open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Mikeltuornis

**Mikeltuornis** (, ) – kaimas Baltijos jūros pakrantėje prie Irbės sąsiaurio, Kuršo šiaurėje, Ventspilio savivaldybės Targalės valsčiuje. Už 1,5 km į pietus nuo kaimo eina regioninis kelias P124 (Ventspilis–Kolka). Nuotolis iki Ventspilio yra 43 km, iki Rygos – 188 km. Kaimas įeina į Lyvių pakrantės teritoriją.

Čia stūkso aukščiausias (56 m) Latvijos švyturys, latviškai vadinamas *Miķeļbāka* – 'Miko (Mykolo) švyturys', taip pat yra 1893 m. pastatyta liuteronų bažnyčia, Pizos lyvių kapinės. Pagal sulatvintą švyturio vardą, kuris buvo suteiktas Rusijos imperatoriaus Aleksandro II sūnėno garbei (*Michailovskij majak*), pavadintas ir pats kaimas. Nors vasarotojų aptarnavimas yra pagrindinė šio kaimo verslo šaka (įrengtas kempingas, veikia keli viešbučiai), net vidurvasarį paplūdimiai prie Mikeltuornio palyginti laisvi.

Mikeltuornis – vienas iš 12 Šiaurės Kuršo lyvių žvejų kaimų. Dar XX a. 4-ame dešimtmetyje lyviai čia turėjo savo bendruomenę, palaikė savo kalbą, gyvenseną ir tradicijas, tačiau vėlesniais dešimtmečiais beveik visiškai asimiliavosi su latviais.
## Įžymūs žmonės
Kaime gimė:
* Janis Princis (1796–1868) – lyvių vertėjas, rašytojas, visuomenės veikėjas.
* Janis Princis jaunesnysis (1821–1904) – vertėjas, poetas (Janio Princio sūnus).
* Didrikis Princis (1825–1850) – pirmasis žinomas šių apylinkių mokytojas (Janio Princio sūnus).
* Pėteris Princis (1831–1889) – poetas, vertėjas, visuomenininkas (Janio Princio sūnus).
* Ulis Kynkamegas (1869–1932) – lyvių patriotas, save paskelbęs lyvių karaliumi Uldrikiu I.
* Pėteris Kynkamegas (1902–1972) – poetas (Ulio Kynkamego sūnus).
* Janis Kynkamegas (1905–1933) – poetas (Ulio Kynkamego sūnus).
* Andrejus Šulcas (1910–2006) – dailininkas marinistas.
* Ema Ėrenštreitė (1912–1987) – mokslininkė, lyvių visuomenės veikėja, viena iš lyvių ansamblio *[[Līvlist]]* steigėjų.
* Janis Erenštreitas (g. 1942) – chorvedys, Latvijos dainų švenčių vyriausiasis dirigentas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lyvių pakrantės kaimai 1902–1927 m. fotografijose
Lielirbė

**Lielirbė** (, ) – kaimas Ventspilio savivaldybės Targalės valsčiuje, Baltijos jūros pakrantėje, Kurše. Lielirbė išsidėsčiusi valsčiaus šiaurėje prie Irbės upės žiočių už 55 km nuo valsčiaus centro Targalės, už 52 km nuo savivaldybės centro Ventspilio ir už 179 km nuo Rygos. Vienas iš Lyvių pakrantės kaimų.

Lielirbė – vienintelis kaimas, kuriame kalbėta pereinamąja (vidurine) Kuršo lyvių kalbos patarme.

Lielirbės (*Irvemünde*) vardas pirmą kartą paminėtas 1387 m. spalio 17 d. trečiųjų teismo dokumente. XVII a. antrosios pusės žemėlapyje Lielirbė pavaizduota kaip turintis uostą laisvųjų žmonių (ne baudžiauninkų) kaimas **Dižirve** (liet. k. būtų „Didžiairvė”). Kaimas Irbės upės žiotyse formavosi kaip lyvių jūreivių uostas. XIX a. pabaigoje Lielirbės mažasis uostas buvo aktyvus medienos prekybos ir transportavimo centras. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje Lielirbėje buvo statomi burlaiviai. Tuo metu burlaivius statydavo beveik visuose Kuršo pakrančių kaimuose, tačiau daugiausia į vandenį jų buvo nuleidžiama Lielirbėje.

1923 m. lyviai Lielirbėje subūrė savo chorą. 1924 m. birželio 24 d. Lielirbėje buvo surengtas lyvių chorų koncertas, kurį  estų tautotyrininkas, lyvių tautosakos bei kalbos tyrėjas Oskaras Loritsas () įvardija kaip pirmąją lyvių dainų šventę.

Kaimas maždaug šešių kilometrų ruože išsidėstęs abiejuose Irbės upės krantuose; upė kaimą dalija į dvi dalis, jos vadinamos „jūrpuse” () ir „žempuse” (). 1939 m. Lielirbėje buvo apie 300 gyventojų ir daugiau kaip 70 namų. Kai Kuršo pakrantė buvo įtraukta į Sovietų Sąjungos pasienio zoną, Lielirbėje gyventojų labai sumažėjo. Šiomis dienomis nuolatos gyvenamų namų Lielirbėje nedaug, dalis jų naudojami kaip vasarnamiai. Irbės upė – populiarus vandens turizmo maršrutas, vasarą jos žemupyje būna daug plaukiojančiųjų valtimis; upės dešiniajame krante, už keleto kilometrų nuo žiočių aukštupio link, įsikūrusi valčių nuomos bendrovės „Campo” bazė (Irbės kempingas).
## Įžymūs žmonės
Kaime gimė:
* Martinis Lepstė (1881–1958) – lyvių kalbos mokytojas Lyvių pakrantėje (1923–1938), Lyvių sąjungos pirmininkas (1924–1933).
* Didrikis Blūmas (1893–1970) – Lielirbės choro dirigentas.
* Emylija Rulė (1910–1989) – poetė, lyvių ansamblio „Kāndla” dainininkė.
* Valda Marija Blūma-Šuvcanė (1923–2007) – lyvių kultūros ir istorijos tyrėja.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lyvių pakrantės kaimai 1902–1927 m. fotografijose
Jaunciemas

**Jaunciemas** (, ) – kaimas Ventspilio savivaldybės Targalės valsčiuje, Šiaurės Kurše, Latvijoje. Išsidėstęs tarp jūros kranto ir regioninio kelio P124 į rytus nuo Irbės upės žiočių, už 59 km nuo valsčiaus centro Targalės, už 55 km nuo savivaldybės centro Ventspilio ir už 174 km nuo Rygos. Ir lyviškai, ir latviškai kaimo pavadinimas reiškia „Naujasis kaimas“. Jaunciemas įeina į Lyvių pakrantės teritoriją

Nuo 1860 m. Jauncieme, kaip ir kituose Kuršo pajūrio kaimuose, buvo pradėta statyti burlaivius. XX a. pradžioje Jaunciemas su dar aštuoniais lyvių kaimais priklausė Dundagos dvarui, vėliau – Dundagos valsčiui. Tarpukariu valstybė Kuršo lyviams buvo davusi po 7 ha žemės, tačiau ji šiose vietovėse nederlinga, todėl ir toliau pagrindinis pragyvenimo šaltinis liko žvejyba. Jaunciemo vaikams teko lankyti artimesnių kaimų mokyklas, dauguma mokėsi Mazirbėje. Po Antrojo pasaulinio karo šis lyvių kaimas liko beveik negyvenamas, nes įėjo į sukarintą Sovietų Sąjungos pasienio zoną. Šiomis dienomis Jauncieme yra trys vienkiemiai ir viena namų grupė.

Kaimas įsikūręs vaizdingoje vietovėje: tarp Jaunciemo ir Irbės žiočių stūkso 23,6 m aukščio kopa, vadinama Baltuoju kalnu (), Irbės tėkmė jūroje prie žiočių suformavo dviejų kilometrų ilgio smėlio kyšulį. Regiono planuose nuo Jaunciemo iki Mazirbės palei senąjį siaurąjį geležinkelį numatyta įrengti pėsčiųjų ir dviratininkų takus, Jaunciemą įtraukti į turistinį–rekreacinį maršrutą.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lyvių pakrantės kaimai 1902–1927 m. fotografijose
Saunagas

**Saunagas** (, ) – kaimas Talsų savivaldybės Kolkos valsčiuje, Irbės sąsiaurio pakrantėje, Kurše. Išsidėstęs tarp jūros kranto ir regioninio kelio P124, už 12 km nuo valsčiaus centro Kolkos, už 32 km nuo Dundagos ir už 165 km nuo Rygos. Vienas iš Lyvių pakrantės kaimų.

Kaimo pavadinimas yra Baltijos finų kilmės (pvz., ) ir reiškia 'starkis'.

Saunagas – nedidelis Kuršo lyvių pajūrio kaimas tarp Pitrago ir Vaidės. Istoriniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas 1310 metais, 2010-aisiais atšventė 700 m. jubiliejų. 1582–1583 metų Piltenės valsčių () registre minima, kad Saunage yra aštuonios sodybos, o 1731 m. Dundagos dvaro valsčių knygoje sodybų nurodoma tik trys – *Buncke Pritiz* (dab. Kalnbunkos), *Melcke Ans* ir *Walke Angeck*. 1826 metais kiekvienoje sodyboje gyveno po 16 – 17 žmonių, iš viso apie 60 gyventojų. Po II pasaulinio karo Saunagas įėjo į sukarintą Sovietų sąjungos vakarų pasienio zoną ir gyventojų labai sumažėjo. Dabar Saunage žiemą gyvenama tik 6 sodybose, o vasarą atvažiuoja poilsiautojų. Saunage yra archeologijos paminklas – viduramžių kapinės, vadinamos Senkapių kalnu ().

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lyvių pakrantės kaimai 1902–1927 m. fotografijose
Košragas

**Košragas** (, ) – kaimas Talsų savivaldybės Kolkos valsčiuje, Irbės sąsiaurio pakrantėje, Kurše. Išsidėstęs tarp Mazirbės ir Pitragsupės žiočių, už 17 km nuo valsčiaus centro Kolkos, už 27 km nuo Dundagos ir už 177 km nuo Rygos. Įeina į Lyvių pakrantės teritoriją.

Košragas laikomas jauniausiu iš Kuršo pakrantės lyvių kaimų. Susidarė XVII amžiuje ir dar 1680 m. kaip vienintelė Košrago sodyba minimi Kūkiniai (). 1826 m. Košrage gyveno 78 žmonės – 4 ūkininkų šeimos ir 11 bežemių šeimų.

Nedidelis Košrago kaimas buvo žymus pajūrio lyvių ekonominis ir kultūrinis centras. XIX a. viduryje jame veikė pirmoji lyvių kaimo mokykla, XIX a. pabaigoje ir XX a. pirmaisiais dešimtmečiais Košrage buvo Kine-Dykių () vėjo ir Kukšų vandens malūnai, darbavosi valčių statytojai. Didrikis Volganskis-Valgama, valčių statytojas ir lyvių kultūros darbuotojas, 1932 m. Košrage pradėjo ruošti uostą. 1938 m. buvo pastatytas molas dumblui (jūrinėms trąšoms) rinkti. Šiomis dienomis Košrage yra 13 namų, tačiau nuolatos gyvenama tik keliuose iš jų.

Košrago kaimas yra valstybinės reikšmės architektūros paminklas. Košrago kultūrinę-istorinę vertę liudija ir tai, kad jis buvo vienas iš šešių Latvijos kultūros paminklų, kandidatavusių patekti į Pasaulinio kultūros paveldo sąrašą.

## Įžymūs žmonės
Kaime gimė:
* Didrikis Volganskis-Valgama (1884–1968) – lyvių visuomenininkas
* Augustas Skadinis (1902–1945) – literatas.
* Edgaras Valgama (1912–2003) – pirmasis diplomuotas lyvių teologas, literatas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lyvių pakrantės kaimai 1902–1927 m. fotografijose
Vaidė

**Vaidė** (, ) – kaimas Talsų savivaldybės Kolkos valsčiuje, Irbės sąsiaurio pakrantėje, Kurše. Išsidėstęs tarp pajūrio ir Vaidės tvenkinio, už 9 km nuo valsčiaus centro Kolkos, už 34 km nuo Dundagos ir už 185 km nuo Rygos. Įeina į Lyvių pakrantės teritoriją.

Rašytiniuose šaltiniuose Vaidė minima nuo XVI a. Kaimo pavadinimas siejamas su lyvių žodžiu *vait* 'tarpas', nes iš Vaidės buvo patogiausia persikelti į Saremos salą. 1935 m. Vaidėje gyveno 106 žmonės. Vaidės kaimo Lažų sodyboje () 1823 m. gimė Nika Polmanis, pirmasis mokslus baigęs lyvis. Mazirbės valsčiaus mokykloje jis dirbo mokytoju, Kolkos liuteronų bažnyčioje ėjo zakristijono pareigas. Vaidėje gimė ir Grizelda Kristinia – paskutinė lyvių kaip gimtosios kalbos vartotoja, Paulynė Kliavinia (, 1918–2001) – lyvių kultūros darbuotoja, poetė ir vertėja, viena iš lyvių ansamblio *[[Līvlist]]* („Lyviai”) steigėjų.

Vaidės Purvziedų sodyboje eksponuojama Edgaro Hausmanio surinkta ragų kolekcija, kurią sudaro daugiau kaip 550 ragų, maždaug 350 iš jų – briedžių ragai. Ši kolekcija unikali dėl to, kad, išskyrus keletą stirnų ragų, jos eksponatai miškuose rasti, o ne paimti iš sumedžiotų žvėrių. Prie Purvziedų sodybos yra kempingas, nuomojami nameliai poilsiautojams.

## Įžymūs žmonės
Kaime gimė:
* Nika Polmanis (1823–1903) – vertėjas, pirmasis žinomas lyvių mokytojas, visuomenininkas.
* Albynas Berholdas (1865–1932) – lyvių literatas, lyvių kalbos pateikėjas, pirmasis Nikos Polmanio biografas.
* Katrynė Bertholdė-Zėberga (1877–1964), Kristynė Demberga-Uozuolzylė (1877–1962) – lyvių tautosakos žinovės ir pateikėjos.
* Grizelda Kristinia (1910–2013) – paskutinė lyvių kaip gimtosios kalbos vartotoja, poetė, rašytoja.
* Alfonas Bertholdas (1910–1993) – poetas.
* Paulynė Kliavinia (1918–2001) – lyvių kultūros darbuotoja, poetė, vertėja, viena iš lyvių ansamblio *[[Līvlist]]* steigėjų.
* Viktoras Bertholdas (1921–2009) – paskutinis lyvių kaip gimtosios kalbos vartotojas Latvijos teritorijoje.
* Gundaras Bertholdas (1941–2014) – lyvių kultūros tyrėjas, Lyvių sąjungos Kolkos grupės ir lyvių centro „Kūolka” vadovas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lyvių pakrantės kaimai 1902–1927 m. fotografijose
Petras Strumila

**Petras Paškovičius Strumila iš Cechanuvo**, **Petras Kiška** (m. 1486) – LDK valstybinis veikėjas, Drohičino seniūnas (1463–1469), karalienės Elžbietos Habsburgaitės prievaizas (1477), Lydos vietininkas (1483), dvaro maršalka (1483), Kiškų giminės pradininkas. 

## Biografija
Lietuvos bajorų Strumilų giminės atstovas, herbo „Dombrova“ savininkas. Bajoro Povilo Strumilos (m. 1435/1436) sūnus. Broliai - Lvovo kaštelionas Jurgis Strumila ir Medicko seniūnas Mikalojus Strumila (Cechanoveckių giminės pradininkas). 

Cechanuvo valdytojas Palenkėje. Bažnyčios Černovke įkūrėjas. 

Kiškų giminės pradininkas, užgęsusios 17 amžiaus pirmoje pusėje, pradininkas.  

## Šeima
Petras Povilas Strumila buvo vedęs du kartus. Jo pirmos žmonos vardas nežinomas Vaikai nuo pirmos santuokos: 
* Stanislovas Kiška (m. 1513/1514), Lietuvos didysis etmonas, Lietuvos didysis maršalka, Smolensko vietininkas 

2-ji žmona – Katerina Nemirovič, dvaro maršalko Jono Nemirovičiaus (m. iki 1465) duktė. Vaikai nuo antros santuokos: 
* Mikalojus (m. 1508), bevaikis
* Petronėlė Kiškaitė, 1-mas vyras Bogdanas, 2-ras vyras – kunigaikštis Mykolas Semionovičius Glinskis
* Barbora Kiškaitė, Vilkmergės vėliavininko Vaitiekaus Stankovičiaus žmona 
* Jadvyga Kiškaitė, Belzo teisėjo Jurgio Račkos žmona 

Petras Strumila mirė 1486 metais, vadovaudamas diplomatinei misijai į Krymą.

## Literatūra
* T. Jaszczołt, Fundacje kościelne na Podlasiu do końca XV wieku [w:] Kościoły a państwo na pograniczu polsko-litewsko-białoruskim. Źródła i stan badań, M.Kietliński et al. (red.), Białystok 200
* T. Jaszczołt, Ród Niemiry z Wsielubia – Niemirowiczowie i Szczytowie herbu Jastrzębiec do połowy XVI wieku, [w:] Unia w Horodle na tle stosunków polsko-litewskich, S.Górzynski (red.), Wydawnictwo DiG, Warszawa 2015, s. 208—209
* A. Rachuba (red.), Dzieje rodziny Ciechanowieckich h. Dąbrowa, DiG, 2013
* A. Rachuba, Panowie z Ciechanowca, Kronika Zamkowa 1-2/59-60, 2010, s. 31-36

## Nuorodos
Pitragas

**Pitragas** (, ) – kaimas Talsų savivaldybės Kolkos valsčiuje, Irbės sąsiaurio pakrantėje. Išsidėstęs prie Pitragsupės žiočių už 16 km nuo valsčiaus centro Kolkos, už 30 km nuo Dundagos ir už 178 km nuo Rygos. Įeina į Lyvių pakrantės teritoriją.

Manoma, kad Pitrago pavadinimas gali būti kilęs iš lyvių kalbos žodžių *põddõr* 'elnias' ir *aigā* 'krantas'.

Pitragas – senovinė lyvių gyvenvietė, istoriniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėta 1582 m. Pasak legendos, Pitragą įkūrė keturi broliai iš Saremos salos, o jų namai – seniausios kaimo sodybos. Trečiame XIX a. dešimtmetyje Pitrage buvo 11 sodybų, o po šimtmečio – 12 senųjų ūkių ir 38 žvejų sodybos. XIX a. viduryje Pitrage buvo atidaryta smuklė, 1902 metais – baptistų maldos namai. Sovietmečiu
buvo pastatytas žuvų rūkymo fabrikas. XIX – XX a. Pitragas buvo žinomas kaip svarbus valčių ir laivų statybos centras, reikšmingai plėtojęs ne tik kaimo, bet ir visos pakrantės socialinį ekonominį gyvenimą. Vis dėlto ir jūra pareikalavo aukų: prie Pitrago yra nuskendę daug valčių ir laivų, po didelių audrų jų liekanų išmetama į krantą. Šiomis dienomis Pitrago paplūdimiuose nelikę jokių kažkada čia stovėjusių laivų statyklų žymių. Dabar Pitrage įrengtas kempingas.

Turistinę Pitrago Kruogų sodybą juosia tradiciniu lyvių būdu pintos tvoros, pagal senąsias fotografijas ir kitur rastą medžiagą jas pastatė sodybos šeimininkas A. Antmanis. Iš viso galima apžiūrėti daugiau kaip 27 lyviškų tvorų kolekciją. Šioje sodyboje įrengta tradicinė veikianti žuvų rūkykla.
## Įžymūs žmonės
Kaime gimė:
*Marija Bertholdė-Šaltjarė (1860–1938) – lyvių tautosakos žinovė ir pateikėja.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lyvių pakrantės kaimai 1902–1927 m. fotografijose
Sykragas

**Sykragas** (, ) – kaimas Talsų savivaldybės Kolkos valsčiuje, Irbės sąsiaurio pakrantėje. Išsidėstęs prie Kikano upės žiočių tarp regioninės reikšmės kelio P124 ir kranto, už 26 km nuo valsčiaus centro Kolkos, už 20 km nuo Dundagos ir už 171 km nuo Rygos. Vienas iš Lyvių pakrantės kaimų.

Sykragas – viena iš seniausių lyvių gyvenviečių Kuršo pajūryje, dokumentuose kaip kaimas jis minimas jau 1387 metais. XVII amžiuje, kai kaimas buvo Dundagos dvarininkų Maidelių nuosavybė, Sykrage susiformavo vienas iš reikšmingiausių Šiaurės Kuršo mažųjų uostų. Šimtmečio pabaigoje kaime būta didelių prekių sandėlių, turėtas jūreivių viešbutis. Dėl Šiaurės karo ir Kuršo hercogystės nuosmukio XVIII a. amžiaus pradžioje Sykrago uostas liovėsi veikęs. Kaimo vakariniame pakraštyje stūkso švyturys.

## Architektūros paminklai
Sykrago kaimas – valstybinės reikšmės architektūros paminklas, jame yra apie dvidešimt sodybų, dalis jų (kaimo šiaurės vakaruose) saugomos valstybės:
* Jaunkliavų gyvenamasis namas (~ 1900 m.);
* Kelkių pastatų kompleksas (~ 1930 m.), jame stovi lyvių poeto Pėterio Dambergo namas;
* Kilasidamų gyvenamasis namas (1892 m.);
* Vynamegų, Baznyckalnų, Vecvalkų žvejų pastatų kompleksai.

## Įžymūs žmonės
Kaime gimė:
* Pėteris Dambergas (1909–1987) – lyvių kalbininkas, poetas, mokytojas, vienas iš lyvių ansamblio *[[Līvlist]]* steigėjų.
* Hilda Cerbaha-Gryva (1910–1984) – muzikė, Ventsplio lyvių ansamblio *[[Kāndla]]* dirigentė.
* Elfryda Virgynija Cerbaha-Žagarė (1914–2001) – latvių–lyvių pokalbių žodyno bendraautorė.
* Baiba Damberga (g. 1957) – lyvių dailininkė ir poetė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lyvių pakrantės kaimai 1902–1927 m. fotografijose
Melnsilas

**Melnsilas** (, ) – kaimas Talsų savivaldybės šiaurėje, Ruojos valsčiuje, Rygos įlankos pakrantėje, Kurše. Išsidėstęs prie greitkelio P131 tarp Melnsilupės ir Kilminiupės žiočių už 22 km nuo valsčiaus centro Ruojos ir už 150 km nuo Rygos. Ir lyviškai, ir latviškai kaimo pavadinimas reiškia „Juodasis šilas”. Įeina į Lyvių pakrantės teritoriją.

Melnsilas – labiausiai į rytus nutolęs Kuršo lyvių kaimas. XIX amžiuje visa apgyvendinta teritorija palei Rygos įlanką nuo Sėnių (maždaug už 3 kilometrų nuo Kolkos Melnsilo link) iki pat Melnsilo buvo vadinama **Krustės kaimu**. 1826 m. taip buvo vadinamos visos sodybos nuo Sėnių kalno iki Dundagos ir Gipkos kryžkelės. Dabar šioje vietovėje išskiriamos kelios gyvenamosios vietovės: Ušiai ir Ėvažiai (Kolkos valsčiuje), Aizklaniai ir Melnsilas. XIX amžiaus pradžioje Melnsile stovėjo šešios sodybos ir smuklė. XIX a. pabaigoje čia jau buvo 63 ūkiai. 1935 m. pavasarį kaime gyveno 307 žmonės, iš jų tik 15 – lyviai.

Melnsile yra žuvų apdorojimo cechas, paštas, parduotuvė, kavinė, vaikų ir jaunimo užimtumo centras. Prie jūros ir pušyno įrengtas kempingas, kur nuomojami namukai poilsiautojams, Slyterės nacionalinio parko link nutiesti pėsčiųjų ir dviratininkų takai. 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lyvių pakrantės kaimai 1902–1927 m. fotografijose
Nuotaikos stabilizatorius

**Nuotaikos stabilizatoriai** () arba **normotymikai** – vaistai, vartojami dvipolių afektinių sutrikimų (maniakinės depresijos) gydymui. Jie taip vadinami todėl, kad normalizuoja nuo maniakinių-depresinių sutrikimų kenčiančių pacientų nuotaikas: pernelyg pakilias (manija) ar prislėgtas (depresija). Žmonėms, kurių nuotaika pakankamai stabili, t. y. jai nebūdingi ryškūs pakilimai ir nuosmukiai, šie vaistai neturi didesnio efekto. 

## Vaistiniai preparatai

Pacientams, turintiems bipolinių sutrikimų, gali būti skiriami šie nuotaikos stabilizatoriai: 
* ličio druskos („Contemnol“); 
* karbamazepinas („Carbamazepin“, „Carbalex 400 mg, 200 mg,“ „Tegretol CR 400 mg, 200 mg“, „Tegretol 400 mg, 200 mg“, „Finlepsin“, „Finlepsin 400 mg, 200 mg retard“, „Carbatol 200 mg“, „Tegretol“, „Timonil Saft“, „Zeptol 200 mg“, „Timonil 200 mg“, „Timonil 600 mg, 300 mg, 150 mg retard“);
* valproinės rūgšties preparatai („Depakine“, „Convulex“, „Apilepsin“ bei „Orﬁril“);
* naujos kartos prieštraukuliniai vaistai (gabapentinas, lamotridžinas ir topiramatas).

Pasikartojančių manijos ir depresijos epizodų gydymui seniausiai naudojamas litis – nuotaiką stabilizuojantis preparatas. Prieštraukuliniai vaistai visų pirma buvo sukurti epilepsijos gydymui. Bet vėliau paaiškėjo, kad jie padeda ir nuo nuotaikos svyravimų kenčiantiems pacientams. Pvz. lamotridžinas sumažina glutamaterginį aktyvumą, tinka bipolinio sutrikimo metu depresijos atkryčio gydymui ir profilaktikai.

Jei litis veikia nepakankamai gerai arba sukelia nepageidaujamą poveikį, jis pakeičiamas valproine rūgštimi arba prieštraukuliniais vaistais. Sunkiais atvejais gydoma ličio ir vieno minėtų medikamentų deriniais. 70–80 proc. pacientų litis sumažina manijos simptomus.  Kai gydant ličiu nepavyksta pakankamai stabilizuoti nuotaikų, skiriamas karbamazepinas, kurio veikimo mechanizmas panašus į ličio. Be to, jis skiriamas ir tais atvejais, kai manijų epizodai dažnai kartojasi.  Valproinės rūgšties veiksmingumas iki galo dar neištirtas.

Ličio dozavimas priklauso nuo paciento kūno masės, jo dozavimas turi būti labai tikslus. Jei ličio koncentracija kraujyje per maža, reikiamo gydymo efekto nepavyksta pasiekti, o perdozavimas gali sukelti apsinuodijimą. Kraujo tyrimais nustatoma ličio koncentracija kraujyje.

Jei maniją lydi psichozės simptomai, litis gali būti papildomas antipsichotikų. Depresijos fazėje, be ličio, skiriama antidepresantų. 

## Šalutiniai poveikiai

Dažniausiai dėl ličio vartojimo pasitaikantys nepageidaujami poveikiai: pykinimas, vėmimas, viduriavimas, svorio didėjimas, rankų drebėjimas ir atminties bei koncentracijos sutrikimai, kylantis troškulys. 

Karbamazepinas paprastai sukelia apsnūdimą, mieguistumą, galvos svaigimą, pusiausvyros sutrikimus, dvejinimąsi akyse ir (vartojant dideles dozes) pykinimą bei vėmimą. 

Valproinės rūgšties nepageidaujamas poveikis yra palyginti silpnas, pasireiškiantis mieguistumu, pykinimu, pilvo skausmais, kartais vėmimu ir viduriavimu.

## Šaltiniai
Antidepresantas

**Antidepresantai** – tai psichotropiniai vaistai, veikiantys centrinę nervų sistemą, skirti gydyti depresiją, žmogaus emocinio balanso sutrikimą. Antidepresantai yra efektyvūs vaistai. Tačiau nėra nei vieno antidepresanto, kuris išgydytų visus pacientus (padeda 50-60 %). 

## Veikimo mechanizmas

Antidepresantai veikia galvos smegenyse esančių cheminių medžiagų apykaitą, palaikančią normalų nuotaikos ir nerimo lygį. Šios medžiagos – tai serotoninas, noradrenalinas, dopaminas ir kt. Sergant depresija ir nerimo sutrikimais, šių medžiagų trūksta tik tam tikrose smegenų srityse, tuo tarpu apskritai visame organizme tokio trūkumo nebūna.

Įprasti, seniai naudojami tricikliai antidepresantai (amitriptilinas, anafranilis, imipraminas, doksepinas ir kt.) yra mažai selektyvūs, t. y. jie paveikia ne tik tuos smegenų centrus, kurie susiję su depresija, bet ir gretimus, nesusijusius. Dėl šios priežasties kyla daugiau pašalinių reiškinių, tačiau yra pakankamai veiksmingi, tinka eilei pacientų. Kuriami naujesni antidepresantai, pasižymintys didesniu selektyvumu Šių vaistų veikimas nukreiptas į reikiamas smegenų zonas, atsakingas už depresijos kilmę, tuo tarpu kitų smegenų centrų nepaliečia.  Naujausi antidepresantai pasižymi dideliu efektyvumu, silpnesniu šalutiniu poveikiu ir didesniu saugumu. Pagrindiniais medikamentais ambulatoriškai gydant depresiją tapo selektyvieji serotonino reabsorbcijos inhibitoriai (SSRI). Tai antidepresantai, veiksmingai šalinantys depresijos požymius, paprasto vartojimo, jų šalutinis poveikis nestiprus, jie nėra labai varginantys.

## Vaistiniai preparatai

Antidepresantų yra labai daug, tačiau klasikiniai, seniai naudojami yra tricikliai, tetracikliai ir monoaminooksidazės (MAO) inhibitoriai. Jie plačiai vartojami ir šiandien kartu su naujaisiais SSR inhibitoriais ir bupropiono grupės preparatais. Šie naujieji vaistai yra gerokai saugesni, ypač SSR inhibitoriai, negu tricikliai ar MAO inhibitoriai.

Be SSRI yra dar kelios antidepresantų grupės: NARI (reboksetinas, atomoksetinas), SNRI (venlafaksinas, desvenlafaksinas, duloksetinas), SARI (trazadonas – triticco, nefazadonas), NaSSA (mirtazapinas) ir NDRI (bupropionas).

* *Cipralex* (arba *Escitalopram*) yra SSRI grupės antidepresantas, normalizuojants serotonino kiekį.
* Sertralinas arba *Asentra, Zoloft* yra SSRI grupės antidepresanta, priklausantis antidepresantų, vadinamų selektyvių serotonino atgalinio sugrąžinimo į neuronus, kategorijai.
* Agomelatinas  veikia melatonino  medžiagų apykaitą. 
* Mirtazapinas – antidepresantas miegui.

## Šaltiniai
Alovės dvaras

**Alovės dvaras** – dvaras, esantis Alovėje, Alytaus rajone. Dvi dvarvietės netoli plento iš Daugų į Alytų, prie Alovės ežero.

XV a. čia stovėjo pilis ir didžiojo kunigaikščio dvaras. Vėliau išsiskyrė dvi Alovės – Baltoji, išsidėsčiusi arčiau kelio, ir Raudonoji – kitapus ežero. Taip gyvenvietės vadintos, nes vienoje vyravo baltos spalvos pamatai, kita iš toli raudonavo plytų statiniai. Abiejose buvo įsikūrę dvarai.

Dabar iš dvarų telikę Raudonosios Alovės fragmentai: svirnas, gyvenamas namas.

XX a. devintajame dešimtmetyje per melioraciją sunaikinti paskutiniai Baltosios Alovės dvaro likučiai. Senųjų rūmų vietoje stovi jau ne dvaro laikotarpio ūkinis pastatas. Teišliko apie 60 cm kultūrinis sluoksnis, kuriame randama koklių fragmentų, puodų, stiklo šukių ir kitokių radinių.

Iš Alovės kilęs žymus LDK didikas Marcijonas Aleksandras Oginskis (1632–1690), nuo 1670 m. – Trakų vaivada, nuo 1684 m. – LDK kancleris.

## Šaltiniai
Batakių dvaras

**Batakių dvaras** – dvaras, esantis Batakiuose, Tauragės rajone, Ančios upės dešiniajame krante.

Vadinama mažoji Batakių dvaro sodyba. Iš kažkada turtingos dvaro sodybos išliko tik medinis ponų namas.

Senovėje buvo dar ir kitas Batakių dvaras, ilgai vadintas senuoju. Jis galėjo būti dabartinės Batakių mokyklos vietoje, minimas nuo 1503 m. Iki mūsų dienų autentiškų to senojo dvaro pastatų neišliko. Mažoji sodyba – buvęs senojo dvaro palivarkas, minimas nuo 1789 m.

Žinoma, kad tarpukariu dvarą trumpai valdė Chžonstauskai, vėliau dvarą pirko Bikneris (Bitneris), valdęs dvarą iki 1940 m.

## Galerija

Batakių ponų namas 1.JPG|Batakių ponų namas (2011 08 10)
Batakių ponų namas 2.JPG|Batakių ponų namas (2011 08 10)
Batakių ponų namas 3.JPG|Batakių ponų namas (2011 08 10)
Batakių ponų namas 4.JPG|Batakių ponų namas (2011 08 10)
Batakių ponų namas 5.JPG|Batakių ponų namas (2011 08 10)
Batakių ponų namas 6.JPG|Batakių ponų namas (2011 08 10)
Batakių ponų namas 7.JPG|Batakių ponų namo vidus (2011 08 10)
Batakių ponų namas 8.JPG|Batakių ponų namo vidus (2011 08 10)
Batakių ponų namas 9.JPG|Batakių ponų namo vidus (2011 08 10)


## Šaltiniai
Lūžnia

**Lūžnia** (, ) – kaimas Ventspilio savivaldybėje, Targalės valsčiuje, Baltijos jūros pakrantėje Kurše. Išsidėsčiusi valsčiaus šiaurėje prie Lūžupės žiočių už 43 km nuo valsčiaus centro Targalės, už 40 km nuo savivaldybės centro Ventspilio ir už 210 km nuo Rygos. Šis kaimas įeina į Lyvių pakrantės teritoriją.

Lūžnia – senovinė lyvių gyvenvietė, 75 km atkarpoje nuo Kolkos iki Ventspilio istoriškai Lūžnia buvo paskutinis lyvių gyventas kaimas (labiausiai nutolęs į Vakarus). 1937 m. jis driekėsi 4 kilometrus ir turėjo 36 sodybas bei 2 valčių prieplaukas. Po Antrojo pasaulinio karo Lūžnia atsidūrė pasienio su ribojamu patekimu ruože, todėl vietiniai gyventojai buvo priversti palikti kaimą. Čia buvo dislokuoti pasieniečių postas, sargybos punktas ir priešgaisrinės apsaugos būrys. Šiuo metu Lūžnioje nuolatinių gyventojų mažai, Lūžnia naudojama kaip vasarnamių gyvenvietė.

Lūžnia atliko svarbų vaidmenį tarpukariu išlaikant ir plėtojant lyvių kalbą. Šiame kaime dažnai lankydavosi suomių profesorius Lauris Ketunenas, o jo studentas estas Oskaras Loritsas toliau studijavo lyvių kalbą ir jos mokėsi. Jie sudarė Lyvių–vokiečių kalbų žodyną (1938 m.) Čia gyveno žinomiausi lyvių žodinės tautosakos žinovai (pasakotojai) Janis Beltė (1893–1946) ir Didrikis Leitis bei įžymios tautosakininkės Marija Leitė ir Lotė Lindenberga. Janis Beltė, ypač ryški Lūžnios asmenybė, laikomas pirmuoju žinomu lyvių dailininku. Surinkta 18 jo darbų, daugiausia peizažų. Janis Beltė žinomas ir kaip lyvių poetas, jo slapyvardis buvo *Valkt* (Žaibas). Jo duktė Zelma Beltė 1944 m. pasitraukė į Švediją, vėliau emigravo į Kanadą, kur užsiėmė tapyba. Labiausiai mėgo tapyti peizažus, jūrą ir gėles, jos darbai eksponuojami Kolkos lyvių susirinkimų namuose.

2009 m. Lūžnios Krūmkalnų sodyboje liuteronų kunigas Juris Rubenis įsteigė meditacijos centrą „Elijas nams“ („Elijo namai“),
o 2020 m. – prie istorinės Lūžnios geležinkelio stoties dvasinių praktikų centrą „Stacija“ („Stotis“).

Lūžnia, kartu su Mikeltuorniu, buvo lyvių kalbos vakarų patarme šnekėjęs kaimas. Čia palaidota paskutinė šios patarmės vartotoja – Lizetė Švanenberga (1902–1987).

## Įžymūs žmonės
* Lotė (Šarlotė) Lindenberga-Urga (1866–1945) – lyvių tautosakos žinovė ir pateikėja, poetė.
* Teodoras Švanenbergas (1882–1946) – poetas.
* Janis Beltė (1893–1946) – pirmasis žinomas lyvių dailininkas.
* Lizetė Švanenberga (1902–1987) – paskutinė Kuršo lyvių vakarų patarmės vartotoja.
* Zelma Beltė (1914–1994) – dailininkė (J. Beltės duktė).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lyvių pakrantės kaimai 1902–1927 m. fotografijose
Kura (sala)

**Kura** arba **Kurkosa** (, ) – sala Kaspijos jūroje prie Azerbaidžano krantų. Nutolusi 33 km į pietus nuo Neftečalos ir apie 150 km į pietryčius nuo Baku.

## Geografija
Kuros sala yra nutolusi 7,5 km nuo Kuros nerijos ir 10 km į rytus nuo Kyzylagačo įlankos kranto. Kura yra laikoma piečiausia Baku salyno sala. Plotas – 43 km. Ilgis 11,8 km, didžiausias plotis – 5,2 km.

Saloje yra švyturys, kuris buvo pastatytas 1911 m. ir apleistas 1966 m.

## Šaltiniai
Obelijos dvaras

**Obelijos dvaras** – dvaras, esantis Obelijoje, Miroslavo seniūnijoje (Alytaus rajone), Obelijos ežero rytiniame krante.

Dvaro sodybą sudaro: buvę rūmai (pokariu rekonstruoti), neišraiškingų architektūros formų vienaaukštis, tinkuotas mūro statinys su stačiakampiais langais, nedidele laibomis kolonomis paremta verandėle. Akmens mūro klojimas (rekonstruotas), raudonų plytų kumetynas, dar keli apgriuvę ūkiniai dvaro pastatai, tvenkinys, parko fragmentai. Kiti dvarvietėje esantys statiniai – ne dvaro laikotarpio.

Dvaras kūrėsi XIX a. vokiečių kilmės kilmingų žemvaldžių Stebutų (Sttebut) iniciatyva. Anot senų žmonių pasakojimų, dvare buvęs gražiai tvarkomas sodas, kurį puošė gražus rožynas. Dvaras net vadintas Rožių dvaru. Bet jo klestėjimą nutraukė Pirmasis pasaulinis karas. Dvaro savininkai išvyko į Vokietiją. Likęs be priežiūros, jis suvalstybintas ir išdalintas savanoriams ir bežemiams.

Dvaro centrą 1924 m. nusipirko iš Amerikos sugrįžęs, pinigų ten užsidirbęs Juozas Krasnickas, netrukus vedęs Obelijos mokyklos mokytoją Moniką Stanulytę. Per sovietizaciją Krasnickai ištremti į Sibirą, o dvare įsikūrė kolūkis.

Atkūrus Lietuvos nepriklausomybę dvaro pastatą ir žemę atsiėmė Krasnickų duktė Julija Brigita Pangonienė, bet būdama senyvo amžiaus ir nebegalėdama tvarkytis, dvarą pardavė.

## Šaltiniai
Zangezuro nacionalinis parkas

**Zangezuro nacionalinis parkas** () – Azerbaidžano nacionalinis parkas. 2003 m. birželio 16 d. parką įkūrė Azerbaidžano prezidentas Ilhamas Alijevas, iš pradžių jis vadinosi Ordubado nacionaliniu parku ir užėmė 121,31 km² Nachičevanės teritorijos. 2009 m. lapkričio 25 d. buvo išplėstas iki 427,97 km².

Zangezuro nacionalinis parkas pasižymi turtinga biologine įvairove. Jame gyvena 58 gyvūnų rūšys (35 stuburinių ir 23 vabzdžių) ir 39 augalų rūšys, kurios yra įtrauktos į Azerbaidžano raudonąją knygą. Parke gyvena nykstančios Persijos leopardo, kalninio muflono ir kilniojo erelio rūšys.

## Nuorodos
Gėlai

**Gėlai** (, ) – tautinė-kalbinė grupė šiaurės vakarų Europoje. Gėlai kalba goidelų kalbomis, kurios priklauso keltų kalboms. Gėlų kalba ir kultūra atsirado Airijoje. Antikos laikais jie prekiavo ir kariavo su Romos imperija. Viduramžiais gėlų kultūra paplito po Škotiją ir Meno salą. Gėlų gyvenviečių buvo Velse ir Kornvalyje. Vikingai plėšė ir apgyvendino gėlų kraštus, maišėsi su vietiniais gyventojais. IX a. Dial Riata ir Piktlandija susijungė į Albos karalystę. Tuo tarpu gėlų Airijoje buvo keletas karalysčių, o Didysis karalius bandė primesti joms savo valdžią.
Debitomatis

**Debitomatis** – prietaisas, skirtas matuoti vandens ar nuotekų kiekį pratekėjusį vamzdžiu.

## Elektromagnetinis debitomatis
Elektromagnetinio debitomačio veikimo principas – elektrinis krūvis (vanduo, nuotekos) juda magnetiniame lauke ir indukuoja potencialų skirtumą, kuris yra tiesiogiai proporcingas skysčio tekėjimo greičiui. Debitomatis prijungiamas prie elektros tinklo, jei nėra tokios galimybės, gali būti naudojami ličio jonų akumuliatoriai. Elektromagnetiniai debitomačiai tarp vamzdžių montuojami flanšais, išmatuoti duomenys gali būti rodomi debitomačio ekrane, perduodami GPRS modemu arba tinklo laidu į kompiuterinę įrangą.

## Techninės charakteristikos
* Srauto išlyginimo ruožas prieš debitomatį: ≥3 DN, po debitomačio: ≥1 DN.
* Maksimalus slėgis: 40 barų.
* Tekėjimo greičio diapazonas: 0,01 m/s – 15 m/s.
* Galimi skersmenys DN 10 – DN 3000.
* 0,2 – 1,0 % tikslumas nuo matuojamos srauto reikšmės.
* Maitinimas iš AC – 230V, DC – 24V su išoriniu autonominiu maitinimu (akumuliatoriumi).

## Literatūra
* 
* Nesbitt, B. 2006. *Handbook of Pumps and Pumping*. 470 psl. Didžioji Britanija.
Dapkiškių dvaras

**Dapkiškių dvaras** – dvaras, esantis Dapkiškėse, Alytaus rajone, netoli Alytaus–Simno kelio. Į jį reikėtų sukti ties Varanausko gyvenviete.

1831 metų sukilimo dalyvio Simono Konarskio (1808–1839) gimtinė. Jis kilęs iš smulkiųjų dvarininkų šeimos.

1825 m. įstojo į Lenkijos Karalystės kariuomenę. 1831 m. Lietuvoje prasidėjus sukilimui prieš Rusijos carizmą, Simonas Konarskis dalyvavo daugelyje mūšių, gavo kapitono laipsnį. Sukilimui pralaimėjus pasitraukė į Prūsiją, o iš ten – į Prancūziją.

Iš kartos į kartą perduodami pasakojimai, kaip caro žandarai suėmė vieną iš 1831 m. sukilimo vadų Lietuvoje Simoną Konarskį. Grįžusį iš emigracijos, jo draugai slapta vežė karste. Numalšinto sukilimo vadas grįžo organizuoti naujo sukilimo prieš carą. Prie pakelės smuklės Rukainiuose (dabar Vilniaus r.) jis išlindo iš savo slėptuvės ir užėjo į užeigą, čia buvo žandarų atpažintas ir suimtas 1839 m. sušaudytas Vilniuje.

## Šaltiniai
Rodžios dvaras

**Rodžios dvaras** – dvaras, esantis Rodžioje, Daugų seniūnijoje (Alytaus rajone), apie 5 km į š.v. nuo Daugų. Dvaro link kelias veda pro Gilušio ir Gilio ežerus. Netoli dvarvietės teka Mikluso upelis.

Dvaro rūmų išlikusi tik vieta. Jie buvo mediniai, sudegė po Antrojo pasaulinio karo. Tebestovi gerokai apgriuvę: vienaaukštis mūrinis kumetynas ant aukštų pamatų, ledainė sumūryta iš akmenų, sienos su balto tinko apvadais.

1923 m. išparceliuotą Rodžios dvaro centrą iki sovietmečio valdė Henrikas ir Konstancija Vasiliauskai. Per karą šeimininkai pasitraukė į Vakarus.

### 2025 m. gaisras
2025 m. gruodžio 28 d. Rodžios dvaro sodybos fragmentų kumetynas, įrašytas į Kultūros vertybių registrą, sudegė gaisro metu, kilus naktį ir labai greitai išplitus ugniai. Liepsnos nuniokojo stogą ir viduje buvusį turtą, o vienas dvaro gyventojas žuvo. Gaisras sunaikino gyvenamuosius butus ir asmeninį turtą, o kelių šeimų gyventojai liko be pastogės; pradėtas ikiteisminis tyrimas dėl įvykio aplinkybių.

## Šaltiniai
ACE inhibitorius

**Angiotenziną konvertuojančio fermento inhibitoriai**, arba **AKF inhibitoriai** ()  – grupė natūralių ir sintetinių cheminių junginių, skirtų gydyti širdies ir inkstų nepakankamumo ligas, mažinti arteriniam kraujospūdžiui, plastinėje chirurgijoje, apsisaugoti nuo jonizuojančios spinduliuotės. Atrasti tiriant  peptidus, kuriuos gamina nuodingos gyvatės kaisakos (*Bothrops jararaca*).

AKF inhibitoriai yra farmakologinės medžiagos, konkurenciniu būdu inhibuojančios angiotenziną konvertuojantį fermentą (AKF). AKF yra nespecifinis fermentas, dalyvaujantis daugelio nedidelių peptidų metabolizmo procesuose, taip pat konvertuojant angiotenziną I (neaktyvų dekapeptidą) į angiotenziną II (oktapeptidą). Be angiotenzinų virsmo slopinimo, AKF inhibitoriai taip pat lėtina bradikinino ir kitų vazodilatacinių peptidų degradaciją.

## Klasifikacija

AKF inhibitoriai yra skirstomi į tris grupes, priklausomai nuo cheminės struktūros jungties, kuria blokuoja fermento aktyvųjį centrą. Tai sulfhidrilo, karboksilo arba fosfinilo grupę turintys AKF inhibitoriai:
* **sulfhidriliniai**: kaptoprilis, zofenoprilis, 
* **karboksiliniai**: cilazaprilis, enalaprilis, lisinoprilis, perindoprilis, kvinaprilis, ramiprilis, spiraprilis, trandolaprilis,
* **fosfiniliniai**: fosinoprilis.

## Farmakologinis poveikis

Slopina įvairiuose audiniuose – kraujagyslėse, inkstuose, širdyje – esantį AKF. Visų šių inhibitorių veikimo mechanizmas yra vienodas. Tačiau svarbūs jungimosi prie audinių AKF ir individualių farmakokinetinių ypatybių skirtumai lemia skirtingą AKF inhibitorių koncentraciją audinyje ir skirtingą poveikį. Šiuo metu naudojami AKFI gali būti laikomi vienodai veiksmingais mažinant kraujo spaudimą. Šio grupės vaistai yra vieni svarbiausų arterinei hipertenzijai ir širdies nepakankamumui gydyti. AKF inhibitorių veiksmingumas priklauso nuo paciento AKF genotipo. Daugelis AKF inhibitorių preparatų gaminami neaktyvių druskų pavidalu. Jas paverčia aktyviais junginiais kepenų bei plazmos esterazės.

AKF inhibitoriai:
* mažina bendrą periferinį kraujagyslių pasipriešinimą, skatina natrio išsiskyrimą su šlapimu, mažai veikia širdies susitraukimų dažnį, nesukelia refleksinės tachikardijos,
* pasižymi ir antiproliferaciniu veikimu (kraujagyslių ir miokardo hipertrofijos bei ekstraląstelinio matrikso proliferacijos slopinimu),
* padidina inkstų kraujotaką bei skatina natrio ir vandens ekskreciją, sumažina inkstų nepakankamumo progresavimą,
* slopina aterosklerozės vystymąsi,
* keičia kraujagyslių fibrinolizinę pusiausvyrą,

## Šalutiniai reiškiniai

Dažniausiai pasireiškia kosulys, priklausantis nuo bradikinino ir substancijos P kaupimosi plaučiuose, o taip pat odos bėrimai. Tipiškas, nors labai retas ir pavojingas šalutinis reiškinys yra angioneurozinė edema.

## Nuorodos

* Vaistai ir gydymo naujienos. AKF inhibitoriai
* Kardiologinių vaistų sąveikos pagrindai. AKF inhibitoriai
* Kaip veikia AKF inhibitoriai?
Šiaurės Kuršo geležinkelis

**Šiaurės Kuršo geležinkelis** – buvęs 600 mm vėžės geležinkelis Kuršo šiaurėje, pastatytas Vokietijos imperijos kariuomenės 1916 m., išardytas 1963 m. Bendras kelių linijų, jungusių Kuršo kaimus, ilgis siekė 280 km. 2010 m. Ventspilio Pajūrio muziejuje atstatyta trumpa geležinkelio atkarpa.

## Istorija

Geležinkelis buvo įrengtas kariuomenės bei nukirsto miško gabenimui Šiaurės Kurše. Slėniuose pastatytos iki 1 km ilgio ir 15 m aukščio medinės estakados. 1920 m. geležinkelyje buvo 74 tiltai, kurių bendras ilgis siekė 2,58 km. 1915–1919 m. geležinkelyje naudoti Vokietijoje pagaminti MI lokomotyvai.

Pasibaigus Pirmajam pasauliniam karui, Vokietijos kariuomenė paliko geležinkelį be garo paskirstymo mechanizmų ir bronzinių dalių, tačiau 1919 m. keleivių ir krovinių gabenimas geležinkeliu jau buvo atnaujintas. Viso geležinkelio remontas baigėsi tik 1923 m. XX a. ketvirtojo dešimtmečio pabaigoje geležinkelis buvo sustiprintas siekiant padidinti krovinių pervežimo galimybes. Nulyginti kalnai (pagal kilmę kopos): Uovišių kalnas, Baltasis kalnas prie Lielirbės, Stiebrų kalnas prie Slyterės. Tokiu būdu buvo sumažinta ir nelaimingų atsitikimų.

Geležinkelis turėjo didelę įtaką pakrančių žvejų kaimams. Dėl didelės medienos paklausos XX a. ketvirtajame dešimtmetyje didelė žvejų dalis dirbo medkirčiais. Tuo metu iš 256 Mazirbės gyventojų tik 14 vertėsi žvejyba, likusieji dirbo miško kirtimo darbuose, kas labiau apsimokėjo.

Po Antrojo pasaulinio karo geležinkelį savoms reikmėms naudojo Tarybinė armija. Dėl prastos kelių būklės geležinkelis taip pat naudotas keleiviams gabenti. Nutiesus Ventspilio–Kolkos plentą geležinkelio reikšmė sumenko ir 1963 m. jis buvo išardytas.

## Stotys
* Ventspilio–Mazirbės–Dundagos–Stendės linija:
** Ventspilis
** Mežapuostenis
** Dzervytė
** Staldzenė
** Akmendzyras
** Jaunupė
** Uovišiai
** Lūžnia
** Mikeltuornis
** Lielirbė
** Mazirbė
** Slyterė
** Kurčai
** Dundaga
** Plintinai
** Cirulai
** Indinai
** Valdgalė
** Talsai
** Stendėsmuiža
** Stendė
* Ventspilio–Puopės–Dundagos linija:
** Ventspilis
** Maurai
** Uogsilas
** Puopė
** Rinda
** Virpė
** Nuora
** Luonastė
** Pacė
** Dundaga
* Valdgalės–Mėrsrago linija:
** Valdgalė
** Sarcenė
** Kreplinai
** Uoktė
** Plava
** Jadekšai
** Engurė
** Kipatai
** Mėrsragas
* Valdgalės–Ruojos linija:
** Valdgalė
** Mežgravas
** Valdemarpilis
** Puopvalė
** Luba
** Rudikai
** Ruoja

## Šaltiniai
Žvirgždės dvaras

**Žvirgždės archeologinė dvarvietė** yra Raudondvario seniūnijoje (Kauno rajone), ji netoli  plento, pravažiavus Bubius, Žvirgždės upelio dešiniajame krante, Pakarklės miške, apie 650 m nuo plento. Iš dviejų pusių dvarvietę juosia Žvirgždės upelis, š.v. – kaimo keliukas, už kurio yra karjeras.

Dvarvietė – mišku apsodinta kalva. Ją 1994 m. surado archeologas Eugenijus Ivanauskas, aptikęs įvairių metalo dirbinių, puodų šukių. 2004 m. dvarvietę žvalgė archeologas A. Strazdas.

Radiniai rodo, kad dvaras čia egzistavo nuo XV a. iki XVI a. pabaigos.

## Šaltiniai
Saisas

**Saisas** (Sajis, ) – senovės Egipto miestas Nilo deltoje, 5-ojo Egipto nomo sostinė.

Saisas buvo 24-osios (727−715 m. pr. m. e.) ir 26-osios (664−525 m. pr. m. e.) Egipto dinastijų valdovų sostinė. Miesto deivė-globėja buvo Neitė, kurios garbinimas žinomas bent nuo 1-osios dinastijos laikų (apie 3000 m. pr. m. e.), todėl tikėtina, kad Saise gyventa nuo maždaug to paties meto. Dabar miesto liekanos yra po šiuolaikiniu kaimu Sa el Hagaru. Saiso vardą miestui suteikė senovės graikai, egiptiečiai jį vadino *Sau*. Apie miestą rašė Herodotas, Strabonas, Atėnagoras Atėnietis. Saiso miestas reikšmę Egipte pradėjo įgauti VIII a., 671 m. jo valdovai, Asirijos vasalai, sutelkė visą Žemutinio Egipto valdžią į savo rankas. Psamtikas I (valdė 664−609 m. pr. m. e.) suvienijo Egiptą ir tapo pirmuoju Egipto vėlyvosios karalystės faraonu. Miesto statiniai vėliau buvo išnešioti vietos gyventojų ir ankstyviausi radiniai datuojami vėlyvąja Naująja karalyste (apie 1100 m. pr. m. e.). Graikų-romėnų laikotarpiu Saiso šventyklų objektai buvo perkeliami − jų rasta Aleksandrijoje, palei Rozetos Nilo atšaką, Italijoje. Koptų laikotarpiu Saise buvo vyskupystės centras. Vietovėje rasta tik keletas išlikusių senovinių reljefų. Pati vietovė archeologų dar nebuvo rimtai tirta. Pirmuoju moderniaisiais laikais vietovę 1818 m. aprašė Žanas Fransua Šampoljonas, XIX a. viduryje smulkius kasinėjimus vykdė Ogiustas Marjetas, 1901 m. − Georges Daressy, 1988−89 m. − Egipto Senienų Tarnyba su Tantos universitetu.

## Literatūra
* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press., 2002, p. 250
* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas III. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 173
* Encyclopaedia Britannica, 2006 08 02
Žilpamūšio dvaras

**Žilpamūšio dvaras** – dvaras, esantis  Baltpamūšyje, Saločių seniūnijoje (Pasvalio rajone). Išsistatęs apie 12 km į šiaurę nuo Pasvalio link Saločių, Mūšos upės kairiajame krante.

Išlikę dvaro sodybos fragmentai – rūmai, parkas su brandaus amžiaus klevais, ąžuolais, liepomis. Po visais rūmais – rūsys.  

## Istorija
Rūmai iškilo XIX a., kai pastatai būdavo statomi vadinamuoju *[[plytų stilius|plytų stiliumi]]*. Vietovė garsėjo sūriais, kuriuos parduodavo Rygos turguose. Dvaras priklausė baronams Vildemanams–Klopmanams, nuo 1858 m. jį paveldėjo baronas Karlas Vildemanas–Klopmanas (). Išparceliuotą dvarą su 80 ha žemės 1925 m. pirko Juozas Čėsis.

Sovietmečiu dvaras buvo nacionalizuotas, tvartai nugriauti, o rūmuose įkurti butai, kuriuose gyveno mokytojai.

## Šaltiniai
Tanis

**Tanis** (, sen. egip. Džanet, Biblijoje − Zoanas, dabar San al Hadžaras) – senovės Egipto miestas Nilo deltoje, 19-ojo Žemutinio Egipto nomo sostinė ir Egipto sostinė Trečiojo tarpuvaldžio metu (apie 1081–711 m. pr. m. e.).

Tanyje buvo aptikta radinių iš Senosios ir Viduriniosios Egipto karalysčių laikų, taip pat iš Ramzio II Naujosios karalystės laikų, tačiau jie visi yra atvežtiniai. Vienu metu Tanio vietovė tapatinta su Ramzio II sostine, Piramzio miestu, tačiau vėlesni atradimai nurodė kitą Piramzio vietą. Tanio vietovė iš pradžių priklausė Žemutinio Egipto tryliktajam nomui, po to − keturioliktajam Viduriniosios karalystės laikais. Vėliau miestas tapo devynioliktojo nomo sostine.

Tanio miestas tikriausiai išaugo valdant Ramziui XI. Smendis (apie 1081−1055 m. pr. m. e.) pavertė Tanį uostu po Piramzio miesto sunykimo. Smendis tikriausiai buvo palaidotas Tanyje, nes jame rasta viena iš faraono kanopų. Ankstyviausi išlikę Tanio pastatai datuojami Psusenio I (apie 1039−991 m. pr. m. e.) laikais, kai faraonas pastatė sieną aplink Amono šventyklą iš Piramzio liekanų. Vėlesni 21 ir 22 dinastijų faraonai plėtė šventyklos kompleksą. Tanio reikšmė pradėjo menkti VIII a. pr. m. e. pabaigoje, kai kušitų valdovas Šabaka perkėlė sostinę į Memfį ir kiek toliau į rytus išaugo Peluzijaus miestas. 30-osios dinastijos faronas Nektanebas I buvusius Amono šventyklos statinius ardė tam, kad sukurti dirbtinį šventąjį ežerą. Už Amono šventyklos sienos buvo mažesnė šventykla, dedikuota Nut ir Chonsu, kurioje taip pat buvo garbinama Astartė. Statybos mieste tęsėsi Ptolemėjų (332−30 m. pr. m. e.) laikais, tačiau prasidėjus romėnų laikotarpiui miestas sunyko ir virto mažu kaimu, kuris galutinai apleistas vietovę VII a. užkariavus arabams.

Vietovę 1860−1880 m. tyrė Ogiustas Marjetas, 1883−86 m. − Flindersas Pytris ir 1921−51 m. − Pjeras Montė. Pastarasis 1939 m aptiko senovėje neišplėštą Psusenio I kapą su auksine faraono mumijos kauke ir sidabriniu karstu. Šis kapas buvo viso faraonų kapų komplekso dalis, kuriame taip pat palaidoti faraonai Amenemopas, Osorkonas II ir Šešonkas III.

Jewellry of Psusennes I by John Campana.jpg|Auksinis papuošalas iš Psusenio I kapo
Tanis enceinte Amon elevation.jpg|Amono šventyklos modelis
Tanis I.jpg|Karališkojo nekropolio liekanos


## Literatūra
* Ian Shaw, Paul Nicholson. *The British Museum Dictionary of Ancient Egypt*. The American University in Cairo Press., 2002, p. 282
* *The Oxford Encyclopedia of Ancient Egypt*. Tomas III. Red. Donald B. Redford. Oxford University Press, − 2001, p. 348
* Encyclopaedia Britannica, 2013 06 28
Žvilbučių dvaras

**Žvilbučių dvaras** – dvaras, esantis Žvilbučiuose, Degučių seniūnijoje (Zarasų rajone), netoli  kelio, pravažiavus Dulių kaimą.

Dvaro sodybos fragmentai – medinis ponų namas, akmenų mūro klojimas.

Žinoma, kad 1892 m. dvaras priklausė Franckevičiams, 1900 m. dvarą nusipirko Juozas Prunskis. Iš Prunskių dvaro į pasaulį išėjo žymių žmonių – Vilniaus krašto veikėjas, Sibiro kankinys kunigas Petras Prunskis, Amerikos lietuvių kunigas ir spaudos darbuotojas Juozas Prunskis, gydytojai Vladas Prunskis ir Ona Prunskyte-Garūnienė, veterinarijos gydytojas Jonas Prunskis.

Sovietmečiu dvaro sodyba naikinta. 1956 m. dalis statinių sugriauta, akmenys, iš kurių buvo sumūrytos sienos, išvežti į Antalieptės hidroelektrinės statybą.

## Šaltiniai
Žydronių dvaras

**Žydronių dvaras** – Žydroniuose, Marijampolės rajone, visai netoli Marijampolės 2 km į pietryčius, važiuojant „Via Baltica“ magistrale nuo Marijampolės link Kalvarijos, aštuntajame kilometre tolumoje matyti išlikusi dviaukštė klėtis. Tai Žydronių kaimo Tabariškių dvaro pastatų likučiai.

Išlikę XX a. pradžios dokumentai rodo, kad iki Pirmojo pasaulinio karo dvaro savininkai valdė apie 1240 ha žemės. 1924 m., žemės reformos smetu, tuometinei dvaro paveldėtojai (nuo 1921 metų) Marijai Šeputytei-Senutienei buvo palikta tik dvaro sodyba su 80 ha žemės. Visa likusi žemė buvo atiduota į valdžios rankas, o didelė jos dalis išdalinta vietiniams mažažemiams ir kariams savanoriams. Žemės reformos valdybos nutarimu (1927 m.) išparceliuota Tabariškių dvaro žemėms buvo suteiktas Žydronių kaimo vardas. 1927 metais dvarą nupirko Stasys Motuza. Tai buvo paskutinis dvaro savininkas. Jo palikuonys dvarą ir žemę atgavo jau nepriklausomos Lietuvos laikais (1992 m.).

Buvusią dvaro aplinką byloja tik išlikusi dviejų aukštų klėtis su įspūdingais arkiniais rūsiais. Klėtis, manoma, statyta XIX a. pirmojoje pusėje. Paskutinio dvaro savininko palikuonių liudijimu Tabariškių dvaro sodybą sudarė 8 statiniai, gražus parkas su tvenkiniais ir alėjomis. Išlikę pamatų fragmentai žymi gyvenamojo namo, nugriauto 1956 metais, vietą. Buvusiame kumetyne dar apie 1960 metus gyveno kelios šeimos, vėliau tušti likę pastatai buvo galutinai suniokoti, nugriauti, o plytos ir mediena panaudota kolūkio pastatų ir gyvenamųjų namų statybai. Iškirsta ir 60 ažuolų giraitė. Svirnas iki šių dienų išliko tik todėl, kad kolūkių egzistavimo laikais, jame tuometinis Valavičių kolūkis laikė grūdus.

## Šaltiniai