBN 9955-9711-0-X

## Šaltiniai
Gytis Masiulis

**Gytis Masiulis** (g. 1998 m. balandžio 22 d. Kaune) – Lietuvos krepšininkas, žaidžiantis LKL lygoje besivaržančioje Vilniaus „Ryto“ komandoje. Žaidžia sunkiojo krašto puolėjo pozicijoje. Krepšininko Tomo Masiulio sūnus.

## Karjera

### Karjera ir debiutas „Žalgiryje“
Nuo 2014 m. rungtyniavo Kauno „Žalgiris-2“ komandoje. Pagrindinėje Kauno „Žalgirio“ komandoje debiutavo 2017 m. sausio 22 d. LKL rungtynėse su Kėdainių „Nevėžiu“.

### Karjera Nuomos pagrindais
2018 m. liepą buvo paskolintas Klaipėdos „Neptūno“ komandai, kuriai atstovavo iki 2020 m. pavasario.

2020 m. gegužės 28 d. prisijungė prie Frankfurto „Skyliners“, kur žaidė po koronaviruso atnaujintame Vokietijos čempionate.

### Panevėžio „Lietkabelis“
2020 m. liepos 8 d. pasirašė vieno sezono trukmės kontraktą su Panevėžio „Lietkabelio“ klubu.

### Karjera užsienyje
2021 m. birželio pabaigoje pasirašė sutartį iki sezono pabaigos su Ispanijos Bilbao „RETAbet“ klubu.

### Vilniaus „Rytas“
2022 m. liepos pradžioje pasirašė dvejų metų sutartį su Vilniaus „Ryto“ klubu.

## Pasiekimai
* Europos jaunimo iki 18 m. krepšinio čempionatuose laimėjo sidabro (2016) ir bronzos (2015) medalius.
* LKL čempionas (2017 m., 2018 m., 2024 m.)
* Karaliaus Mindaugo taurės laimėtojas (2017 m., 2018 m.)

## Šaltiniai
Tarptautinė baltųjų lokių išsaugojimo sutartis

**Tarptautinė baltųjų lokių išsaugojimo sutartis** () – 1973 m. lapkričio 15 d. Osle pasirašyta tarptautinė sutartis, draudžianti nereguliuojamą baltųjų lokių medžioklę sportiniais tikslais, taip pat baltųjų lokių medžioklę iš sraigtasparnių ir ledlaužių. Sutartis įpareigoja ją pasirašiusias šalis imtis reikalingų priemonių baltųjų lokių gyvenamoms ekosistemoms išsaugoti, ypatingą dėmesį skiriant vietovėms, kur jie veda jauniklius, maitinasi ir migruoja. Pasirašiusios šalys taip pat įsipareigoja prižiūrėti baltųjų lokių populiacijas pagal priimtą tinkamą rūšių išsaugojimo praktiką, naudodamos patikimiausius turimus mokslinius duomenis.

Pagal sutartį, lokių medžioklė yra leidžiama tik moksliniais tikslais, arba apsaugoti nuo rimtos grėsmės žmonių gyvenvietes, arba tradicinėse čiabuvių medžioklėse naudojant primityvias tradicines priemones, kaip leidžia atitinkami tradicinę medžioklę reguliuojantys įstatymai. Tokiu būdu sumedžiotų baltųjų lokių kailiai ir kitos kūno dalys negali būti naudojamos komerciniais tikslais.

Galiausiai, šalys įsipareigojo savo valstybėse uždrausti baltųjų lokių importą, eksportą ir pervežimą.

Sutartį pasirašė penkios šalys, turinčios didžiausias baltųjų lokių populiacijas: Kanada, Danija, Norvegija, JAV ir Tarybų Sąjunga. Ją sudaryti paskatino padidėjusi baltųjų lokių medžioklė XX a. septintuoju – aštuntuoju dešimtmečiais. Sutarties šalys iki dabar dalinasi mokslinių tyrimų medžiaga ir kas kelerius metus susitinka aptarti baltųjų lokių populiacijų situacijos bei išsaugojimo priemonių.

## Nuorodos ir šaltiniai

*Pilnas sutarties tekstas Kolumbijos universiteto tinklalapyje 
*PMEL Arctic zone: Polar bears in recent decades
Maišinė (upė)

**Maišinė** – upelis Lietuvoje, Trakų rajone; Saidės kairysis intakas. Išteka iš Kulpio ežero šiaurinio galo. Teka į šiaurės rytus. Įteka į Saidę (Moluvėnę) Vosyliukuose.

Panerių miške teka per Sausių pilkapyną.

Viena vertus, upėvardis gali būti susijęs su žodžiu *maišinas* („miešinas, drumzlinas, sumieštas“), kita vertus, galima sąsaja ir su *maišinys* („vasarinių javų mišinys“).

## Išnašos
Adroanzi

**Adroanzi** („Adroa vaikai“) – gamtos dvasių bei dvasių sergėtojų grupė lugbarų mitologijoje.

Adroanzi įvardijamos Adroa, lugbarų dievo, vaikais, tačiau esama ir mito atmainų, kur jos laikomos Adro, tamsaus ir žemiško Adroa aspekto, vaikais. Kai kada įvardijamos ir mirusiųjų dvasiomis.

Adroanzi yra ne tik mirusiųjų dvasios sergėtojos, bet ir gamtos dvasios, dažnai sutinkamos ežeruose, upėse, upeliuose, dideliuose medžiuose, uolose. Be to, Adroanzi sergsti atogrąžų giraites. Tikėta, kad Adroanzi naktimis mėgsta sekti paskui žmones. Jei žmogus atsisuktų ir pažvelgtų į Adroanzi, mirtų. Kuomet nebūdavo trikdomos, žmonių atžvilgiu veikdavusios palankiai: saugodavusios keliautojus nuo plėšikų, plėšrių gyvūnų ir kitokių pavojų.

Įsivaizduotos kaip nedideli vyrai arba moterys. Apibūdinamos ir kaip vandens gyvačių pavidalo būtybės, kurios nuskandina ir suėda žmones.

## Išnašos
Valentina Nappi

**Valentina Napi** (; g. 1990 m. lapkričio 6 d. Skafatis) – italų pornografinių filmų aktorė. Kiti jos naudojami pseudonimai – *Naomi*, *Valentina Noon*, *Valentina N.*.

## Biografija
Yra baigusi Salerno meno mokyklą, studijavo dizainą universitete. Yra parašiusi keletą straipsnių apie vyrų ir moterų padėtį šiuolaikinėje visuomenėje, dalyvavusi filosofijos festivalyje, dėl to kartais vadinama „intelektualiąja pornožvaigžde“.. 

Pornografiniame filme ji debiutavo 2011 m., kuomet pati parašė elektroninį laišką žinomam šio žanro italų aktoriui ir režisieriui Rocco Siffredi, su kuriuo kartu ir nusifilmavo.

2012 m.  birželį buvo žurnalo „Playboy“, o 2013 m. lapkritį – „Penthouse“ Valentina buvo Italijos leidinio Mėnesio mergina.

2018 m. apie ją buvo sukurtas dokumentinis filmas „Io sono Valentina Nappi“ (liet. „Aš esu Valentina Napi“).

## Apdovanojimai

## Nuorodos

* IMDb profilis
* Oficialus puslapis
* Instagram paskyra
* Twitter paskyra

## Šaltiniai
Aerfen

**Aerfen** – keltų likimo ir karo deivė, taip pat Di upės (Velsas) personifikacija.

Dievavardis *Aerfen* į šiuolaikinę valų kalbą atėjo iš keltų prokalbės *Aerten*, kuris sudarytas iš dėmenų *agro-*, „skerdynės“, ir *tan-nu*, „plėsti“, „platinti“, arba *ten-n-do-*, „laužyti“, „kapoti“, „kirsti“. Pats vardas *Aerfen* veikiausiai reiškia „pagarsėjusi mūšyje“. *Aerfen* buvo ir vienas iš Di upės pavadinimų.

Aerfen šventovės būta *Glyndyfrdwy* vietovėje, įsikūrusioje ties Di upe. Pasak vietinės legendos, norint užsitikrinti sėkmę mūšyje, reikėję, paskandinant upėje, paaukoti tris žmones. Pasakojama, jog per anglų karus su valais Di upė, kuri skiria Angliją ir Velsą, nulemdavusi pergalę ir pralaimėjimą. Jei upė nuskalaudavusi rytinį krantą, tai buvęs ženklas, kad pergalę iškovos anglai (ir atvirkščiai).

Airių mitologijoje Aerfen atitikmeniu gali būti laikoma Morigan.

## Šaltiniai
Prancūzų Luiziana

**Prancūzų Luiziana** () – buvusi teritorija Šiaurės Amerikoje, kurią kolonizavo prancūzai XVI–XVIII amžiuje. Naujosios Prancūzijos administracinis vienetas.

## Istorija
Prancūzai teritoriją valdė nuo 1682 m. iki 1762 m. ir nuo 1801 m. iki 1803 m. Prancūzų kolonistas René-Robert Cavelier, Sieur de La Salle teritoriją pavadino karaliaus Liudviko XIV garbei. 1722 m. administracine sostine tapo Naujasis Orleanas.

Po Septynerių metų karo Prancūzija prarado Luizianos teritorijas. 1762 m. vakarinė Prancūzų Luizianos dalis atiteko Naujajai Ispanijai. Suformuotas Ispanų Luizianos administracinis vienetas. 1763 m. rytinę Prancūzų Luizianos dalį perėmė britai. Suformuotas Indėnų rezervatas.

1801 m. Prancūzija atgavo Luizianos valdymo teises. 1803 m. balandžio 30 d. įvyko oficialus Luizianos perpirkimas, kurio metu Napoleonas Bonapartas pardavė žemes Jungtinėms Amerikos Valstijoms. Tų pačių metų gruodžio 20 d. teritorijos galutinai perleistos.

## Šaltiniai
Mercedes-Benz Superdome

**Mercedes-Benz Superdome** – amerikietiškojo futbolo stadionas Naujajame Orleane, Jungtinėse Amerikos Valstijose. Stadione namų žaidynes žaidžia New Orleans Saints komanda, kuri varžosi Nacionalinėje futbolo lygoje.

## Istorija
1971 m. rugpjūčio 12 d. pradėtos stadiono statybos, kurių vertė – 134 mln. JAV dol. 1975 m. rugpjūčio 3 d. Naujojo Orleano stadionas atidarytas. 1978 m. stadione pirmą kartą vyko Supertaurės finalo varžybos.

2005 m. uraganas „Katrina“ smarkiai apgadino stadiono konstrukciją. 193 mln. JAV dol. investuoti į stadiono atstatymą. 2011 m. kompleksui suteiktas „Mercedes-Benz“ vardas. 2013 m. stadione septintą kartą vyko Supertaurės finalo varžybos.

2019 m. pradėti stadiono renovacijos darbai, kurių vertė 245 mln. JAV dol.

2025 m. vasario 9 d. šiame stadione vyko Supertaurės finalo rungtynės tarp „Philadelphia Eagles“ ir „Kansas City Chiefs“.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Aleksandrija (Luiziana)

**Aleksandrija ** () – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, centrinėje Luizianoje. Rapido administracinės parapijos centras. Pro miestą teka Raudonoji upė.

Veikia Aleksandrijos meno muziejus, Luizianos istorijos muziejus, zoologijos sodas, tarptautinis oro uostas.

## Gyventojai
2010 m. 38,32 % miesto gyventojų buvo baltieji, 57,25 % – afroamerikiečiai, 1,25 % – indėnai. Apie pusė gyventojų – protestantai (ypač, pietų baptistai).

## Istorija
1762 m. Naujoji Ispanija suteikė žemių teises verslininkui Alexander Fulton. 1805 m. Fultono verslo partneris Thomas Harris Maddox sukūrė miestelio planą ir pavadino gyvenvietę *Alexander Fulton* garbei. 1818 m. miestelis oficialiai įkurtas. 1882 m. suteiktos miesto teisės.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
SV Meppen

**SV Meppen** – Vokietijos futbolo klubas iš Mėpeno.

## Istorija

2022–2023 m. rungtyniavo 3. Liga, tačiau tarp dvidešimties dalyvių liko paskutinėje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.

## Pasiekimai

## Sezonai

|}

## Spalvinė gama

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
Jonas Palionis

**Jonas Palionis** (1924 m. birželio 20 d. Mišiškėse, Nemajūnų valsčiuje – 2021 m. gruodžio 14 d. Vilniuje) – lietuvių kalbininkas, lituanistas.

## Biografija
Gimė valstiečių Juozo Palionio ir Viktorijos Palionienės (mergautinė pav. Džervutė) šeimoje, buvo vienintelis jųdviejų vaikas. Mokėsi Nemajūnų pradžios mokykloje, lankė privačias parengiamąsias pamokas stoti į Prienų „Žiburio“ gimnaziją, 1941 m. ją baigė. Per Antrąjį pasaulinį karą dvimečiame Vilniaus pedagoginiame institute baigęs lituanistiką ir istoriją, 1944–1945 m. dirbo Butrimonių progimnazijos direktoriumi.

1948 m. baigė Vilniaus universitetą, 1948–1951 m. mokėsi aspirantūroje, 1951–1993 m. Vilniaus universitete dėstė. 1953–1959 m. – Lietuvių kalbos katedros vedėjas, 1957–1961 m. Istorijos ir filologijos fakulteto, 1970–1973 m. – Filologijos fakulteto dekanas. 1968 m. tapo habilituotu mokslų daktaru. Nuo 1970 m. – profesorius. 1984–1988 m. – Lietuvių kalbos komisijos pirmininkas. 1990–1993 m. – žurnalo „Gimtoji kalba“ redakcijos kolegijos pirmininkas.

1949 m. vedė biologę Anelę Tulevičiūtę. 1951 m. susilaukė dukters Laimos, 1955 m. – sūnaus Vytauto.

Palaidotas Nemajūnų kapinėse.

## Mokslinė veikla
Mokslinių interesų sritis – lietuvių bendrinės kalbos susidarymas. Habilitaciniame darbe „Lietuvių literatūrinė kalba XVI–XVII a.“ (1967) išnagrinėta to laikotarpio lietuvių senųjų raštų kalba ir jos raida, rašyba, fonetika, morfologija, sintaksė, leksika. Už šį darbą 1972 m. jam suteikta Lietuvos TSR valstybinė premija. J. Palionis parašė daug kalbotyros veikalų, recenzijų, straipsnių lietuvių kalbos kultūros klausimais. Pirmasis lietuvių kalba parašė platų kalbotyros įvadą „Kalbos mokslo pradmenys“ (1985). Tyrė pirmuosius lietuviškus rankraštinius poterius, pirmąsias D. Kleino lietuvių kalbos gramatikas, plačiąją visuomenę supažindino su pirmojo lietuviško Biblijos vertimo ištraukomis.

Yra bendravęs arba palaikė glaudesnius ryšius su įžymiais kalbininkais P. Ariste, L. Bednarčiuku, A. Blinkena, T. Buchiene, R. Ekertu, J. Endzelynu, M. Hasiuku, K. Hausenblasu, Č. Kudzinovskiu, B. Larinu, E. Nieminenu, J. Safarevičiumi, V. Smočynskiu, K. Stangu, V. Šmolstygu, F. Šolcu, P. Trostu ir daug kitų.

## Bibliografija
* *Įžymus lietuvių kalbininkas Jonas Jablonskis*, 1955
* *Lietuvių literatūrinės kalbos istorijos įvadas*, 1964
* *Lietuvių literatūrinė kalba XVI–XVII a.*, 1967
* *Lietuvių literatūrinės kalbos istorija*, 1979
* *Kalbos mokslo pradmenys*, 1985, 1999
* *Mikalojaus Daukšos 1959 metų katekizmas* (su V. Jakštiene), 1995
* *Mikalojaus Daukšos 1599 „Postilė“ ir jos šaltiniai*, 2001
* *XVII a. antrosios pusės Punios parapijos asmenvardžiai ir vietovardžiai*, 2003
* *Atsiminimų nuotrupos: Mišiškės–Vilnius, 2000–2012*, 2012
* *Mano susirašinėjimas su Petru Joniku, Antanu Saliu ir Pranu Skardžiumi*, 2013

## Išnašos
Andrioniškio kapinės

**Andrioniškio kapinės** – civilinės kapinės, veikiančios Anykščių rajone, Andrioniškio miestelyje. Kapinės įsikūrusios P. Markūno gatvės gale, vakariniame miestelio pakraštyje. Užima 0,95 ha plotą, supamą miško. Centrinėje dalyje kapinės išsidėsčiusios ant kalvelės. Jos aptvertos akmens mūro tvora. Senųjų kapinių dalis užstatyta stichiškai, nelikę patogių praėjimų. Naujose kapinėse, kuriose andrioniškiečiai dar nelaidojami, paruoštas būsimų kapaviečių planas.

## Istorija

Parapijos kapinės įrengtos ir pašventintos 1914 m.  Anykščių klebono Jono Vodopalo. Anksčiau buvo laidojama prie Andrioniškio bažnyčios. Jos šventoriuje išlikę XIX a. čia buvusių kapinių palaidojimų su antkapiniais paminklais. 

## Kultūros paveldas

Kapinėse yra į Kultūros vertybių registrą įrašytų objektų: 
* Lietuvos karių laidojimo vieta, kurioje palaidoti kovoje su lenkų raiteliais 1920 m. lapkričio 21 d. žuvę Troškūnų būrio šauliai: Jonas Budrevičius, Antanas Miškeliūnas ir Antanas Žarskus Bendra kapavietė yra kapinių priekinėje dalyje, įkalnėje. 
* Lietuvos partizanų kapai, kuriuose palaidoti 22 laisvės gynėjų palaikai: Kazio Matuliausko-Žolyno, Boleslovo (Balio) Skardžiaus-Jokerio, Alfonso Sriubo, Juozo Vaskočiaus (Vatkočiaus), Juozo Žalnerevičiaus-Skripkos, Vaclovo (Vacio) Girdėno-Algimanto, Henriko Kazlausko-Daukanto (Genriko ?), Žygimanto, Jono Mirinavičiaus-Daukanto, Petro Kavaliausko-Vieversio, Stanislovo (Stasio) Garunkščio-Šalčio, Antano Linkevičiaus-Margio, Broniaus Zarembos-Abžargevičiaus (Abžaškevičiaus), Aloyzo Šimonio-Strauso, Šeškaus, Juozo Gražio-Viesulo, Petro Mameniškio-Girėno, Jono Žąsino-Vanago, Vlados Magylaitės-Slapukės, Povilo Mickūno-Jaunučio, Jono Šimonio-Šposo, Povilo Grumbino-Ąžuolo, Antano Lapienio-Šermukšnio-Lapės, Antano Rutavičiaus.

Pagrindinio tako kairėje pastatyti Lietuvos kario kryžiai vietos gyventojų šioje vietoje palaidotų 1945 m. birželio 25 d. Daugulių kaime žuvusių partizanų atminimui. Antkapinis paminklas šioje vietoje žymi slapta palaidotų apylinkėse žuvusių partizanų atminimui. Pagrindinio tako dešinėje pastatytas antkapinis paminklas ir Lietuvos kario kryžius šioje vietoje palaidotų Mieliauskų šeimos narių, partizanų ryšininkių Onos ir Emilijos Mieliauskaičių, atminimui.

* Kapinių kalvos pietvakariniame šlaite įrengtas rašytojo Antano Biliūno šeimos kapas. Jame kartu palaidota žmona ir duktė, antkapis pastatytas 1970 m.

## Kapinėse palaidoti

* Antanas Biliūnas (1905–1970), rašytojas, bibliografas
* Domas Butėnas (1926–2011), istorikas
* Eugenija Butėnienė (1927–1997), archeologė
* Vytautas Kaušpėdas (1927–2008), inžinierius
* Pranciškus Markūnas (1873–1954), inžinierius

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Andrioniškio miestelio kapinės *genocid.lt*
* Andrioniškis *anykstenai.lt*
Luizianos perpirkimas

**Luizianos perpirkimas** () – 1803 m. balandžio 30 d. pasirašyta sutartis, kuria Prancūzų Luizianos teritorijų valdymo teisės perleidžiamos iš Prancūzijos Jungtinėms Amerikos Valstijoms. Napoleonas Bonapartas perpirkimo sutartimi atsisakė teisių į teritorijų valdymą žemyninėje Šiaurės Amerikoje. Perpirkimo kaina – 15 milijonų JAV dolerių. Didžiąją dalį teritorijos vis dar valdė vietiniai indėnai. Luizianos perpirkimo sutartis suteikė JAV teisę užimti indėnų žemes, nesikišant kitoms Šiaurės Amerikoje kolonijas valdžiusioms šalims. Tuometinė JAV teritorija po Luizianos perpirkimo padvigubėjo. Iš viso išpirkta 2,14 mln. km². 1803 m. gruodžio 20 d. teritorijos galutinai perleistos.

## Šaltiniai
Trys Broliai

**Trys Broliai** () – pastatų kompleksas, sudarytas iš trijų namų, esantis Latvijoje, Rygos senamiestyje. Viduramžių architektūros paminklas stūkso Rygos senamiesčio centre, Mazā Pils iela (), visai šalia centrinės Katedros aikštės ir netoli Saeimos, priešais Karlo licėjų. Pastatų numeriai gatvėje: 17, 19 ir 21. Jie kartu sudaro seniausią Rygos gyvenamųjų namų kompleksą. Šio kvartalo užstatymas ganėtinai tankus, todėl kiekvienas namas yra šalia esančio tęsinys. Kiekvienas iš šio trejeto atspindi įvairius gyvenamojo namo statybos raidos etapus.

Trijų Brolių komplekse šiandien įsikūrusi Valstybinė paveldo apsaugos inspekcija, Latvijos architektų sąjunga, žurnalo „Latvijos architektūra“ redakcija, Latvijos architektūros muziejus. 2020 m. balandžio 1 d. Europos Komisija Trims Broliams suteikė Europos paveldo ženklą.

Namai 1955–1957 m. restauruoti pagal architekto Pėterio Saulyčio projektą, padedant G. Jansonui. Į architektūrinio komplekso apjungto kiemo ugniasienę buvo įkomponuotas mūrinis portalas, atitekęs iš sugriautų Juodagalvių namų, vieno iš senamiesčio gyvenamųjų pastatų portalo fragmentas, kaltinis herbas, datuotas 1554 m.

## Architektūra
Pastatas Mazā Pils gatvėje, 17 yra seniausias, datuojamas XV a. pabaiga. Pastato išorę apibūdina laiptuotas trikampis frontonas, būdinga gotikinė puošyba ir keletas ankstyvojo renesanso detalių. Iki šiol išlikę vėlyviesiems viduramžiams būdingi bruožai – akmeniniai suolai, stovintys iš abiejų pastato įėjimo pusių. Iš pradžių pastatą sudarė viena didelė gyvenamoji erdvė ir palėpė, skirta sandėliavimui.

Gretimo namo Mazā Pils gatvėje, 19 eksterjeras yra datuojamas 1646 m., o mūrinis portalas jam pridėtas 1746 m. Pastato stilius atspindi olandų manierizmo įtaką. Data „1646“ nurodyta ant pastato fasado, atstatyto pagal J. Brotsės piešinį. Ant portiko perskaitomas užrašas *Ano Soli Delo Gloria 1646*.

Paskutinis iš trejeto, pažymėtas 21-uoju numeriu, pastatytas vėliausiai. Tai siauras baroko stiliaus pastatas, kuris savo dabartinę išvaizdą įgavo greičiausiai XVII a. pabaigoje.

Panašus viduramžių pastatų trejetas „Trys Seserys“ () garsėja Estijos sostinėje Taline.

## Šaltiniai
Algimantas Ignatavičius

**Algimantas Ignatavičius** (1932 m. spalio 11 d. – 2022 m. gegužės 16 d.) – lietuvių krepšininkas, kuris atstovavo Australijos rinktinei.

## Biografija
1956 m. Australijoje vykusiose 1956 m. vasaros olimpinėse žaidynėse A. Ignatavičius atstovavo Australijos nacionalinei rinktinei. Komanda laimėjo dvejas varžybas ir pralaimėjo penkis susitikimus. Galutinėje įskaitoje A. Ignatavičius kartu su Australijos rinktine užėmė 12-ą vietą.

## Šaltiniai
Algis Oleknavičius

**Algis Oleknavičius** (1947 m. rugpjūčio 17 d.) – lietuvių kilmės Vokietijos dviratininkas, olimpietis, daugkartinis Vakarų Vokietijos nacionalinis čempionas.

## Biografija
1966 m. A. Oleknavičius pirmą kartą tapo Vakarų Vokietijos plento dviračių nacionaliniu čempionu. Sportininkas rezultatą pakartojo dar septynis kartus 1968–69 m., 1972 m., 1974 m. ir 1977 m.

1970 m. laimėjo pirmąjį treko dviračių Vakarų Vokietijos auksą madisono rungtyje. 1974 m. nacionalinis komandinio persekiojimo čempionas.

1972 m. Miunchene vykusiose 1972 m. vasaros olimpinėse žaidynėse A. Oleknavičius atstovavo Vakarų Vokietijos nacionalinei rinktinei komandinio laiko intervalo rungtyje. Komanda užėmė 20-ą vietą.

## Šaltiniai