open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Optronas

**Optronas** – prietaisas, naudojantis trumpą optinį kanalą, perduoti signalui tarp siųstuvo ir imtuvo, esančių tame pačiame prietaise . Optrono imtuvo ir siųstuvo grandinės yra elektriškai viena nuo kitos izoliuotos: elektrinis signalas verčiamas optiniu, perduodamas ir tada verčiamas atgal iš optinio į elektrinį. Priklausomai nuo sandaros yra keturios optronų rūšys: rezistorinis, diodinis, tiristorius ir tranzistorinis.

Signalui perduoti paprastai naudojamas diodinis optronas: siuntimui šviesos diodas, priėmimui fotodiodas.

## Variantai
Jei reikia nufiltruoti garsinio ir aukštesnio dažnio trukšmą, vietoj šviesos diodo naudojama miniatiūrinė kaitinamoji elektros lemputė. Tokie optronai taikomi tik jei tai iš tiesų reikalinga, nes jie daug mažiau patikimesni. Kai kada kaip šviesos imtuvas naudojamas fotorezistorius arba fototranzistorius, kai kada ir kitokie elementai.

Vienas optrono variantų yra plyšinis optronas (). Šios detalės korpusas turi siaurą kelių milimetrų pločio plyšelį, į kurį įterpus šviesos nepraleidžiančią plokštelę, perkertamas šviesos iš siųstuvo į imtuvą kelias. Paprastai į tokį plyšelį įterpiamas skylutes turintis besisukantis diskas, kurio judesius optronas gali registruoti. Galimi ir kitokie naudojimo variantai (šie optronai buvo taikomi informacijai iš perfokortų skaityti).

Neretai optrono korpuse iš karto įmontuojamas stiprintuvas, sustiprinantis šviesos daviklio perduodamą signalą.

## Taikymas
Optronai gali apsaugoti nuo žemės srovių ir blokuoti nenumatytus aukštesnės įtampos šuolius. Optinės izoliacijos reikalavimas yra viena MIDI standarto dalių. Jais atsiribojamą nuo įvairių „nešvarių“, daug trukdžių generuojančių (pavyzdžiui, galingų variklių) elektros grandinių. Naudojami jie ir įvairių medicininių elektros prietaisų saugumui užtikrinti.

## Jungimo schemos pavyzdys

Pateikiamame pavyzdyje, sujungus jungiklį S1, srovė iš maitinimo šaltinio V1 uždega optrono šviesos diodą D1. Šio diodo šviesa sužadina fototranzistorių Q1 (pakinta įtampo prie jo kolektoriaus ir rezistoriaus R2 prijungtame išėjimo gnybte). Nors signalas perduodamas, V1-S2-R1-D1 ir V2-R2-Q1 grandinės elektriškai lieka viena nuo kitos izoliuotos.
Radiatorius (elektronika)

**Radiatorius** (elektronikoje) – didelį paviršiaus plotą turinti metalinė konstrukcija šilumą išskiriančiam prietaisui (tranzistoriui, stabilitronui, kompiuterio procesoriui) ir pan. aušinti. Radiatorius reikalingas, kai paties prietaiso paviršiaus plotas pernelyg mažas visai šilumai išsklaidyti. Kompiuterio mikroprocesoriaus veikimo greitis gali ženkliai priklausyti nuo jo radiatoriaus galimybių.

Radiatorius gaminamas iš gerai šilumą praleidžiančio metalo (vario arba aliuminio). Varis brangesnis, tačiau tokie radiatoriai yra geresnės kokybės. 

Paprasčiausias radiatorius – tiesiog metalinė plokštelė. Norint padidinti plotą neužimant daug vietos, naudojamas keleto plokštelių paketas, paliekant tarp jų kelių milimetrų tarpus. Efektyviausiai šilumą išsklaido daugelis su prietaiso korpusu sujungtų strypų ir adatų, tačiau tokius radiatorius sunku pagaminti. Jei šilumos išskiriama labai daug, metalo šiluminio laidumo gali nepakakti. Tuomet naudojami šilumos vamzdeliai (), kuriais šiluma greičiau pasiekia tolimesnes radiatoriaus dalis.

Radiatorius gali būti daug mažesnis, jei prietaisas papildomai aušinamas ventiliatoriumi. Dažnai keli prietaisai aušinami bendru radiatoriumi, prireikus elektriškai juos nuo radiatoriaus izoliuojant žėručio plokštelėmis ar kitais būdais. Vietoj radiatoriaus gali būti naudojamas ir išorinis prietaiso korpusas ar jo galinė sienelė, jei šios dalys yra metalinės ir detalei tenkanti įtampa nėra aukšta (). Jei reikia dar efektyvesnio aušinimo, naudojami ir vandeniu aušinami radiatoriai.

## Šaltiniai
Jonas Šliūpas

**Jonas Šliūpas** (1861 m. kovo 7 d.  Rakandžiuose, Gruzdžių valsčius, Rusijos imperija – 1944 m. lapkričio 6 d. Berlyne, Vokietija) – gydytojas, medicinos, humanitarinių ir teisės mokslų daktaras, aušrininkas, lietuvių spaudos ir politinis veikėjas.

## Biografija
1873–1880 m. mokėsi Mintaujos vokiškoje gimnazijoje, baigė ją pirmuoju mokiniu. 1880–1882 m. studijavo Maskvos, 1882 m. – Peterburgo universitetuose.

1882 m. dalyvavo ''Proletariato'' partijos veikloje. 1884–1919 m. gyveno JAV, baigė Merilando medicinos mokyklą. 1892–1893 m. žurnalo „Apšvieta“ redaktorius. 1901 m. – „Aušros“ draugijos narys, 1904–1912 m. – jos iždininkas, 1904–1905 m. dalyvavo steigiant Amerikos lietuvių socialistų sąjungą, jos CK iždininkas. 1894 m. ir 1904 m. Lietuvos socialdemokratų partijai atstovavo Internacionalo kongresuose.

Gydytojo praktika vertėsi iki 1917 m. JAV redagavo kai kuriuos lietuviškus laikraščius ir žurnalus. Dalyvavo kuriant daugelį draugijų ir jų darbe: *[[Apšvietos ir mokslo draugija]]* (1883 m., Tilžėje), *[[JAV-Lietuvos mylėtojų draugija]]* (1885 m.), *[[Lietuvių susivienijimas Amerikoje]]* (1900 m.), *[[Lietuvių mokslo draugystė]]* (1889 m.), *[[Lietuvių laisvamanių susivienijimas Amerikoje]]* (1900 m.), *[[Lietuvių laisvamanių sąjunga]]* (1910 m.), *[[Lietuvių laisvamanių federacija]]* (1918 m.).

1914–1919 m. – vienas žymiausių „Sandaros” politinės organizacijos veikėjų. 1919–1920 m. – Lietuvos atstovas Latvijoje ir Estijoje. 1921 m. – Lietuvos banko direktorius, įvairių akcinių bendrovių steigėjas ir dalininkas. 1921–1923 m. – Biržų ir Šiaulių gimnazijų mokytojas. 1924 m. Vienas Laisvamanių etinės kultūros draugijos organizatorių ir veikėjų. Prisidėjo prie laikraščių „Šiaulių naujienos“ (1923–1928 m.), „Laisvoji mintis“ (1933–1941 m.) leidimo. 1923–1930 m. – Lietuvos universitete dėstė medicinos istoriją, 1923 m. vasario 24 d. suteiktas Garbės daktaro vardas.

1933–1940 m. – pirmasis Palangos burmistras, Palangoje yra jo memorialinė sodyba. 1944 m. pasitraukė į Austriją.

## Filosofinės pažiūros

J. Šliūpas propagavo materialistinę pasaulio sampratą. Dideliu materializmo autoritetu laikė Liudvigą Biuchnerį (*Ludwig Büchner*), išvertė į lietuvių kalbą jo veikalą „Jėga ir medžiaga“. Pažinimo teorijoje J. Šliūpas buvo sensualistas. Kritikavo religinę pasaulėžiūrą. Socialinės pažiūros eklektiškos dėl marksizmo, pozityvizmo, krikščioniškojo socializmo, etinio socializmo ir kitų filosofinių koncepcijų įtakos. Etiniuose klausimuose, kuriuos glaudžiai siejo su socialine problematika, rėmėsi F. Lamenė, D. S. Milio ir H. Spenserio idėjomis. Estetikoje – kritinio realizmo atstovas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Šliūpo muziejus ;
* Laisvamanybė Lietuvoje, Aldona Gaigalaitė ;
* Šarūnas Pusčius, Tautinio atgimimo šaukliai;
* Jonas Šliūpas ir LSDP 1896 metais [2011 m. straipsnio autorius – Arūnas Vyšniauskas]
Eyvind Johnson

**Eyvind Johnson** (*Eivinas Junsonas*, 1900 m. liepos 29 d. – 1976 m. rugpjūčio 25 d.) – romanistas ir novelistas. Švedijos akademijos narys. 1974 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija.

## Biografija
Gimė Norbotene, nuskurdusio ūkininko šeimoje. Išmėgino daugybę profesijų, išėjo sunkią gyvenimo mokyklą. Ilgą laiką gyveno užsienyje.

## Kūryba
Junsonas parašė daugybę romanų, didelis novelės meistras. Anksti įžvelgė nacizmo grėsmę. Sukūrė demokratiją simbolizuojančią trilogiją. Rašytojo romanuose realistiškai vaizduojamas XX amžiaus pradžios darbininkų gyvenimas. Didelę įtaką Junsono kūrybai turėjo M. Prustas. Naudodamasis istorine medžiaga, rašytojas sprendžia aštrias socialines problemas. Visoje kūryboje būdingas humanizmas ir psichologizmas.

* Novelių rinkiniai: „Lietus auštant“ (1933), „Dar kartą, kapitone“ (1934), „Septyni gyvenimai“ (1944).

* Romanai: autobiografinis ciklas „Romanas apie Ulofą“, „1914-ieji“ (1934), „Štai tavo gyvenimas“ (1935), „Neatsigręžk“ (1936), „Jaunystės pabaiga“ (1937), „Bangų mūša“ (1946), „Svajonės apie rožes ir ugnį “ (1949).
Henrik Pontoppidan

**Henrik Pontoppidan** (*Henrikas Pontopidanas*, 1857 m. liepos 24 d. – 1943 m. rugpjūčio 31 d.) – danų romanistas, novelistas. 1917 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija.

## Biografija
Gimė Frederisijoje pastoriaus šeimoje. Mokėsi politechnikume. Dirbo mokytoju. Nuo 1881 m. atsidėjo rašytojo darbui.

## Kūryba
Pontopidanas – XX amžiaus pradžios danų valstietiškojo realizmo ideologas. Ankstyvosios novelės daugiausia patriarchalinio kaimo tematika. Kūrybos viršūnė – romanų trilogija „Pažadėtoji žemė“. Dilogijoje „Peras, laimės kūdikis“ rašytojas atskleidžia plačią Danijos panoramą nuo XIX amžiaus 8-ojo dešimtmečio pabaigos iki pirmojo pasaulinio karo.

* Novelių rinkiniai: „Pakirpti sparnai“ (1881), „Lūšnose“ (1887), „Kaimo vaizdai“ (1883).
* Romanai: trilogija „Pažadėtoji žemė“ (1891–1895), dilogija „Peras, laimės kūdikis“ (1898–1904).
Helmut Schmidt

**Helmutas Šmitas** (*Helmut Schmidt*, g. 1918 m. gruodžio 23 d. Hamburge – 2015 m. lapkričio 10 d. ten pat) – ekonomistas, Vokietijos politinis veikėjas, SPD aktyvistas. 1974 m. - 1982 m. Vokietijos federalinis kancleris.

## Biografija

1937 m. baigė Hamburgo gimnaziją, 1937–1945 m. tarnavo vermachte, Bremeno oro apsaugoje, 1945 m. pateko į britų nelaisvę. 1946–1949 m. studijavo Hamburgo universitete, ekonomistas.

1946 m. įstojo į SPD, 1947–1949 m. Vokiečių studentų socialistinės sąjungos pirmininkas. 1953–1987 m. Bundestago narys, 1961–1965 Hamburgo senatorius, 1961 m. SPD parlamentinės frakcijos valdybos narys, 1967–1969 m. frakcijos pirmininkas.

Nuo 1958 m. SPD valdybos narys, nuo 1967 m. Prezidiumo narys, 1969 m. SPD pirmininko pavaduotojas. 1969–1972 m. gynybos ministras, 1972 m. ūkio ministras, 1972–1974 m. finansų ministras, 1974–1982 m. Vokietijos federalinis kancleris.

Nuo 1983 m. Saviveiksmio tarybos, tarptautinio buvusių politikų susivienijimo veikėjas, laikraščio „Die Zeit“ leidėjas, nuo 1985 m. direktorius.

Daugelio pasaulinės ekonomikos ir politikos darbų autorius. Jo vardu yra pavadintas universitetas Hamburge.

## Nuorodos
* Vokietijos istorijos muziejus (vokiečių k.);
* Vokietijos kancleriai .
Ferdinand Lassalle

**Ferdinandas Lasalis** (, 1825 m. balandžio 11 d. Breslau, dab. Vroclavas – 1864 m. rugpjūčio 31 d. Ženevoje) – vokiečių filosofas, lasalizmo pradininkas, politinis veikėjas.

## Biografija
1842–1846 m. studijavo istoriją ir filosofiją Breslau ir Berlyno universitetuose. Dalyvavo 1848–1849 m. revoliucijoje Vokietijoje. Vėliau materialiai rėmė Karlą Marksą, kad jis galėtų nepriklausomai plėtoti savo politinę filosofiją. Siekė išplėsti darbininkų ekonominę kovą į politinę sferą, palaikė vieningos Vokietijos valstybės sukūrimą, rėmė Oto fon Bismarko politiką.

Jo pastangomis 1863 m. gegužės 23 d. įkurta Visuotinė vokiečių darbo sąjunga, rengė jos programą ir taktiką. Darė didelę įtaką Britanijos marksistams ir jų lyderiui H. M. Hyndmanui, 1881 m. birželio 7 d. įkūrusiam pirmąją Jungtinėje karalystėje socialistinę partiją – *Socialdemokratų federaciją*. Tačiau pats liko reformizmo šalininkas.

## Žymiausi teoriniai darbai
* 1858 m. „Heraklito tamsiojo filosofija“;
* 1861 m. „Įgytų teisių sistema“;
* 1861 m. drama „Francas fon Zikingenas“.
William Faulkner

**William Faulkner** (*Viljamas Folkneris*, 1897 m. rugsėjo 25 d. – 1962 m. liepos 6 d.) – JAV rašytojas, prozaikas, 1949 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija.

## Biografija
Kilęs iš aristokratiškos šeimos Faulkner gimė vardu William Falkner (ne Faulkner) New Albany (Misisipės valtija). Pirmojo pasaulinio karo metu buvo įstojęs į Kanados aviaciją, tačiau paliaubos buvo paskelbtos anksčiau nei jis atvyko į frontą.

## Kūryba
William Faulkner savo kūryboje sukūrė plačią Pietų valstijų gyvenimo epopėją. Atskiri romanai ir novelės – tos epopėjos dalys. Rašytojas duoda gilią visuomeninių santykių analizę, parodo Pietų aristokratiją, baltųjų vargšų ir negrų likimą, ateivius jankius su savo verteiviška dvasia, Pietų ir Šiaurės santykius, dabartį ir praeitį. Labai savitas, gilus ir daugialypis jo realizmas.

## Novelės ir novelių rinkiniai
(nepilnas sąrašas)
# 1919 : *Landing in Luck*
# 1922 : *The Hill*
# *New Orleans*
# *Music – Sweeter than the Angels Sing*

* Lietuvių kalba išleistas Novelių rinkinys: „Viljamo Folknerio novelių rinktinė“ (1950).

### Romanai
* 1926 : *Soldiers Pay*
* 1927 : *Mosquitoes*
* 1929 : Sartoriai *Sartoris*
* 1929 : Triukšmas ir įniršis *The Sound and the Fury*
* 1930 : Kai aš gulėjau mirties patale *As I Lay Dying*
* 1931 : *Sanctuary*
* 1932 : Rugpjūčio šviesa *Light in August* (*[[Lumière d'août]]*)
* 1935 : *Pylon*
* 1936 : *Absalom, Absalom!*
* 1938 : *The Unvanquished*
* 1939 : *The Wild Palms*
* 1939 : *If I Forget Thee Jerusalem*
* 1940 : *The Hamlet*
* 1942 : *Go Down, Moses*
* 1948 : *Intruder in the Dust*
* 1951 : *Requiem for a Nun*
* 1954 : *A Fable*
* 1957 : *The Town*
* 1959 : *The Mansion*
* 1962 : *The Reivers*
* 1973 : *Flags in the Dust*

## Poezija
* 1921 : *Vision in Spring*
* 1924 : Marmurinis faunas *The Marble Faun*
* 1932 : *This Earth, a Poem*
* 1965 : *A Green Bough*
* 1979 : *Mississippi Poems*
* 1981 : *Helen, a Courtship and Mississippi Poems*
Gerhart Hauptmann

**Gerhart Hauptmann** (Gerhartas Hauptmanas; 1862 m. lapkričio 15 – 1946 birželio 6), rašytojas, svarbus vokiškai rašęs natūralizmo atstovas.

## Gyvenimas
Gerhartas Hauptmanas gimė Oberzalcbrune (dabartinė Lenkija), viešbučio savininko šeimoje. Mokėsi kaimo mokykloje ir realinėje mokykloje Breslau, nuo 1878 m. balandžio ėmė mokytis žemės ūkio Lohnig dvare, o vėliau Lederose (Silezijoje).

### Skulptorius ir literatas
Būdamas 18 metų pradėjo lankyti skulptūros klasę Breslau Karališkoje meno ir amatų mokykloje. Po trumpų skulptūros studijų Breslau ir Jenoje pradėjo pirmuosius literatūrinius bandymus. Rašymui jį paskatino Ernst Haeckel ir Rudolf Eucken, kurie lankėsi Jenoje, paskaitos. Hauptmanas daug keliavo, įskaitant Ispaniją, Šveicariją ir Italiją. Jo skulptoriaus karjera Romoje 1883-4 metais žlugo. 1885 m. vedus pasiturinčią Marie Thienemann (1860–1914), kuri buvo viena iš penkių Drezdeno prekybininko Berthold Thienemann dukterų, Hauptmano finansinės problemos dingo. Nuo to laiko jis galėjo dirbti kaip laisvas rašytojas. Hauptmanas su savo žmona persikėlė į Berlyną, kur bendravo su daugeliu modernizmo menininkų, pvz., Arno Holz.

### Menininko karjera
Pirmuosiuose savo įvairių žanrų darbuose intensyviai naudojo natūralizmą, pvz., novelė
*Bahnwärter Thiel*, pjesės *Vor Sonnenaufgang* („Prieš auštant“) ir *Die Weber* („Audėjai“). Jo pirmoji pjesė *Vor Sonnenaufgang* (1889) laikoma vienu iš pagrindinių natūralizmo kūrinių; čia vaizduojamas moralinis valstiečių šeimos nuosmukis, kai jai staiga pavyksta praturtėti, nes jų žemėje atrandama anglis. Su šiuo kūriniu jis akimirksniu išgarsėjo, nes pjesės pastatymas sukėlė vieną didžiausių skandalų vokiečių teatro istorijoje.

Vėliau nuo natūralizmo pamažu tolo, kūryboje atsirado romantinių elementų. Žlugus pirmajai santuokai, 1904 m. jis vedė antrąkart. Antroji žmona buvo aktorė Margarete Marschalk (1875–1957), jaunesnioji jo draugo kompozitoriaus Max Marschalk, kūrusio muziką kai kurioms Hauptmano dramoms, sesuo. Ją Hauptmanas buvo įsimylėjęs jau 1893 m. ir nuo 1900 m., dar tebebūdamas vedęs Marie Thienemann, su Margarete Marschalk turėjo sūnų Benvenuto. Antrajai žmonai jis jau 1900 m. ėmėsi statyti namą „*Haus Wiesenstein*“ Agnetendorfe.

Tragikomedijoje *Die Ratten* (*Žiurkės*), dramoje *Rose Bernd* ir komedijoje *Der Biberpelz* („Bebro kailis“) vėl grįžo prie socialinės kritikos. 1912 m. Hauptmanas tapo Nobelio literatūros premijos laureatu, nepaisant to, kad testamente Nobelis buvo nurodęs premiją skirti tik idealistiniams kūriniams.

### Vėlyvasis laikotarpis
1918 m. kartu su daugeliu kitų menininkų aktyviai dalyvavo kuriant Veimaro respubliką. 1933 m. iš viešojo gyvenimo pasitraukė. Mirė 1946 m. Agnetendorfe, Silezijoje.
Neotektonika

**Neotektonika**, arba **naujoji tektonika** – vėlyvieji Žemės plutos judesiai, kurie vyko neogeno periode (pagal senesnę klasifikaciją neogeono – kvartero perioduose). Šie judesiai iš dalies suformavo šiuolaikinį reljefą. Intensyviausi neotektoniniai judesiai buvo kalnuose. Kaip šių judesių pasekmė iškilo Alpės, Himalajai, Kaukazo kalnai.
Marju Lauristin

**Marju Lauristin** (g. 1940 m. balandžio 7 d. Taline, Estijos revoliucionierių Johaneso Lauristino ir Olgos Lauristin duktė) – sociologė, filologė, žurnalistė, Estijos politinė veikėja.

## Biografija

Filologė, mokėsi Talino 20-oje ir 7-oje vidurinėse mokyklose, 1966 m. baigė Tartu universitetą, 1976 m. filologijos kandidatė.

1957 m. radijo gamyklos „Punane Ret“ darbininkė, 1961 m. Estijos radijo diktorė, 1970 m. Tartu universiteto sociologijos laborantė, nuo 1972 m. dėstytoja. 1988 m. kovo „Rahvarinne" (Liaudies fronto) iniciatorė ir viena vadovų. 1989 m. Liaudies kongreso narė, 1990 m. Estijos Aukščiausiosios Tarybos pirmininkė, 1992 m. socialinių reikalų ministrė. 1994 m. parlamento narė, 1994–1999 ir nuo 2003 m. Tartu universiteto Žiniasklaidos katedros profesorė, 1999–2003 m. vėl Parlamento narė.

1989 m. Estijos socialdemokratų partijos veiklos atkūrimo iniciatorė ir 1989–1992 m. pirmininkė.
Lasalizmas

**Lasalizmas** – Ferdinando Lasalio suformuluota socializmo teorija, paremta visuotine rinkimų teise, kaip universalia politine priemone, dabininkams ginant kitas savo teises.

Propagavo valstybės remiamas gamybines asociacijas, „geležinį darbo užmokesčio dėsnį“ (darbo užmokestis, veikiamas natūralaus gyventojų prieaugio ir judėjimo, svyruoja apie fiziškai būtiną pragyvenimo minimumą), valstybę suprato kaip antklasinę organizaciją, kovojančia su gamta, skurdu, nemokšiškumu, auklėjančią visuomenę ir tarnaujančią visuomenei. Nepripažino klasių kovos, revoliucinių kovos metodų.

Žymiausi šalininkai B. Bekeris, J. Šveiceris, V. Hazenklėveris. 1875 m. Gotos suvažiavime lasalininkai susivienijo su eizenachiečiais į Vokietijos socialdemokratų partiją. Daugelio lasalizmo principų laikosi ir šiuolaikiniai socialdemokratai.

## Nuorodos

* Thilo Ramm: *Ferdinand Lassalle: Der Revolutionär und das Recht*, Berlin: BWV – Berliner Wissenschafts-Verlag, 2004, ISBN 3-8305-0637-6
* Stefan Heym: *Lassalle*, Btb Bei Goldmann, 1998, ISBN 3-442-72352-3
* Hans Peter Bleuel: *Ferdinand Lassalle oder der Kampf wider die verdammte Bedürfnislosigkeit*, Fischer TB, 1982, ISBN 3-596-25107-9
* Minimalus darbo užmokestis
Lygintuvinis diodas

**Lygintuvinis diodas** – puslaidininkis diodas, kurio pagrindinė paskirtis – praleisti srovę viena kryptimi. Šie diodai naudojami įvairiuose elektros srovės lygintuvuose.

Lyginama įtampa neviršija diodo pramušimo įtampos, yra žymiai didesnė už įtampos kritimą ant diodo, srovei tekant tiesiogine kryptimi. Kai kada tokie diodai montuojami tiesiog į kintamosios elektros srovės generatorių, taip jį paverčiant nuolatinės srovės generatoriumi. Kadangi šių diodų paskirtis yra galios transformacija, paprastai jie skirti atlaikyti gana didelę srovę ir įtampą bei neretai turi galimybes radiatoriui pritvirtinti. Kadangi daugumai srovės lygintuvų reikia keleto (dažniausiai keturių) diodų, dažnai gaminami kelis lygintuvinius diodus viename korpuse turintys rinkiniai.

Trifazės kintamosios elektros srovės generatorius su įmontuotu šešių diodų lygintuvu yra lengvesnis nei lygintuvo neturintis nuolatinės srovės generatorius.
Nerija

**Nerija** – siaura, sąnašinė sausumos juosta iš smėlio arba gargždo, žvirgždo, atitverianti lagūną ar limaną nuo jūros. Nerija susidaro susiklosčius sąnašoms, kurias suneša išilginės priekrantinės jūros srovės ir bangos. Tai tokios pačios srovės ir bangos, kurios sukelia dreifą.

Nerijos gale paprastai būna sąsiauris, jungiantis įlanką su jūra. Nerija, sujungusi salą su žemynu ir pavertusi ją pusiasaliu, vadinama tombolu.

Ilgiausia pasaulyje yra Arabato nerija (112 km), įsiterpusi į Azovo jūrą.

Lietuvos teritorijoje nusidriekusi Kuršių nerija, šalimais – Aismarių nerija.

## Šaltiniai
Johannes Vilhelm Jensen

**Johanesas Vilhelmas Jensenas** (, 1873 m. sausio 20 d. – 1950 m. lapkričio 25 d.) – danų prozininkas, „jutlandiškojo“ literatūros sąjūdžio veteranas. 1944 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija.

## Biografija
Gimė Farsėje veterinaro šeimoje. Studijavo mediciną, vėliau, dirbdamas žurnalistu, aplankė daugelį šalių.

## Kūryba
Jenseno kūryboje organiškai susipynė patriarchalinės nuotaikos, tikrosios gyvenimo prasmės ieškojimas ir dėmesys technikos progreso nešamoms permainoms. Parašė stiliaus ir idėjinės koncepcijos atžvilgiu sudėtingą istorinę romanų trilogiją ir dilogiją, kaip ankstyvosios danų dokumentinės prozos pavyzdį. Kai kuriuose savo romanuose rašytojas bando aprėpti germanų rasės istoriją, nors tam pragaištingą poveikį turėjo rasinės teorijos, biologinių ir antropologinių pradų suabsoliutinimas.

* Novelių rinkiniai: „Himelando istorijos“ (1898–1910).
* Poezijos rinkiniai: „Metų laikai“ (1923), „Pasaulio šviesa“ (1926), „Prie gyvenimo krantų“ (1928), „Bananas“ (1932), „Banginių sala“ (1933), „Dievo karvytė“ (1940), „Malūnas“ (1944).
* Romanai: „Danai“ (1896), „Einaras Elkeris“ (1898), istorinė trilogija „Karaliaus žlugimas“ (1899–1902), dilogija 1. „Madam d’Ora“ (1904), 2. „Ratas“ (1905), „Ledynas“ (1908), „Ilga kelionė“ (1908–1922), „Laivas“ (1912), „Kinbrų antpuolis“ (1916), „Kristupas Kolumbas“ (1921).
Tjacis

Skandinavų mitologijoje **Tjacis** (sen. isl. *Þjazi*) – audros milžinas jotunas, kuris pagrobė deivę Iduną. Skadi tėvas. Tjacis gyveno Jotunheime, rūmuose Trimheime. Be Idunos amžinos jaunystės obuolių asai pradėjo senti. Tačiau įsikišo dievas Lokis, pavertęs Iduną riešutu, ją išgelbėjo. Tokiu būdu asai atgavo Iduną ir obuolius, o Tjacį užmušė, jo akis Odinas nusviedė į dangų, kur jos tapo žvaigždėmis.
August Bebel

**Augustas Bebelis** (, 1840 m. vasario 22 d. Kelno Doice – 1913 m. rugpjūčio 13 d. Pasuge, Šveicarija) – Vokietijos politinis veikėjas.

## Biografija
1846 m. neteko tėvo, 1854 m. ir motinos. 1847–1854 m. mokėsi Veclaro mokykloje ir amato. 1854 m. darbininkas Veclare, 1858 m. Pietų Vokietijoje ir Austrijoje, 1860 m. tekintojas Leipcige.

Nuo 1861 m. socialdemokratinio judėjimo dalyvis, 1863 m. Darbininkų vienybės dienos dalyvis, 1865 m. Leipcigo Darbininkų švietimo asociacijos pirmininkas, 1866 m. Saksonijos *Liaudies partijos* kūrėjas, 1867 m. Vokietijos darbininkų sąjungos pirmininkas.

1869 m. Vokietijos socialdemokratų darbininkų (eizenachiečių) partijos kūrėjas ir vadovas. Nuo 1867 m. Šiaurės Vokietijos sąjungos, nuo 1871 m. (išskyrus 1881–1883) Vokietijos Reichstago narys. 1870 m. buvo suimtas, 1871 m. už kalbą parlamente, ginančią Paryžiaus komuną, nuteistas 2 m. kalėti.

Nuo 1890 m. gyveno Berlyne, dalyvavo rengiant Erfurto programą, dirbo laikraščio „Vörwärts" (Pirmyn) redakcijoje. 1881–1891 m. Saksonijos landtago atstovas. 1886 m. vėl kalėjo 9 mėnesius. 1909 m. mirus žmonai apsigyveno Šveicarijoje. 1913 m. jo vadovaujama SPD frakcija tapo didžiausia parlamentine frakcija, turėjo 110 narių.

## Svarbiausi veikalai

* „Moteris ir socializmas“;
* „Iš mano gyvenimo“;
* „Socialdemokratai ir visuotinė rinkimų teisė“.

## Nuorodos
* Augustas Bebelis.
John Steinbeck

**John Ernst Steinbeck, Jr.** (*Džonas Steinbekas*, 1902 m. vasario 27 d. – 1968 m. gruodžio 20 d.) – JAV rašytojas. 1962 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija.

## Biografija
Išmėginęs daugybę profesijų, pradėjo rašyti. Steinbekas pasižymėjo nenuoseklia pasaulėžiūra. Jis nepriklausė jokiai partijai, visos simpatijos buvo proletariato pusėje. Ir dėl to netikėta buvo jo reakcinga pozicija Vietnamo karo ir JAV agresijos atžvilgiu.

## Kūryba
„Apie peles ir žmones“ – pirmasis romanas išgarsinęs Steinbeką ir už Amerikos ribų, skirtas žmogaus susvetimėjimo, vienatvės visuomenėje temai. Savo kūriniuose rašytojas atspindi nuskurdusių amerikiečių fermerių likimą, juntamos aštrios kritinės tendencijos. Geriausiuose veikaluose jis pasirodo kaip puikus pasakotojas, giliai suprantąs esmines socialinio gyvenimo problemas. Steinbekas mėgo novelės žanrą. Greta šedevrų jis yra parašęs ir vidutinės vertės kūrinių.

* Novelės: „Ilgas slėnis“ (1938).
* Romanai: „Apie peles ir žmones“ (1937), „Rūstybės kekės“ (1939), „Mūsų nerimo žiema“ (1961).
Frans Eemil Sillanpää

**Frans Eemil Sillanpaa** (*Fransas Emilis Silanpė*, 1888 m. rugsėjo 16 d. – 1964 m. birželio 3 d.) – Suomių rašytojas. 1939 m. apdovanotas Nobelio literatūros premija.

## Biografija
Gimė Hemenkiurės valsčiuje, vargingo valstiečio šeimoje. Studijavo medicinos ir gamtos mokslus Helsinkio uneversitete. Dirbo laikraščių redakcijoje.

## Kūryba
Silanpė yra parašęs dešimt romanų bei apysakų, keletą novelių kūrinių. Pirmuosiuose kūriniuose žymi ankstyvosios K. Hamsuno ir J. Aho kūrybos įtaka. Žmogus traktuojamas kaip įdvasinta gamtos dalelė, turinti paklusti jos stichinei galiai. Vėlesnėje kūryboje įsivyrauja socialiniai motyvai, pilietinio karo, klasių kovos tematika. Daug dėmesio imta skirti psichologinei analizei, žmogaus ir gamtos santykiui. Paskutiniųjų gyvenimo metų kūriniai jau yra autobiografinio pobūdžio.

* Apysakos: „Hiltu ir Ragnaras“ (1923);
* Apsakymų rinkiniai: „Mano mylima tėvynė“ (1919), „Angelų globotiniai“ (1923);
* Novelių rinkiniai: „Žmonių vaikai žengia drauge su gyvenimu“ (1917);
* Romanai: „Gyvenimas ir saulė“ (1916), „Šventasis skurdas“ (1919), „Užgesusi jaunystė“ (1931), „Vyriškio kelias“ (1932), „Žmonės vasaros naktį“ (1934), „Žmogaus gyvenimo grožis ir menkystė“ (1945);
* Autobiografiniai kūriniai: „Vaikinas gyveno savo gyvenimą“ (1953), „Pasakoju ir vaizduoju“ (1954).
Wilhelm Liebknecht

**Vilhelmas Lybknechtas** (, 1826 m. kovo 29 d. Gysene – 1900 m. rugpjūčio 7 d. Šarlotenburge, Berlynas) – vokiečių darbininkų judėjimo ir Vokietijos politinis veikėjas.

## Biografija

1832 m. mirus tėvams, glaudėsi pas gimines, 1842 m. baigė Gyseno gimnaziją, 1842 – 1847 m. studijavo filologiją, teologiją ir filosofiją Gyseno, Berlyno ir Marburgo universitetuose. Studijų metais įsitraukė į respublikonų ir utopinių socialistų judėjimus.

1948 m. vasario revoliucinių įvykių Paryžiuje dalyvis. Už dalyvavimą revoliucijoje grįžęs į Badeną buvo suimtas. 1849 m. gegužės mėn. paleistas, pasitraukė į Šveicariją. 1850 m. dėl didėjančios jo įtakos Šveicarijos darbininkams, nes siekė suvienyti Šveicarijos vokiečių darbininkų asociacijas, išsiųstas iš šalies. 1850–1861 m. gyveno emigracijoje Prancūzijoje, 1861–1862 m. Anglijoje. Londone dalyvavo K. Markso ir F. Engelso vadovaujamų komunistų organizacijų veikloje. Po 1862 m. amnestijos grįžo į Vokietiją, dirbo laikraščio „Norddeutsche Allgemeine Zeitung“ žurnalistu.

1864 m. kartu su Žanu Baptistu fon Šveiceriu leido „*Socialdemokratą*“. 1865 m. O. fon Bismarko vyriausybės ištremtas iš Prūsijos, gyveno Leipcige, su F. Lasaliu įkūrė Visuotinę vokiečių darbininkų asociaciją. 1867 su A. Bebeliu įkūrė Saksų liaudies partiją, atstovavo ją Šiaurės Vokietijos reichstage. 1868 m. redagavo laikraštį „*Demokratisches Wochenblatt*“ (Vokietijos savaitraštis), vėliau „*Volkstaat*“ (Liaudies valdžia), nuo 1876 m. laikraštį „*Vorwärts*“ (Pirmyn), nuo 1891 m. – jo vyr. redaktorius.

1869 m. Eizenache Vokietijos socialdemokratų darbininkų partijos įkūrėjas ir vadovas. Per 1870–1871 m. Pranzūzijos–Prūsijos karą nepritarė vokiečių ekspansionistiniams planams, rėmė 1871 m. Paryžiaus komuną, smerkė Elzaso ir Lotaringijos aneksiją. Nuo 1874 m. Vokietijos Reichstago socialdemokratų frakcijos vadovas. 1889 m. vienas iš II Internacionalo organizatorių, 1891 m. po Erfurto suvažiavimo – marksistinės Vokietijos socialdemokratų partijos Erfurto programos autorius.

V. Lybknechto veikla buvo vienas svarbiausių veiksnių, nulėmusių socialistų įtakos didėjimą net O. fon Bismarko inicijuotų antisocialistinių įstatymų galiojimo laikotarpiu. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Lybknechto chronologija  vokiečių kalba
Frydricho Ėberto fondas

**Ėberto fondas**, **Frydricho Ėberto fondas** (, **FES**) – didžiausias ir seniausias iš politinėms partijoms artimų paramos fondų Vokietijoje. Pavadintas pirmojo Vokietijos respublikos prezidento Frydricho Ėberto (1871–1925) vardu.

## Istorija, veikla

Frydricho Ėberto fondas įkurtas paties Ėberto iniciatyva (idėja bei valia išreikšta testamente), 1925 m. vos keletą dienų po F. Ėberto mirties, nacių uždarytas 1933 m. Veikla atnaujinta 1947–1950 m. Frydricho Ėberto fondas remia politinį ir socialinį lavinimą, skatinant demokratiją ir pliuralizmą, tarptautinį bendradarbiavimą ir kooperaciją. Turi atstovybes ir biurus visuose pasaulio regionuose, Europoje, taip pat ir Lietuvoje (būstinė - Vilnius), konferencijų centrą. Centrinė būstinė yra Bonoje.

## Vadovybė
Pirmininkai:
* 1953-1970 m. Gerhardas Veiseris,
* 1970-1983 m. Alfredas Nau,
* 1983-1987 m. Heincas Kiunas,
* 1987-2003 m. Holgeris Biorneris,
* nuo 2003 m. Anke Fuchs.

## Nuorodos
* Oficialus fondo tinklalapis  
* Stipendijų programų tinklavietė
* Frydricho Ėberto fondo atstovybė Lietuvoje
Johannes Rau

**Johanesas Rau** (, 1931 m. sausio 16 d. – 2006 m. sausio 27 d.) – Vokietijos politinis veikėjas, 1999–2004 m. šalies prezidentas.

## Biografija

Mokėsi protestantų bažnyčios mokykloje, 1949 m. pradėjo žurnalistinę veiklą, 1954 m. religinės literatūros leidyklos jaunimo skyriaus direktorius, 1962 m. valdybos narys, 1965–1967 m. generalinis direktorius.

1952 m. Liaudies partijos narys, jai 1957 m. iširus, Vokietijos socialdemokratų partijos (SPD) narys, 1958 m. Vupertalio jaunųjų socialistų sąjungos pirmininkas, 1959 m. SPD Vupertalio organizacijos valdybos narys, 1962 m. pirmininko pavaduotojas. 1964–1978 m. Vupertalio tarybos narys, 1969–1970 m. Vupertalio burmistras. 1958 m. Šiaurės Reino – Vestfalijos landtago narys, 1967 m. frakcijos pirmininkas landtage, 1970 m. Šiaurės Reino – Vestfalijos žemės mokslo ir tyrimų ministras, 1977 m. Šiaurės Reino – Vestfalijos žemės SPD organizacijos pirmininkas, 1978–1999 m. žemės ministras pirmininkas.

1968 m. SPD valdybos narys, 1982 m. SPD pirmininko pavaduotojas. 1994 m. kandidatas, o 1999–2004 m. Vokietijos prezidentas.

## Nuorodos

* Vokietijos prezidentai  anglų k.
* Oficiali biografija  anglų k.
Vytis (reikšmės)

Žodis **vytis** gali reikšti:

* Vytis – Lietuvos Respublikos herbas
* Vytis – Lietuvos herbo mobilioji figūra, jojantis karžygys su pakeltu kalaviju
* Vytis – Lietuvos Respublikoje sukurtas ir gamintas pistoletas kulkosvaidis
* Vytis – 1928–1929 m. Kaune veikęs teatras
* Vytis – Lietuvos policijos rinktinė
* Vytis – lietuvių kilmės vyriškas vardas
* Vytis – šriftas
* vytis – raitas karžygys, raitas pasiuntinys
* vytis – kilmingo luomo žmogus, bajoras
* vytis – parazitinis vabzdys iš plėviasparnių būrio
* vytis – karklo ar kito medžio lankstus ūglys
* vytis – protėvių karžygio vėlė, karžygių vėlių vedlys

Periodiniai leidiniai:

* Vytis – JAV lietuvių laikraštis, leistas nuo 1915 m. Čikagoje
* Vytis – Vilniaus krašto laikraštis, 1927–1930 m.
* Vytis – pogrindžio leidinys, leistas 1979–1981 m. Vilniuje
* Vytis – žurnalas, leistas 1990 m. Vilniuje
* Vytis – sporto savaitraštis, leistas 1990–1992 m. Vilniuje

Panašūs:

* Vyčiai (reikšmės)


Vaizdas:Coat of Arms of Lithuania.svg|Lietuvos herbas
Vaizdas:Vytis pavyzdys.png|Šriftas *Vytis*
Vaizdas:Vytis.jpg|Lietuviškas pistoletas kulkosvaidis „Vytis“
File:Megarhyssa greenei female.jpg|Vienas iš vyčių (*Megarhyssa macrurus*)
Turkijos lira

**Turkijos lira** () – Turkijos bei Šiaurės Kipro piniginis vienetas, lygus 100 kurušų.

Įvesta 2005 m. sausio 1 d., ji pakeitė iki tol buvusią Turkijos lirą. 1 naujoji lira lygi 1 000 000 senųjų, ją sudaro 100 naujųjų kurušų.
Balinis asiūklis

**Balinis asiūklis** (*Equisetum fluviatile*, sin. *Equisetum limosum*) – asiūklūnų (*Equisetophyta*) skyriaus augalas, priklausantis asiūklių genčiai (*Equisetum)*.

Daugiametis augalas, priklausomai nuo aplinkos sąlygų gali būti geofitas arba hidrofitas. Auga stovinčių vandenų (upių, ežerų, balų, griovių) pakraščiuose, pakrantėse. Vandeniui nusekus, dažnai atsiduria sausumoje. Mėgsta smėlingą, molingą, gausų organinių medžiagų dirvožemį, jis gali būti rūgštinės, bazinės ir neutralios terpės.

## Morfologija ir anatomija
Augalas daugiametis, iki 120 cm aukščio. Stiebas lygus, žalias, be šakelių arba su neišsišakojusiomis šakelėmis. Stiebo vidus tuščiaviduris. Didžiąją dalį stiebo skersmens sudaro centrinė ertmė. Stiebas susideda iš bamblių su tarpubambliais. Pirmas nuo stiebo viršaus bamblys dažnai yra mažesnis už šalia esančią lapų makštį. Lapų makštys glaudžiai apkabina stiebą, jų pakraščiai yra juodos spalvos. Strobilas trumpas, bukas, stiebo viršuje esantis darinys.

### Dauginimasis
Sporifikuoja birželio – liepos mėnesiais. Strobilas yra kiaušiniškos formos, jis sudarytas iš eilėmis išsidėsčiusių, sporas brandinančių struktūrų – sporangioforų. Jie yra nežymiai išsikišę, šešiakampio formos, o spalva priklauso nuo brandos lygio, gali būti: šviesiai žali, rusvi, juodi arba pilki. Sporangioforai dažnai yra tamsiausia strobilo dalis. Atėjus vasarai sporos subręsta ir yra išlaisvinamos iš sporangioforo. Jos yra platinamos vėjo bei vandens pagalba. Sporos skersmens dydis svyruoja nuo 34 iki 45 µm. Žiemą stiebai sunyksta ir supūva, tačiau kitais metais iš šakniastiebių sudygsta nauja šių augalų kolonija, kadangi jie atsparūs šalčiui.

Gametofitą sudaro moteriškos ir vyriškos lyties individai. Gametofito plokštelės pavidalo dariniai galuose nusmailėja, būna siūliški. Anteridžių ilgis yra 6 – 8 kartus didesnis už jų plotį, kartu su 8 pailgėjusiom dengiamosiomis ląstelės sudaro vainiką, archegonės taip pat pailgėjusios.

## Panaudojimas
Balinio asiūklio jauni ūgliai gali būti vartojami maistui nedideliais kiekiais ir tinkamai apdorojus karščiu arba išdžiovinus. Jame aptinkamas fermentas – tiaminazė, kuris skatina vitamino B neįsisavinimą organizme, todėl vartojant dideliais kiekiais galima smarkiai pakenkti sveikatai. Suaugę ūgliai buityje gali būti naudojami kaip šveitimo priemonė. Šiame augale gausu sicilio dioksido, kuris naujausiais tyrimais yra mezosporinės struktūros, hierarchinė fibrilinė biogeninė medžiaga, kuri yra ekonomiška ir nekenksminga aplinkai. Ji gali pakeisti fizines ir chemines savybes, suteikti naujų galimybių absorbcijos, katalizės, chromatografijos, dujų kaupimo ir sensorinių jutiklių srityse. Taip pat, augale aptinkama keletas alkaloidų, tokių kaip nikotinas.

## Paplitimas
Auga Lietuvoje, plačiai paplitęs šiaurinėje Šiaurės Amerikos dalyje bei Šiaurės pusrutulio vidutinio klimato zonose.

## Šaltiniai
Pietų Amerikos plokštė

**Pietų Amerikos plokštė** – tektoninė plokštė, sudaranti Pietų Amerikos žemyną ir vakarinę Atlanto vandenyno dalį. Ties rytine jos dalimi, sandūroje su Afrikos plokšte, formuojasi Vidurio Atlanto kalnagūbris, pietinis pakraštys ribojasi su Antarktidos plokšte ir Skotijos plokšte. Vakarinis Pietų Amerikos plokštės pakraštys sandūroje su Naskos plokšte yra destruktyvusis pakraštys, formuojantis Andų kalnus. Šiaurinis pakraštys ribojasi su Karibų plokšte.
Friedrich Ebert

**Fridrichas Ėbertas** (, g. 1871 m. vasario 4 d. Heidelberge – 1925 m. vasario 28 d. Berlyne) – Vokietijos politinis veikėjas, pirmasis prezidentas.

## Biografija

Friedrich Ebert buvo 7-tasis 9 vaikų šeimoje. Mokėsi liaudies mokykloje, nuo 1885 iki 1888 m. – odininko amato. Būdamas pameistriu, apkeliavo visą šalį.

1889 m. įstojo į Vokietijos socialistinę darbininkų partiją, 1893 m. socialdemokratų laikraščio „*Bremer Bürgerzeitung*“ (Bremeno miestiečių laikraštis) redaktorius. 1905 m. SPD CK Generalinis sekretorius, nuo 1913 m., A. Bebeliui mirus, partijos pirmininkas. Nuo 1912 m. Bundestago narys.

1917 m. dalyvavo tarptautinėje socialdemokratų partijų konferencijoje Stokholme. Po Vokietijos revoliucijos 1918 m. lapkričio 9 d. išrinktas Vokietijos kancleriu, 1919 m. vasario 11 d. Veimaro steigiamajame susirinkime išrinktas laikinuoju Vokietijos respublikos prezidentu. 1922 m. pakeitus konstituciją, išrinktas pirmuoju Vokietijos respublikos prezidentu. Jam vadovaujant Vokietija pasirašė Versalio taikos sutartį, priėmė Veimaro konstituciją.

## Atminimas
Friedrich Ebert vardu pavadintas politinės krypties paramos fondas (Frydricho Eberto fondas). Jis remia renginius, stažuotes, studijas, leidybą, socialinę plėtrą, demokratiją Europoje. Lietuvoje veikia fondo atstovybė.

## Nuorodos
* Biografija
Hiodas

Skandinavų mitologijoje **Hiodas** – aklas tamsos ir žiemos dievas, dievų Odino ir Frigės sūnus, Baldro brolis. Dėl Lokio klastos Hiodas tapo savo brolio žudiku. Pagal „Vyresniąją“ ir „Jaunesniąją Edas“, Frigė sužinojusi, kad jos sūnui gresia pavojus prisaikdino visus pasaulio gyvūnus ir augalus, kad šie nepadarys žalos Baldrui, išskyrus amalą, kurio nepastebėjo ir šis nedavė priesaikos. Dievai stebėdamiesi mėgino įvairius ginklus ir matė, kad jie negali padaryti jokios žalos Baldrui. Tačiau klastingasis dievas Lokis sužinojo, kad su amalo pagalba galima užmušti Baldrą. Žaidimo metu aklam Baldro broliui Hiodui į ranką įdėjo amalą ir šis pats to nenorėdamas nužudė Baldrą. Vėliau Odinas su milžine Rinde susilaukė keršytojo dievo Valio, kuris per vieną dieną užaugo ir užmušė Hiodą. Dievai Lokį taip pat nubaudė, jis buvo sukaustytas iki pat ragnaroko.
Odinas

Skandinavų mitologijoje **Odinas** – karo ir išminties, vyriausias dievas. Karo kurstytojas. Asų grupės vadovas. Odino broliai Vilis ir Vė. Deivės Frigės vyras, turėjo sūnų Baldrą. Odino buveinė Asgarde – Valaskjalvas, kur iš sosto Hlidsjalfo galėjo matyti viską, kas darosi pasaulyje. Vadovauja dievų asų trijulei, į kurią dar įeina Lokis ir Henis. Minima, kad atgaivino pirmąją žmonių porą – Aską ir Emblą. Pagal „Sagą apie Volsungus“ garsiausiausias skandinavų didvyris Sigurdas (Zygfrydas) yra netiesioginis Odino palikuonis.

### Kiti palikuonys
Su kitomis deivėmis ir milžinų jotunų dukterimis susilaukė šių vaikų:
* Su Grida Vydaro;
* Su Jorde Toro;
* Su devyniomis jotunų dukterimis Heimdalo;
* Su nežinoma motina Skjoldo.

### Identifikacija
Identifikuojamas su šiais dievais:
* Germanų Vodanu;
* Indų Varūna ir Rudra;
* Keltų Lugu;
* Romėnų Marsu (karo aspektas) ir Merkurijumi (kelionių aspektas) – identifikuojami pagal Tacitą;

## Bruožai

### Chtoniški bruožai
* Odinas buvo formos keitėjas, išlaikęs chtoniškus demoniškumo bruožus. Buvo teigiama, kad jis galėjo keisti odos spalvą kaip panorėjęs. Turėjo chtoniškus žvėris: du varnus (kranklius), kurių vardai Huginas („mąstantis“) ir Muninas („menantis“), bei du vilkus – Gerį („godusis“) ir Frekį („rajusis“). Taip pat Odinas turėjo aštuonkojį žirgą Sleipnį, kurį pagimdė Lokis.

### Keliautojas
* Minima, kad jis keliauja po pasaulį senio pavidalu. Šis klajotojas Odinas vaizduojamas apakusiu viena akimi (kartais visai aklu) senuku pasiremiančiu lazda, su ilga žila barzda, gaubta skrybėle.

### Karo dievas
* Dažniausiai Odinas siejama su įtūžiu, karingumu, tačiau kartais minimas išmintingas ir poetiškas. Pagal vieną iš mitų paliko savo kairiąją akį Mimiro išminties šaltinyje, kur ši grynina vandenį.
* Skandinavams Odino vardas buvo mūšio ir karo sinonimas, kadangi neretai dievas pasirodo ir atneša pergalę.
* Pagal skandinavų sagas Odinas dažnai vaizduojamas karo kurstytoju, kuris siųsdavo valkirijas į mūšio lauką pakreipti mūšio baigtį savo naudai, siekdavo surinkti geriausius kritusius karius Valhaloje. Pagal Snorį Sturlusoną Odinas pasveikindavo kritusius mūšiuose karius Valhaloje, kurie tapdavo einherijais.
* Ragnaroko metu atvedė savo einherijų armiją į mūšio lauką, laimėjo daug kovų, tačiau kovojo su chtonine pabaisa, vilku Fenriu, ir pralaimėjo, buvo prarytas. Vėliau jo sūnus Vydaras perplėšė pabaisą pusiau.

## Atributai

„Gyvieji“ atributai:
* Chtoninės pabaisos: du varnai ir du vilkai, aštuonkojis žirgas Sleipnis;
* Nukirsta Mimiro galva, kuri pranašaudavo ateitį;
* Valkirijos, kurios rinkdavo kritusių mūšyje sielas.

Magiški daiktai siejami su Odinu:
* Nykštuko Gugniro (Gungis) ietis, kuri visada pataiko į taikinį;
* Magiškas auksinis žiedas Draupniras, iš kurio kiekvieną aštuntą naktį pasirodydavo aštuoni nauji žiedai.
* Valknutas, trys sujungti trikampiai.
Forsetis

Skandinavų mitologijoje **Forsetis** („pirmininkas“) – teisingumo, taikos ir santarvės dievas. Asų grupės dievas, Baldro ir Nanos sūnus. Buveinė Glitniras, kurios vardas reiškia „šviečiantis“. Pavadinimas kilo nuo menės sidabrinių lubų bei auksinių kolonų, kurių šviesą buvo galima matyti iš didelio atstumo.

Forsetis buvo laikomas išmintingiausiu ir labiausiai iškalbingu Asgardo dievu. Buvo savo draugo karo dievo Tiro priešingybė. Šis labiau buvo linkęs į kraštutinumus. Kaip taikos dievas Forsetis dalyvavo sprendžiant ginčus bei, kaip ir jo tėvas Baldras, mėgo taiką ir ramybę. Neminimas dalyvavęs ragnaroko kovose, manoma, kadangi buvo taikos dievas.

Forsečio garbinimo vieta Helogolandas. Pagal legendą, dvylika asegeirų arba senolių klajojo po Skandinaviją siekdami surinkti visus įstatymus ir sujungti juos į vieną, kad įsivyrautų amžina visus vienijanti taika.

Buvo teigiama, kad jie surinko visus įstatymus ir išsiruošė į jūros kelionę į nuošalią vietą, kur galėtų aptarti sujungimo procesą. Tačiau keliautojus užklupo audra, jie meldė dievo Forsečio pagalbos, kad išgelbėtų nuo pražūties. Vėliau pastebėjo 13 keleivį, kuris pasirodė laive ir saugiai nuplukdė į negyvenamą žemę. Kaip manoma, pats Forsetis buvo tryliktasis, kuris pravėrė žemę ir iš jos pasirodė šaltinis. Dievas padėjo sujungti surinktus įstatymus ir staiga pradingo.

Toji sala tapo Forsečio kulto vieta, o šaltinis – šventąja vieta. Salos niekas nedrįso užpulti. Saloje buvo rengiami visi didžiausi susirinkimai. Ginčai buvo sprendžiami dienos metu, ne žiemą.
Petras Raudonikis

**Petras Raudonikis** (1869 m. rugpjūčio 27 d. Kavarske – 1950 m. lapkričio 18 d. Vičiūnuose (Kauno raj.) – farmacininkas, jaunystėje – politinis veikėjas.

## Biografija

Mokėsi Kavarsko pradžios mokykloje, Liepojos gimnazijoje baigė 4 klases, bet, pritrūkęs lėšų, pradėjo Šlavėnų dvare mokyti vaikus, vėliau Kaune dirbo Brazausko vaistinėje.

1895–1917 m. – LSDP narys. 1897 m. už draudžiamos literatūros platinimą kalintas, ištremtas į Kaukazą. 1901 m. Maskvos universitete išlaikė vaistininko padėjėjo egzaminus ir dirbo Fereino laboratorijoje bei optikos įmonėje. 1903 m. už ryšius su Tilže ir lietuviškos spaudos platinimą vėl suimtas, kalėjo Maskvos ir Kauno kalėjimuose, 1904 m. grąžinus lietuvišką spaudą paleistas, bet netrukus Maskvoje vėl suimtas už politinę neištikimybę ir ištremtas į Nižnij Novgorodą be teisės grįžti į Lietuvą.

1905 m. leista persikelti į Tiflisą. 1906 m. grįžo į Maskvą, išlaikė provizoriaus egzaminą, baigė Maskvos universitetą ir buvo paskirtas asistentu. Gavęs stipendiją, metus stažavosi Visbadeno laboratorijose, 1908 m. apgynė magistro darbą ir iki 1919 m. dirbo Maskvos universitete. Be to, 1913–1916 m. dėstė Maskvos moterų medicinos institute, turėjo savo laboratoriją. 1919 m. pakviestas profesoriaus pareigoms, atsisakė ir išvažiavo į Vilnių, po to – į Kauną.

1919–1922 m. Kaune vadovavo savo įkurtai laboratorijai. 1922–1939 m. – Lietuvos universiteto ir VDU, 1944–1950 m. – Kauno valstybinio universiteto profesorius, 1934–1939 m. – katedros vedėjas.

Be aktyvios mokslinės veiklos užsiėmė ir farmacijos praktika, vadovavo savo vaistinei, organizavo jos darbą. 1939 m. išėjo į pensiją, bet 1945 m. grąžintas į Kauno valstybinį universitetą organizuoti Farmacijos katedrą.

## Nuorodos

* Lietuvos farmacija. Vilnius, 1998. T. I. P. 139–140
Didysis šarvuotis

**Didysis šarvuotis** (*Priodontes maximus*) – šarvuotinių (*Dasypodidae*) šeimos žinduolis. Paplitęs Pietų Amerikoje – nuo pietryčių Venesuelos ir Gvianos regiono šiaurėje iki Paragvajaus ir pačios Argentinos šiaurės. Didžiausia koncentracija yra Amazonijoje.

Tai stambiausias iš šarvuočių. Kūnas 83–96 cm ilgio, sveria apie 26 kg. Kūną dengia tvirtas pilkas arba juodas šarvas, kūno apačia plika, raukšlėta, rausvos spalvos.

Dienos karščio išvengia ilsėdamasis urve, o pasimaitinti išlenda naktį. Stipriais nagais jis įsikasa į miško paklotėje stūksančio termityno vidurį, visai nekreipdamas dėmesio į termitų įkandimus. Jo vidurinis nagas būna 20 cm ilgio – ilgiausias visoje gyvūnų karalystėje.

Patelės atsiveda po 1-2 jauniklius. Minta daugiausia skruzdėlėmis ir termitais, kartais – dvėseliena, kirmėlėmis, mažais stuburiniais.

## Šaltiniai
Apysaka

**Apysaka** – meninis literatūrinis kūrinys. Aprašomi įvairios trukmės įvykiai. Turinyje gali būti atspindimi tiek vieno, tiek ir daugelio herojų įvykiai. Apysakoje aprašomi įvairiapusiai žmonių santykiai, istoriniai motyvai.

Apysaka yra mažesnio turinio ir sudėtingumo nei romanas. Skirtumas tarp šių kūrinių yra labiau kiekybinis, ne kokybinis. Dėl to tą patį veikalą vieni vadina romanu, o kiti – apysaka.

Į lietuvių literatūros mokslą terminas atėjo iš rusų literatūros, kurioje apysaka vadinamas bet kokios formos pasakojimas apie realius įvykius.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Lokis

Skandinavų mitologijoje **Lokis** (**Lokas**, **Loduras**) – klastingas asų grupės dievas, milžino Farbaučio ir Lauvėjos (vers. Nanos) sūnus, Sigiunos vyras. Manoma, kad buvo ugnies milžinas, tačiau vėliau priimtas į asų tarpą. Su Sigiuna susilaukė Valio ir Narvio. Dievai keršydami Lokiui už nusikaltimus, jo sūnų Valį pavertė vilku, kuris tapęs žvėrimi perkando savo broliui Narviui gerklę.

Su milžine Angrboda susilaukė trijų pabaisų: milžiniškos jūrų gyvatės Jormundgando, mižiniško vilko Fenrio ir požemių karalystės valdovės Helės. Kai buvo pasivertęs kumele nuvilioti Asgardo statytojo žirgą Svadilfarį, nuo kurio vėliau pagimdė Sleipnį, aštuonkojį Odino žirgą. Sudaro dievų trijulę: Odinas, Lokis ir Henis.

Lokio santykiai su kitais dievais susiklosto neigiamai, dėl šio asmenybės bruožų – klastingumo, piktumo ir žiaurumo. Kartais Lokio klasta teikia ir teigiamos naudos, atgaunami magiški daiktai. Lokis beveik visada naudoja sumanumą, o ne brutalią jėgą, kaip kad Toras. Veikia savo valia tiek asų, tiek kitų dievų bei milžinų pusėje.

## Mituose
* Nuviliojo Asgardo statytojo žirgą Svadilfarį, tokiu būdu milžinas neteko užmokesčio, kadangi nespėjo laiku baigti darbo.
* Išgelbėjo Iduną iš ją pagrobusio milžino Tjacio, pavertęs ją riešutu.
* Atgavo dievo Toro kūjį Mjolnį iš milžino Trimo.
* Nukirpo deivės Sifės plaukus, tačiau vėliau Torui pagrasinus užmušti priverčia Dvaliną, nykštukų valdovą, pagaminti peruką, tokius pat plaukus, kuriuos grąžina Sifei. Taip pat iš dvergų atgavo Odino ietį, Freiro laivą.
* Dėl jo klastos aklasis Hiodas užmušė savo brolį Baldrą. Už tai Lokis buvo prikaustytas prie olos iki pat ragnaroko.
* Ragnaroko metu vadovaus milžinų ir kitų Helo padarų armijai. Kaunasi su Heimdalu, abu miršta.
Novelė

**Novelė** ( – naujiena) – prozos žanras, kuriam būdingas glaustas pasakojimas, vientisas konfliktas, intriguojanti fabula.

Novelės veiksmas yra glaustas, fabulą sudaro pagrindinio veikėjo likimui svarbūs įvykiai, atsiskleidžiantys per trumpą laikotarpį. Jie plėtojasi labai sparčiai, dinamiškai, kol pasiekia kulminaciją, kai sprendžiamas veikėjo likimas: veikėjas turi apsispręsti, kaip toliau elgtis, atsiskleisti ar pasirodyti, kas jis yra iš tikrųjų. Novelei nebūdingi šalutiniai epizodai, antraeiliai veikėjai, platūs aprašymai. Novelės pabaiga (atomazga) dažnai būna netikėta, šokiruojanti skaitytoją.

Klasikinė novelės forma susiklostė Renesanso epochoje Italijoje. Tuo metu gyvavę sakytiniai pasakojimai – pasakos, anekdotai, atsitikimų kronikos, įvairios istorijos – susiliejo į vieną darnią visumą. Novelės žanro pradžia siejama su italų rašytojo Džovanio Bokačo šimto trumpų, į vieną ciklą sujungtų pasakojimų – novelių – rinkiniu, pavadintu „Dekameronas“. Kartais novelės terminas vartojamas kaip apsakymo sinonimas.

Novelės formą ištobulino romantikai E. T. A. Hoffmann, Edgaras Alanas Po. Tipiškas noveles su netikėta pabaiga kūrė O. Henris.

Iš lietuvių rašytojų novelių yra sukūrę Jonas Biliūnas, Jurgis Savickis, Ignas Šeinius, Juozas Aputis, Romualdas Granauskas, Bronius Radzevičius, Bitė Vilimaitė, Antanas Čalnaris.
Ožkabarzdis asiūklis

**Ožkabarzdis asiūklis** (*Equisetum pratense*) – asiūklūnų (*Equisetophyta*) skyriaus augalas, priklauso sporinių induočių augalų grupei. Auga pievose, pakelėse, apydrėgniuose miškuose.

## Morfologija
Augalas iki 30 cm aukščio. Vegetatyviniai ir sporifikuojantieji stiebai išauga tuo pačiu laiku, pavasarį. Varpa pailgai ovališka arba beveik cilindriška. Sporifikuoja balandžio–gegužės mėnesiais.

Šakos nešakotos. Vegetatyvinių stiebų jos ilgos, horizontaliai atsilošusios, o sporifikuojančių ir sporoms išbyrėjus pažaliuojančių trumpesnės. Stiebai su 10-20 briaunelių,Tuščiaviduriai, lapų makštys 3-5 x 2-4 mm, turi 8-18 dantelių.

Pirmas šakos narelis trumpesnis už lapamakštę.

## Paplitimas
Randamas visame šiauriniame pusrutulyje, kosmopolitinė rūšis. Dažna ir Lietuvoje.

## Toksiškumas
Suvartojus pakankamą kiekį nuodingas.

## Šaltiniai