open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Baltic Railways Magazine

**Baltic Railways Magazine** () – Lietuvoje leidžiamas iliustruotas žurnalas apie geležinkelius. Tai vienintelis Baltijos šalyse specializuotas, vien geležinkelių transportui skirtas leidinys. Pirmasis numeris pasirodė 2009 m. balandžio mėn.

## Redakcinė kolegija

Žurnalo redakcijos kolegijoje dirba tarptautinė komanda, į kurią įeina geležinkelių istorijos bei geležinkelių transporto specialistai iš Lietuvos, Latvijos, Estijos ir Jungtinės Karalystės. Žurnalas buvo kuriamas ir leidžiamas bendradarbiaujant su pastarosios šalies specializuotų geležinkelių žurnalų specialistais. Žurnalą leidžia UAB Zidex, buveinė įsikūrusi  Dariaus ir Girėno g. 134, Tauragėje.  Redaktorė – Egidija Lekavičienė.

## Turinys

Žurnalas pasižymi įdomiais nesudėtingais tekstais, suprantamais įvairaus išsilavinimo ir amžiaus skaitytojams. Iliustracijos – specialiai fotografuotos žurnalui. Pagrindinės plėtojamos temos: Baltijos šalių geležinkelių aktualijos, kelių ūkis ir infrastruktūra, modernizavimas, eismo saugumas, šios ūkio šakos istorija, taip pat geležinkelių turizmo vystymas. Teikiamos reklamos paslaugos yra naudingos visų pirma geležinkelių pervežimų įmonėms, geležinkelio transporto technikos gamintojams ir paslaugų teikėjams, naujausių technologijų produktų – foto, elektronikos, informacinių technologijų platintojams, kelionių agentūroms dirbančioms geležinkelių turizmo srityje.

## Platinimas

Žurnalas plačiai prieinamas tarptautinei auditorijai, nes yra leidžiamas lietuvių ir rusų kalbomis su turinio santrauka anglų ir vokiečių kalbomis. Leidinio formatas yra 170 mm x 250 mm, apimtis – per 50 psl. Skirtas geležinkelių bei šioje srityje dirbančių kompanijų darbuotojams, geležinkelio entuziastams. Žurnalą galima įsigyti jo platinimo vietose arba užsisakius gauti paštu. Dalis žurnalo tiražo platinama spaudos pardavimo vietose, dalis egzempliorių siunčiama pagrindinių Baltijos šalių geležinkelio srityje dirbančių kompanijų bei Rusijos susisiekimo ministerijos ir  Baltarusijos geležinkelių vadovams.

## Nuorodos

* Oficiali svetainė 
* Apie naują žurnalą ''delfi.lt''
* Apie žurnalą ''miestai.net'' portale
* Apie žurnalą ''redstarrailways.com'' portale
Galacio apskritis

**Galacio apskritis** () – apskritis rytų Rumunijoje, Moldavijos regione. Tai 34-a pagal plotą ir 11-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Galacis.

## Geografija

Apskritis išsidėsčiusi lygumoje Pruto ir Sireto tarpupyje. Pietiniu pakraščiu teka Dunojus.

## Gyventojai

2011 m. tautinė sudėtis:
* rumunai – 98 %
* romai, rusai, ukrainiečiai ir kt. – 2 %

## Administracinis suskirstymas

Apskritis suskirstyta į 2 savivaldybes, 2 miestelius ir 61 bendruomenę.

* Miestai (savivaldybės):
** Galacis
** Tekučis

* Miesteliai:
** Bereštis
** Tirgu Bužoras


Image:Ionasesti.JPG|Kraštovaizdis ties Jonašeščiu
Image:Biserica Fortificata Precista Galati.jpg|Įtvirtinta bažnyčia Galacyje
Image:Biserica Sf. Gheorghe din Tecuci1.jpg|Tekučo Šv. Jurgio cerkvė
Goržo apskritis

**Goržo apskritis** () – apskritis pietvakarių Rumunijoje, Oltenijos regione. Tai 21-a pagal plotą ir 28-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Tirgu Žiu.

## Geografija

Šiaurinę teritorijos dalį užima Pietų Karpatų masyvai – Paringo, Vilkanulujo, Negovianu kalnai. Pietuose paviršius palaipsniškai leidžiasi į Valakijos lygumą. Svarbiausia upė – Žiu.

## Gyventojai

2011 m. tautinė sudėtis:
* rumunai – >98 %
* romai ir kt. – 
Image:Slavuta.bis lemn NV.jpg|Slevutos medinė bažnyčia
Image:Transalpina.JPG|Paringo kalnai
Image:Pestera Muierii (2).jpg|Mujerių urvas
Provadijska

**Provadijska** () – šiaurės rytų Bulgarijos upė, pavadinta pagal Provadijos miestą.

Upės ilgis 119 km, baseino plotas 2132 km². Upės ištakos rytiniuose Stara Planinos šlaituose (), 426 m aukštyje) netoli Dobri Voinikovo kaimo (Šumeno sritis). Aukštupyje upė yra kalnų upė su greita tėkme, po to teka lygesne vietove. Pradžioje upė tarpekliu teka į pietryčius, o po to, 4 km į pietryčius nuo Provadijos staigiai pasuka į šiaurės rytus ir įteka į Beloslavo ežerą ties Devnios miestu (). Beloslavo ežeras sujungtas su Varnos ežeru, o per jį – su Juodąja jūra.
Hargitos apskritis

**Hargitos apskritis** () – apskritis vidurio–šiaurės Rumunijoje, Transilvanijos regione. Tai 13-a pagal plotą ir 33-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Mierkuria-Čukas‎.

## Geografija

Apskritis įsikūrusi Rytų Karpatų kalnuose. Svarbiausi yra Hargitos ir Čiuko masyvai, kuriuos skiria Olto upės slėnis. Be šios upės, Hargitos apskrityje dar prasideda Murešas, Didžioji Tirnava ir Mažoji Tirnava. Čia taip pat telkšo vulkaninės kilmės Sfinta Anos ežeras, yra vaizdingas Bikazo kanjonas, trykšta mineralinės versmės.

## Gyventojai

2011 m. tautinė sudėtis:
* vengrai – 85 %
* rumunai – 13 %
* romai ir kt. – 2 %

## Administracinis suskirstymas

Apskritis suskirstyta į 4 savivaldybes, 5 miestelius ir 58 bendruomenes.

* Miestai (savivaldybės):
** Georgenis
** Mierkuria-Čukas‎
** Odorheju Sekujeskas
** Toplica

* Miesteliai:
** Beile Tušnadas
** Belanas
** Borsekas
** Kristuru Sekujeskas
** Vlehica


Image:Field Harghita bgiu.jpg|Sfinta Anos ežero apylinkės
Image:Madarasi Hargita3.JPG|Hargitos kalnai žiemą
Image:Mohos Peat Bog 3.jpg|Mohošo pelkė
Image:Bastionul Sud Estic.jpg|Lazaro pilis
Leonardas Sauka

**Leonardas Sauka** (1931 m. sausio 5 d. Telšiuose – 2022 m. spalio 17 d. Vilniuje) – Lietuvos tautosakininkas.

## Biografija
1949 m. baigė Telšių gimnaziją. 

1954 m. Vilniaus universitete baigė lietuvių kalbą ir literatūrą.

Nuo 1957 m. buvo Lietuvių kalbos ir literatūros instituto bendradarbis, 1993–2001 m. direktorius. Nuo 1996 m. Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys, nuo 2011 m. narys emeritas.

1992 m. atgaivino tęstinį leidinį „Tautosakos darbai“, jo vyriausiasis redaktorius, leidinių „Lituanistica“, „Lietuvių etnologija“, „Demos“, „Revue Baltique“, „Journal of Baltic Institute of Folklore“ redakcinių komisijų narys.

## Mokslinė veikla
Paskelbė straipsnių folkloro istoriografijos žanrinių ypatumų tarptautinio paplitimo klausimais. Studijoje „Lietuvių vestuvinės dainos XIX a. – XX a. pr.“ šio žanro dainos apžvelgtos kaip sinkretinio meno kūriniai. Parengė „Lietuvių liaudies dainyno“ šeimos dainoms skirtus 7 ir 13 tomus, 8–12 tomų vyriausiasis redaktorius, kelių tomų įvadinių straipsnių autorius. Įvadinių straipsnių ir komentarų Jono Basanavičiaus tautosakos rinkiniams „Lietuviškos pasakos įvairios“ (1–4, 1993–1998) ir „Iš gyvenimo vėlių bei velnių“ (1998) autorius.

## Bibliografija
* *Lietuvių tautosaka*, t. 1–5, bendraautoris, 1962–1968 m.
* *Lietuvių tautosakos apybraižos*, bendraautoris, 1963 m.
* *Šepetys repetys: Dainelės, pasakos, skaičiuotės, priežodžiai, mįslės*; tautosakos rinkinys vaikams, sudarė, 1965 m.
* Magda Szabó. *Kaukių balius*, romanas, išvertė, 1965 m.
* *Lietuvių vestuvinės dainos XIX a. – XX a. pr.*, studija, 1968 m. 
* *Lietuvių liaudies dainų eilėdara*, monografija, 1978 m.
* *Pelyte, nešk miegelį: Lietuvių liaudies lopšinės*; tautosakos rinkinys vaikams, sudarė, 1973, 2 leid. 1980 m. 
* *Patarlių rinkėjo vadovas*, metodinis leidinys, 1982 m., 2 t. 1985 m.
* *Tikra ir netikra liaudies kūryba*, 1983 m.
* Simonas Daukantas. *Žemaičių tautosaka, 2 tomas*, parengė, su Kostu Aleksynu ir Kaziu Grigu, – Vilnius: Vaga, 1984 m.
* *Lietuvių tautosaka*, mokymo priemonė X klasei, 1989 m., 1990 m. Brailio raštas, 2 leid. 1991 m. , 3 papild. leid 1993 m.
* *Jaunimo dainos*, Živilė Ramoškaitė, Leonardas Sauka, Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 1995 m.
* *Lietuvių tautosaka*, vadovėlis aukštesniųjų klasių mokiniams, 1998 m., 2 leid. 1999 m.
* Jonas Basanavičius. *Ožkabalių dainos*, 1–2, parengė. – Vilnius: Vaga, 1998 m.

## Įvertinimas
* 2001 m. Jono Basanavičiaus premija.
* 2005 m. Lietuvos mokslo premija.
* 2007 m. Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino ordino Karininko kryžius.

## Šaltiniai
Negură Bunget

**„Negură Bunget“** (tar. *neguria bundžet* – 'juodas rūkas') – Rumunijos juodojo ir folklorinio metalo grupė iš Transilvanijos miesto Timišoaros.

Grupė susikūrė 1994 m. kaip duetas, kurį sudarė atlikėjai Hupogrammos ir Negru. 1996 m. jie išleido savo debiutinį albumą *Zîrnindu-să*. Vėliau prie grupės prisijungė daugiau narių, „Negură Bunget“ išleido dar kelis albumus. 2006 m. grupė išleido gero kritikų vertinimo susilaukusį albumą *OM*. 2009 m. išsiskyrė grupės įkūrėjų Hupogrammos bei Negru keliai. Negru subūrė naują sudėtį ir tęsia grupės veiklą. 2010 m. jie išleido albumą *Vîrstele Pamîntului*.

„Negură Bunget“ muzikos tematika – dvasiniai ieškojimai, krašto istorija, senosios kultūros.

## Nariai

### Dabartiniai
* Stefan – vokalas (2011-)
* Urzit – gitara (2010-)
* Fulmineos – gitara, vokalas (2010–2011, 2011-)
* Gadinet – bosinė gitara (2009-)
* Inia Dinia – klavišiniai (2009-)

### Buvę
* Hupogrammos (Dordeduh) – gitaros, vokalas, bosinė gitara, klavišiniai, archajiniai instrumentai (1994–2009)
* Sol’Faur (Dordeduh) – gitaros, bosinė gitara, klavišiniai, pritariantis vokalas (1997–2009)
* Ageru Pământului – perkusija, archajiniai instrumentai, vokalas (2009–2011)
* Corb – vokalas, gitaros (2009–2010)
* Spin – gitaros (2009–2010)
* Negru – būgnai, perkusija (1994–2017)

## Diskografija

### Albumai

* *Zîrnindu-să* (1996 m.)
* *Măiastru Sfetnic* (2000 m.)
* *'N Crugu Bradului* (2002 m.)
* *OM* (2006 m.)
* *Vîrstele Pamîntului* (2010 m.)
* *Tău*, 2015
* *Zi*, 2016
* *Zău*, 2021

### EP
* *Sala Molksa* (1998 m.)
* *Inarborat Kosmos* (2005 m.)
* *Poarta De Dincolo* (2011 m.)

### Demo albumai
* *From Transilvanian Forest* (1995 m.)

### Gyvo garso albumai
* *Focul Viu* (2011 m.)

## Nuorodos

* Oficiali svetainė 
* 
* Kūrinys ''Pămînt''
Louis Léopold Boilly

**Louis Leopoldas Boilly** (; 1761 m. liepos 5 d. – 1845 m. sausio 4 d.) – prancūzų tapytojas. XVIII a. pab.–XIX a. pradž. išgarsėjo tapybiniais portretais.

Yra sukūręs keleto žanrų tapybos darbų, kuriuose detaliai vaizduojamas viduriniosios klasės gyvenimo būdas Prancūzijoje XVIII–XIX amžiuose.

## Nuorodos

''Louis-Léopold Boilly menas''   (pagal Jeilio universitetas)
Makao vėliava

**[[Makao|Makao specialiojo administracinio regiono]] vėliava** buvo įteisinta 1999 m. gruodžio 20 d. Vėliava yra šviesiai žalios spalvos su joje pavaizduota balta lotoso gėle, po ja esančiu taip pat baltu stilizuotu gubernatoriaus Nobre de Carvalho tiltu bei viršuje lanko forma išdėliotomis penkiomis auksinėmis žvaigždėmis.

Vėliavoje lotoso gėlė buvo pasirinkta kaip Makao simbolis. Po ja vaizduojamas gubernatoriaus Nobre de Carvalho tiltas yra svarbus tiltas, jungiantis Makao pusiasalį su Taipos sala. Tiltas taip pat yra vienas labiausiai atpažįstamų orientyrų visame regione. Po lotosu ir tiltu esantis vanduo simbolizuoja Makao, kaip uosto, svarbą bei jo ryškų vaidmenį visoje teritorijoje. Penkios auksinės žvaigždės vėliavos viršuje imituoja Kinijos vėliavą, norint pabrėžti ypatingus Kinijos ir Makao santykius. Kinijos vėliavoje didžioji žvaigždė simbolizuoja Kinijos komunistų partiją, o likusios keturios žvaigždės – keturias klases: darbininkų, valstiečių, miestiečių ir patriotinių kapitalistų.

## Istorinės vėliavos


Vaizdas:Flag Portugal (1667).svg|1670–1830 m. naudota Portugalijos vėliava
Vaizdas:Flag Portugal (1830).svg|1830–1911 m. naudota Portugalijos vėliava
Vaizdas:Flag of Portugal.svg|1911–1999 m. naudota Portugalijos vėliava
Vaizdas:Bandeira Lea lSenado Original.jpg|Makao savivaldybės vėliava, naudota 1975–1999 m.
Vaizdas:Flag of the Government of Portuguese Macau (1976-1999).svg|Makao savivaldybės vėliava, naudota 1975–1999


## Kitos vėliavos

Vaizdas:Flag of Portuguese Colony Governor.svg|Makao gubernatoriaus vėliava
Vaizdas:Flag of Portuguese Macau (proposal).svg| 1967 m. pasiūlyta Makao, kaip Portugalijos užjūrio provincijos, vėliava
Bikazo tarpeklis

**Bikazo tarpeklis** () – tarpeklis, išsidėstęs Niamco ir Hargitos apskrityse, šiaurės rytų Rumunijoje. Tarpeklį, esantį rytų Karpatuose, suformavo jame tekanti Bikazo upė. Bikazo tarpekliu eina kelias, jungiantis Moldovos bei Transilvanijos regionus. Tarpeklis tęsiasi apie 8 km.

Bikazo tarpeklis įeina į aplink jį esančio nacionalinio parko sudėtį. Tai yra viena populiariausių laipiojimo uolomis vietų Rumunijoje.


Vaizdas:Chei Bicaz 043.jpg|Bikazo upė.
Vaizdas:Békás-szoros.jpg|Tarpeklis iš viršaus.
Vaizdas:Chei Bicaz 068.jpg|Tarpeklio šlaitai.
Sfinta Ana

**Sfinta Ana** ( – 'Šv. Onos ežeras') – vulkaninės kilmės ežeras, išsidėstęs rytinėje Karpatų dalyje, Hargitos apskrityje, Rumunijoje, netoli Beile Tušnado. Tai yra vienintelis vulkaniniame krateryje esantis ežeras visoje Rumunijoje.

Į 946 m aukštį pakilęs ežeras yra ovalo formos ir užima maždaug 19 hektarų plotą. Sfinta Anos ilgis – 620 m, didžiausias plotis – 460 m. 2005 m. mokslininkai atliko matavimus, po kurių paaiškėjo, kad didžiausias ežero gylis yra 6,4 m. Kadangi ežeras maitinamas tik kritulių vandeniu, jame esančiame vandenyje yra labai mažas mineralinių medžiagų kiekis, vos 0,0029 ml litre.

Pasak mokslininkų, Sfinta Anos ežeras pradėjo formuotis prieš 8 800 – 9 800 m. Žiemą ežeras užšąlą ir pasidengia 1 m storio ledo sluoksniu.

## Mitologija

Ežeras turi dvi su juo susijusias legendas. Viena iš legendų teigia, jog kartą gyveno jauna pora, kuri ruošėsi susituokti. Mergina, vardu Ana, nesutiko su santuoka, kadangi tekėti už jaunuolio ją vertė jos tėvas. Ji negalėjo susitaikyti su mintimi, kad jai reikės tekėti už nemylimo vaikino, todėl naktį prieš vestuves ji pabėgo ir įšoko į ežerą. Jos kūnas niekada nebuvo rastas. Dėl šios priežastie vietiniai ežerą pradėjo vadinti Šventąja Ana (Sfinta Ana).

Kita legenda sako, kad senais laikais šioje vietoje gyveno du broliai tironai. Vienas iš jų valdė tvirtovę, esančią ant šalia esančio kalno viršaus, o kitas – tvirtovę, kuri stovėjo dabartinėje ežero vietoje. Ant kalno įsikūręs brolis turėjo didžiulę karietą. Tai įsiutino kitą brolį, kuris paskelbė, jog kitą dieną atvyks su dar didesne, puikesne karieta. Kad įvykdytu savo pažadą, į karietą jis įkinkė 8 pačias gražiausias apylinkių merginas, bet merginos nesugebėjo pajudinti karietos. Įsiutęs tironas pradėjo mušti merginas, kol galiausiai viena iš jų, vardu Ana, prakeikė tironą. Tuomet prasidėjo siaubinga audra su žaibais ir tironas, kartu su savo tvirtove, buvo užlietas vandeniu. Vietiniai ežerą praminė Šventąja Ana.

## Išnašos
Česlovas Venclovas

**Česlovas Venclovas** (g. 1964 m. gegužės 17 d. Raseinių raj. Nolėčių kaime) – Lietuvos bioinformatikas.

## Biografija
1989 m. baigė biochemiją VU Chemijos fakultete. 1993 m. apgynė disertaciją Maskvos universitete, Gamtos mokslų daktaras (Ph. D.). Dirba VU Biotechnologijos institute, Bioinformatikos skyriaus vadovu. 2008 m. apdovanotas Lietuvos mokslo premija už darbų ciklą „Bioinformatikos metodų kūrimas ir jų taikymas baltymų struktūrai, funkcijai ir evoliucijai tirti (1994–2007 m.)“.

## Bibliografija
**Pagrindiniai moksliniai straipsniai**

* Venclovas, Č., Timinskas, A. and Siksnys, V. (1994) Five-stranded β-sheet sandwiched with two α-helices: a structural link between restriction endonucleases EcoRI and EcoRV. Proteins, 20: 279–282.
* Venclovas, Č. and Siksnys, V. (1995) Different enzymes with similar structures involved in Mg2±mediated polynucleotidyl transfer. Nat Struct Biol, 2: 838–841.
* Thelen, M.P., Venclovas, Č. and Fidelis, K. (1999) A sliding clamp model for the Rad1 family of cell cycle checkpoint proteins. Cell, 96: 769–770.
* Venclovas, Č. and Thelen, M.P. (2000) Structure-based predictions of Rad1, Rad9, Hus1 and Rad17 participation in sliding clamp and clamp-loading complexes. Nucleic Acids Res, 28: 2481–2493.
* Venclovas, Č., Colvin, M.E. and Thelen, M.P. (2002) Molecular modeling-based analysis of interactions in the RFC-dependent clamp-loading process. Protein Sci, 11: 2403–2416.
* Venclovas, Č., Ginalski, K. and Kang, C. (2004) Sequence-structure mapping errors in the PDB: OB-fold domains. Protein Sci, 13: 1594–1602.
* Barsky, D. and Venclovas, Č. (2005) DNA sliding clamps: just the right twist to load onto DNA. Curr Biol, 15: R989-992.
* Margelevičius, M. and Venclovas, Č. (2005) PSI-BLAST-ISS: an intermediate sequence search tool for estimation of the position-specific alignment reliability. BMC Bioinformatics, 6: 185.
* Jurėnaitė-Urbanavičienė, S., Šerkšnaitė, J., Kriukienė, E., Giedrienė, J., Venclovas, Č. and Lubys, A. (2007) Generation of DNA cleavage specificities of type II restriction endonucleases by reassortment of target recognition domains. Proc Natl Acad Sci U S A, 104: 10358-10363.
* Sukackaite, R., Lagunavicius, A., Stankevicius, K., Urbanke, C., Venclovas, Č. and Siksnys, V. (2007) Restriction endonuclease BpuJI specific for the 5'-CCCGT sequence is related to the archaeal Holliday junction resolvase family. Nucleic Acids Res, 35: 2377–2389.
* Repšys, V., Margelevičius, M. and Venclovas, Č. (2008) Re-searcher: a system for recurrent detection of homologous protein sequences. BMC Bioinformatics, 9: 296.
Bibliografija pagal Google Scholar

## Nuorodos
* IBT Bioinformatikos skyrius
Šv. Grigaliaus vargonininkų draugija

**Šv. Grigaliaus vargonininkų draugija** – pirmoji lietuvių profesionalų muzikų draugija, įkurta 1908 m. kovo 29 d. Kaune. Jos iniciatoriai buvo Jonas Garalevičius, Jonas Kumetis, Juozas Naujalis. Įstatai patvirtinti 1911 m.; draugijoje galėjo dalyvauti Vilniaus, Kauno, Suvalkų, Kuršo, Gardino gubernijų gyventojai.

Draugija leido leidinius „Vargonininkų kalendorius“, „Vargonininkas“. Juose, be kita ko, ragino vargonininkus šviestis, lankyti draugijos organizuojamus vargonininkų kvalifikacijos kėlimo mėnesinius kursus. Pirmieji vargonininkų ir chorvedžių kursai įvyko 1911 m. Kaune.

## Šaltiniai
Bašanas

:**Šis straipsnis - apie Palestinos istorinį regioną. Apie Italijos miestą žiūrėkite [[Basanas (Italija)]]''

**Bašanas** arba **Basanas** () – senovės Artimųjų Rytų ([[Senovės Sirija|Istorinės Sirijos]]) regionas, buvęs dabartinės [[Sirija|Sirijos]] pietvakariuose ([[Daros muchafaza|Daros muchafazos]] pietinė dalis) ir [[Jordanija|Jordanijos]] šiaurės vakaruose (dab. [[Irbido muhafaza|Irbido muhafazos]] šiaurėje).

Antikiniais laikais buvo vadinamas **Batanėja*' (). Po islamizacijos šiam regionui prigijo pavadinimas [[Nukrahas]] (*Nuqrah*).

== Geografija ==
Biblijoje Bašanu buvo vadinamos šiauriausios [[Užjordanė]]s teritorijos buvusios į rytus nuo [[Tiberiados ežeras|Tiberiados]] ir [[Hulos ežeras|Hulos ežerų]] (kurie skyrė nuo vakariau buvusios [[Galilėja|Galilėjos]]) ir į šiaurę nuo [[Jarmukas|Jarmuko]] upės (kuri skyrė nuo [[Gileadas|Gileado]]). Jo šiaurinės ir rytinės ribos buvo neaiškios. 

Antikiniais laikais Bašanas buvo vadinamas Batanėja, ir jo apibrėžimas buvo šiek tiek siauresnis. Į vakarus nuo Batanėjos buvo [[Golano aukštumos|Golanas]] (), kuris atskyrė nuo Jordano slėnio. Į šiaurę nuo Batanėjos buvo išsidėsčiusi [[Iturėja]], o į šiaurės rytus - [[Trahonitis]], kurioje priskaičiuojami šeši miestai, kurių didžiausias - [[Argobas]]. Į vakarus nuo Batanėjos buvo [[Hauranas]] (*Auranitis'') - giliai į dykumą įsiterpusi plynaukštė Batanėjos pietryčiuose.

Pagrindinis Bašano miestas buvo Ašterot-Karnaimas (tiksli vieta neidentifikuota), svarbus prekybiniame Karalių kelyje, jungusiame Damaską šiaurėje su Akabos įlanka pietuose. Kiti svarbūs senovės miestai buvo Daraa, Nava, Izra. Antikiniais laikais išaugo Bosra, Suveida.

## Raida

Derlingos Bašano sritys tapo Jarmuko kultūros centru. II tūkst. pr. m. e. teritorijoje viešpatavo Egiptas. Žinių apie senąją Bašano istoriją yra labai nedaug. Yra žinomas Mozės laikų karalius Ogas, kurio karalystė apėmė ne tik visą Bašaną (įskaitant Hauraną), bet ir dideles Gileado teritorijas pietuose. Biblijoje karalystei priskiriami 60 įtvirtintų miestų, kurių didžiausias buvo Ašterotas.

Pasak Biblijos, Mozės vadovaujama izraelitų armija perėjo Jordaną ir nukariavo Sihono karalystę Gileade. Vėliau jie sumušė Bašano karaliaus Ogo armiją prie Edrėjaus, ir karalystė buvo sunaikinta. Ogo karalystės pietinė dalis (Gileadas) atiteko izraelitams, kur įsikūrė Manaseho gentis. Vėliau Bašaną kontroliavo Izraelio karalystė. IX a. pr. m. e. Bašano regionas greičiausiai perėjo Damasko karalystei šiaurėje. 

Palestiną nukariavus Asirijos imperijai, Bašanas ėjo iš rankų į rankas. Regioną valdė Naujoji Babilono karalystė (585-539 m. pr. m. e.), Achemenidų imperija (539-332 m. pr. m. e.), Makedonijos imperija (332 - 323 m. pr. m. e.), Seleukidų imperija. Bašano pavadinimas nunyko iš tekstų ir tapo žinomas kaip Batanėja.

Helenizmo laikotarpiu Bašanas atiteko Hasmonėjų karalystei, 63 m. pr. m. e. jį kaip atskirą dalį valdė Romos imperijos klientė Judėjos karalystė. Vėliau atiteko Romėnų Sirijos provincijai.
Liudvikas XI

**Liudvikas XI** (; 1423 m. liepos 3 d. Burže – 1483 m. rugpjūčio 30 d.) – Prancūzijos karalius nuo 1461 m. iki mirties 1483 m. 

## Biografija

Kilęs iš Valua dinastijos. Karolio VII Nugalėtojo sūnus. 1440 m. dalyvavo Prancūzijos feodalų diduomenės sukilime, vadinamojoje Pragerijoje, prieš tėvą Karolį VII. Sukilimas buvo numalšintas, o jo dalyviams suteikta malonė. Valdė Dofinė provinciją. Nesutarė su tėvu dėl prievartinės santuokos su Škotijos karaliaus Jokūbo I dukterimi Margarita. Mirus jai, prieš tėvo valią susituokė su Savojos hercogo dukterimi ir iš Dofinė pabėgo į Burgundijos kunigaikščio Pilypo dvarą Briuselyje. Tapęs karaliumi, ėmė kovoti su stambiaisiais feodalais, susigrąžino Pikardiją. 1465 m. prieš Liudviką XI sukilo karaliaus valdžia nepatenkinti Prancūzijos feodalai, susivieniję į vadinamąją Visuotinės gerovės lygą, vadovaujamą Pilypo sūnaus Karolio Drąsiojo. Kovodamas su lyga, derino gudrumą, intrigas ir jėgą, sudarė taiką su Habsburgų dinastija, susitaikė su Anglijos karaliumi Eduardu IV. Burgundijos karo metu, 1477 m. sausio 5 d. Nansi mūšyje Karolis žuvo. Tuo pasinaudojęs Liudvikas XI užėmė Burgundiją ir Franš Kontė, o neilgai trukus ir Pikardiją bei Artua. 1479 m. įvykdė Prancūzijos kariuomenės reformą, kurios metu miestai buvo atleisti nuo karo tarnybos, o didžiausią kariuomenės dalį sudarė samdomi šveicarai. 1481 m. prie Prancūzijos prijungė Provansą. 1482 m. sudaryta Araso taikos sutartimi, kartu su Maksimilianu Habsburgu pasidalijo Burgundiją. Netrukus persikėlė į Plesis-Les-Tours pilį, kurioje užsidaręs gyveno iki pat mirties. 

## Valdymo ypatumai

Valdymo metu rėmėsi smulkiąja ir vidutine bajorija bei miestais, labai sustiprino karaliaus valdžią, centralizavo Prancūziją. Liudvikas XI rėmė menus, mokslus, prekybą ir pramonę, tačiau, kartu, šalyje įvedė didelius mokesčius, siekdamas padidinti biudžeto pajamas. Laikoma, kad valdant Liudvikui XI, Prancūzijoje susiklostė sąlygos įsigalėti absoliutinei monarchijai.

## Šeima ir vaikai
* 1-ji žmona: (nuo 1436 metų birželio 24 d.) **Margaret Stiuart** (1424.12.25 – 1445.08.16), Škotijos princesė, Škotijos karaliaus Jokūbo I ir Džoanos Bofor duktė. Vaikų neturėjo.
* 2-ji žmona: (nuo 1451 metų kovo 9 d.) **Šarlotė Savojietė** (1440–1483), Savojos hercogo Liudviko I ir Anos de Luzinja, Kipro princesės duktė. Turėjo 8 vaikus:
** **Lui** (1458–1460)
** **Joachimas (Žoakimas)** (1459)
** **Luiza** (1460)
** Ana de Bože (1461–1522); nuo 1473 metų ištekėjo už de Burbono hercogo Pjero II de Burbono (1438–1503). 
** **[[Joana de Valois]]** (1464–1505); nuo 1476 metų ištekėjo už Prancūzijos karaliaus nuo 1498 metų Liudviko XII (1462–1515).
** **Fransua** (1466)
** Karolis VIII Maloningasis (1470–1498), Prancūzijos karalius nuo 1483 metų.
** **Frasua** (1472–1473).

## Nuorodos

## Šaltiniai

## Galerija

|-

|-
Pietų Osetijos vėliava

**[[Pietų Osetija|Pietų Osetijos]] vėliava** buvo priimta šalies konstitucijos 1990 m. lapkričio 26 d., o 1992 m. kovo 30 d. galutinai įteisinta vyriausybės kaip oficiali valstybės vėliava. Vėliava yra sudaryta iš trijų spalvų – nuo viršaus: baltos, raudonos ir geltonos.
## Simbolika
Pietų Osetijos vėliava yra stačiakampio formos audeklas su trimis lygiomis juostomis: balta viršuje, raudona viduryje bei geltona apačioje. Balta spalva vėliavoje simbolizuoja moralinį grynumą, raudona – drąsa įvairiose kovose už tėvynę, o geltona spalva vaizduoja šalies klestėjimą bei jos gerovę.

Pietų Osetijos vėliava yra identiška Rusijos Šiaurės Osetijos-Alanijos autonominės respublikos vėliava.
## Istorija
1922 m., kai buvo įkurta Pietų Osetijos autonominė sritis Gruzijos TSR sudėtyje, regionas vėliavos ar kokio nors kito simbolio neturėjo. Dabartinės vėliavos autorius nėra tiksliai žinomas, pagal vieną iš versijų, Pietų Osetijos vėliavą 1987 m. sukūrė Jurijus Sergejevičius, Pietų Osetijos mokslų akademijos skyriaus vadovas. Pagal kitą versiją, vėliavą sukūrė Alanas Čočievas, vienas iš judėjimo už Pietų Osetijos nepriklausomybę lyderis. 1991–1992 m. vykusio karo Pietų Osetijoje metu nacionalinės gvardijos nariai susiuvo trispalvės vėliavos juostas pagal baltą sniego leopardo siluetą.

## Taip pat skaitykite
* Pietų Osetijos herbas
Abchazijos vėliava

**[[Abchazija|Abchazijos]] vėliava** buvo oficialiai įteisinta 1992 m. liepos 23 d. Vėliava yra dryžuota su septyniomis horizontaliomis besikartojančiomis baltomis bei žaliomis juostomis, taip pat viršuje kairėje pusėje esančiu raudonu stačiakampiu (kantonu) su jame pavaizduota baltos spalvos atversta dešine ranka bei virš jos puslankiu išdėliotomis septyniomis penkiakampėmis žvaigždėmis.

Abchazijos Respublikos vėliava buvo sukurta 1991 m., ją sukūrė V. Gamgia, o oficialiai vėliava priimta buvo po metų, 1992 m. Raudonas kantonas simbolizuoja Abchazijos Karalystę viduramžiais. Atvira dešinioji ranka reiškia „Sveiki, draugai! Priešai, šalin!“. Septynios penkiakampės žvaigždes kantone simbolizuoja septynis istorinius šalies regionus.

Septynios žalios ir baltos juostos simbolizuoja Šiaurės Kaukazo kalnų respubliką, kurią Abchazija laiko sava teritorija po Pirmojo pasaulinio karo. Septyni yra šventas skaičius šalies gyventojams, o septynios žalios ir baltos juostos simbolizuoja toleranciją ir taikų sugyvenimą tarp krikščionybės ir islamo išpažinėjų.

## Galerija

Vaizdas:Apsua Ladies in Flag Clothes.jpg|Moterys su Abchazijos vėliava
Vaizdas:Apsua_Childs_waving_Apsny_Flag.jpg|Vaikai su miniatiūrinėmis šalies vėliavomis
Vaizdas:Flag of the President of Abkhazia.svg|Prezidento vėliava


## Taip pat skaitykite
* Abchazijos herbas
* Abchazijos istorija

## Šaltiniai
Retezato kalnai

**Retezato kalnai** () – vienas didžiausių kalnų masyvų Rumunijoje, priklausantis Pietų Karpatams. Aukščiausios viršukalnės – Peleaga (2509 m), Pepuša (2508 m) bei Retezato kalnas (2482 m).

Kalnyne gausu ledyninės kilmės ežerų, įskaitant ir didžiausią ledyninės kilmės ežerą Rumunijoje – Bukurą. Dėl didelės gyvūnų bei augalų įvairovės, Retezato kalnų teritorijoje 1935 m. buvo įkurtas pirmasis nacionalinis parkas Rumunijoje – Retezato nacionalinis parkas, kuris užima 380 km² teritoriją.

Retezatas yra viena drėgniausių vietų Rumunijoje. Jame priskaičiuojami maždaug 58 ledyninės kilmės ežerai, yra nemažai krioklių. Tai gausiai turistų lankomas kalnynas.


Vaizdas:Panorama views of Retezat Mountains.jpg|Retezato kalnai.
Vaizdas:Retezat Mountain - Spring Waterfall 01.JPG|Nedidelis krioklys.
Vaizdas:Retezat-bucura-peleaga.jpg|Bukuros ežeras, šalia - Peleaga.
Hunedoaros apskritis

**Hunedoaros apskritis** () – apskritis vakarinėje Rumunijoje, Transilvanijos regione. Tai 9-a pagal plotą ir 20-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Deva.

## Geografija

Teritorijos paviršius kalnuotas, jį raižo Apusenio kalnų ir Pietų Karpatų masyvai (Paringo kalnai, Oreštijės kalnai ir kt.). Svarbiausios upės – Murešas, Baltasis Krišas, Žiu.

## Gyventojai

2011 m. tautinė sudėtis:
* rumunai – 92 %
* vengrai – 5 %
* romai – 2 %
* vokiečiai – 
Image:Cetatea Costesti.JPG|Dakų tvirtovės Kosteštyje liekanos
Image:Hunyadi Castle(Front) Hunedoara high-dynamic-range.JPG|Hunjadžio pilis Huneodaroje
Image:Cheile Rosia-Muntii Sureanu.JPG|Surianu kalnas
Trinidado ir Tobago vėliava

**[[Trinidadas ir Tobagas|Trinidado ir Tobago]] vėliava** buvo įteisinta 1962 m. rugpjūčio 31 d. po nepriklausomybės atgavimo nuo Jungtinės Karalystės. Šalies vėliava yra raudonos spalvos su įstrižai vėliavą nuo apatinio krašto dešinėje iki viršutinio kairėje kertančia juoda juosta baltais kraštais. Vėliavą naudoja tik valstybinės ir karinės šalies institucijos.

Civilinė šalies vėliava, naudojama nevalstybinių institucijų ir pačių gyventojų, yra tokia pati, kaip ir valstybinė, skiriasi tik proporcijos – 1:2. Karinio laivyno vėliava (naudojamas pakrančių apsaugos laivams) yra britų karinio jūrų vėliava su nacionaline šalies vėliava kantone.

Vėliavą 1962 m. priėmė Trinidado ir Tobago Nepriklausomybės komitetas. Vėliavos spalvos – raudona, juoda ir balta – simbolizuoja ugnį, žemę ir vandenį. Ugnis reprezentuoja drąsą, narsą, gyvybingumą, žemė – atsidavimą, vienybę, o vanduo – visų žmonių lygybę bei nacionalinių siekių grynumą.

Iki nepriklausomybės atgavimo 1962 m., Trinidadas ir Tobagas naudojo mėlynąją britų vėliavą su joje esančiu apskritu ženkleliu, kuriame yra vaizduojamas priešais kalną atplaukiantis laivas.

## Kitos vėliavos


Vaizdas:Civil Ensign of Trinidad and Tobago.svg| Civilinė valstybės vėliava. Santykis: 1:2
Vaizdas:Naval Ensign of Trinidad and Tobago.svg| Karinio jūrų laivyno vėliava. Santykis: 1:2
Vaizdas:Flag of the President of Trinidad and Tobago.svg|Šalies prezidento vėliava
Vaizdas:Flag of the Prime Minister of Trinidad and Tobago.svg|Valstybės ministro pirmininko vėliava
File:Flag of Trinidad and Tobago (1889–1958).svg|Trinidado ir Tobago kolonijos vėliava (1889-1958 m.)


## Taip pat skaitykite
* Trinidado ir Tobago istorija
Sen Pjero ir Mikelono vėliava

Kaip oficiali **[[Sen Pjeras ir Mikelonas|Sen Pjero ir Mikelono]] vėliava** yra naudojama Prancūzijos vėliava, kadangi Sen Pjeras ir Mikelonas yra Prancūzijos užjūrio departamentas.

Tačiau Sen Pjeras ir Mikelonas turi ir vietinę neoficialią vėliavą, sukurtą 1982 m. Dešinėje vėliavos pusėje, mėlyname fone, yra vaizduojamas laivas, pavadinimu *Grande Hermine*, kuriuo plaukdamas Žakas Kartjė, vienas garsiausių prancūzų keliautojų, atvyko į Sen Pjero ir Mikelono salas 1536 m. birželio 15 d. Vėliavos kairiajame fone yra vaizduojamos trys kvadrato formos vėliavos, kurios simbolizuoja daugelio Sen Pjero ir Mikelono salų gyventojų kilmę. Nuo viršaus į apačią: baskai, bretonai bei normanai.

Neoficiali Sen Pjero ir Mikelono vėliava tikriausiai buvo sukurta vietinio verslininko André Paturel, kuris anksčiau pritaikė Léon Joner sukurtą Sen Pjero ir Mikelono herbą.
Sedžongas

**Sedžongas** (; oficialiai **Sedžongo specialusis savivaldos miestas** (세종특별자치시, 世宗特別自治市)) – miestas Pietų Korėjos vakarinėje dalyje, apie 120 km į pietus nuo sostinės Seulo. 2007 m. Sedžongas buvo atskirtas nuo Pietų Čungčongo provincijos, jam suteiktas specialiojo savivaldos miesto statusas.

Sedžongas buvo planuojamas kaip naujoji Pietų Korėjos sostinė, siekiant svarbiausias institucijas saugumo sumetimais perkelti toliau nuo Šiaurės Korėjos sienos bei sumažinti ekonominės veiklos susitelkimą Seule. Toks pasiūlymas buvo pateiktas 2002-aisiais, tuometinio prezidento No Mu Hiono iniciatyva, tačiau po dvejų metų Konstitucinio teismo atmestas kaip neteisėtas. Nepaisant to, iki 2015 m. iš Seulo į Sedžongą ketinama perkelti bent 36 valstybines įstaigas. Svarbiausios institucijos, kaip kad prezidentūra bei dalis ministerijų, turėtų likti Seule.

Sedžonge įsikūrusios metalo apdirbimo, tekstilės, statybų įmonės. Mieste yra du universitetai: Hongik ir Korėjos universiteto Sedžongo padalinys.

## Šaltiniai

## Susiję straipsniai
* Pietų Korėjos administracinis suskirstymas
Peleaga

**Peleaga** () – aukščiausias Retezato kalnyno kalnas, esantis Hunedoaros apskrityje, Transilvanijos regione, vidurio Rumunijoje. 2509 m aukščio kalnas yra 7-as pagal aukštį Rumunijoje. Kalnas įeina į Retezato nacionalinio parko sudėtį.

Kalnas pasiekiamas gana nesunkiai, norint į jį įkopti nereikia specialios įrangos. Dažniausiai kopimas į kalną pradedamas nuo šalia esančio Bukuros ežero, kuris išsidėstęs 2040 m aukštyje. Netoliese stūkso vos metru žemesnė Pepušos viršūnė, o užkopus į Peleagą, tolumoje galima išvysti ir Retezato kalną.

## Nuorodos
* Peleagos kalnas (anglų k.)
Horezu vienuolynas

**Horezu vienuolynas** () yra Rumunijoje, Vilčos apskrityje, Horezu mieste; 43 km nuo Rimniku Vilčos.

Vienuolynas buvo įsteigtas 1690 m. Valakijos didžiojo logoteto K. Brankovano. Vienuolynas išsiskiria savitu architektūriniu stiliumi, vadinamuoju *brankovano stiliumi*, pasižyminčiu turtingais architektūriniais puošybos elementais ir dekoratyviniais tapybos ornamentais.

Dabar vienuolynas yra pagrindinis piligrimystės traukos centras visoje Rumunijoje.

1993 m. Horezu vienuolynas įtrauktas į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

## Nuorodos

* 100 Rumunijos vienuolynų: Horezu vienuolynas  (anglų k.)
* Horezu vienuolynas  (anglų k.)
Retezato kalnas

**Retezato kalnas** () – kalnas, išsidėstęs Retezato kalnyne, Hunedoaros apskrityje, vidurio Rumunijoje. Kalnas įeina į Retezato nacionalinio parko sudėtį. 2482 m aukščio Retezato kalnas yra trečias pagal aukštį kalnas Retezato kalnyne.

Netoli nuo Retezato kalno stūkso du aukščiausi Retezato kalnyno kalnai – Peleaga (2509 m) bei Pepuša (2508 m). Aplink kalną gausu ledyninės kilmės ežerų.
Retezato nacionalinis parkas

**Retezato nacionalinis parkas** () – nacionalinis parkas, įsikūręs Retezato kalnuose, Hunedoaros apskrityje, Transilvanijos regione, Rumunijoje. Parkas įkurtas 1935 m. ir yra pirmasis Rumunijoje įkurtas nacionalinis parkas.

## Geografija
Nacionalinis parkas užima 380,5 km² teritoriją. Tarp kalnų esančius slėnius dengia viena iš nedaugelio Europoje dar likusių, žmogaus nepaliestų girių.

Parke priskaičiuojama daugiau nei 60 kalnų, kurių aukštis daugiau nei 2300 m, įskaitant ir aukščiausią Retezato kalną – Peleagą (2509 m). Retezate taip pat yra daugiau nei 100 ledyninės kilmės ežerų, tarp jų ir didžiausias tokio tipo ežeras Rumunijoje – Bukura.

Nacionalinio parko teritorijoje yra maždaug 1190 augalų rūšių, iš kurių 130 yra saugomos. Retezate galima aptikti vilkų, rudųjų lokių, laukinių šernų, lūšių, gemzių, stirnų, barsukų, bebrų bei kitų gyvūnų.

## Galerija

Vaizdas:Retezat Mountain - Taul dintre Brazi 01.JPG|Retezate esantis ežeras.
Vaizdas:Retezat Mountain - Retezat Peak 04.JPG|Vaizdas nuo kalno viršūnės.
Vaizdas:Retezat Mountain - Spring Waterfall 02.JPG|Nedidelis krioklys.
Vaizdas:Retezat (9).jpg|Retezate besidriekiančios girios.


## Nuorodos
* Oficialus nacionalinio parko tinklalapis (rumunų k.)
Pepuša

**Pepuša** () – antras pagal aukštį kalnas Retezato kalnyne bei aštuntas visoje Rumunijoje. Viršukalnė išsidėsčiusi Hunedoaroje, Transilvanijos regione. Aukštis – 2508 m. Pepuša įeiną į Retezato nacionalinio parko sudėtį.

Priešais Pepušą stūkso aukščiausias Retezato kalnas Peleaga (2509 m). Aplink esančiuose slėniuose gausu ledyninės kilmės ežerų, iš kurių didžiausias – Bukura.


Vaizdas:Retezat-peleaga-papusa.jpg|Pepuša (dešinėje), kartu su Peleaga.
Vaizdas:RetezatRomania-PăpuşaPeleaga.JPG|Retezato kalnai.
Honkongo herbas

**[[Honkongas|Honkongo specialiojo administracinio regiono]] herbas** oficialiai įteisintas 1997 m. liepos 1 d. po to, kai Jungtinė Karalystė, kurios kolonija Honkongas buvo nuo 1842 m. iki 1997 m., buvo perleista Kinijai ir tapo jos aukšto laipsnio autonomija.

Herbe vaizduojami panašūs dizaino elementai, kaip ir regiono vėliavoje. Herbas yra apvalios formos su balta juosta aplinkui, ant kurios kinų bei anglų kalbomis yra užrašytas sutrumpintas regiono pavadinimas – „Honkongas“. Centre, kaip ir vėliavoje, raudonos spalvos fone yra vaizduojama balta orchidėja, pavadinimu *Bauhinia blakeana*, kuri XIX a. pabaigoje buvo atrasta būtent Honkonge. Ji buvo pasirinkta kaip dichotomijos suderinamumo simbolis. Raudona fono spalva yra kinų šventinė spalva, kuri simbolizuoja nacionalizmo jausmą.

## Taip pat skaitykite
* Honkongo vėliava
Handža

**Handža** () – korėjiečių kalboje naudojamų kiniškų ženklų visuma. Beveik visi ženklai yra tradiciniai (nesupaprastinti), todėl nemaža dalis skiriasi nuo naudojamų Kinijoje arba Japonijoje. Jie skaitomi kinišką tarimą pritaikant prie vietos kalbos. Su handža į korėjiečių kalbą yra atkeliavę daug kiniškų žodžių, mokslinių terminų (apie 60% visų daiktavardžių). Nuo XIX a. pabaigos handža reikšmė palaipsniui silpsta, daugelis kiniškos kilmės žodžių rašoma su hangul abėcėle. Šiuo metu naudojimas išlikęs tik Pietų Korėjoje, o Šiaurės Korėjoje uždraustas ir rašoma išimtinai tik su hangul.

## Istorija

Handža į Korėją atkeliavo plintant budizmui (nuo IV a.) ir klasikiniams Kinijos tekstams. Iki XV a., kada buvo sukūrta hangul abėcėlė, handža išliko pagrindine korėjiečių kalbos rašto sistema. Siekiant išreikšti gramatines korėjiečių kalbos ypatybes, be kiniškų ženklų buvo naudojami papildomi išvestiniai simboliai. Plintant hangul raštui, handža pradėtas derinti su juo: kiniškos kilmės žodžiai rašomi kiniškais ženklais, o gramatinės galūnės bei korėjietiški žodžiai – vietine abėcėle. Tai ypač išplito XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje.

Po Antrojo pasaulinio karo handža reikšmė stipriai sumažėjo. 1949 m. Šiaurės Korėja apskritai uždraudė kiniškų ženklų naudojimą, o Pietų Korėjoje jie pasitaiko retai, didžioji dauguma žodžių rašomi tik su hangul. Handža išlikus daugiausiai formaliuose tekstuose, mokslinėje literatūroje. Šio rašto tebemokoma Pietų Korėjos mokyklose (900 pagrindinėje mokykloje ir 900 – vidurinėje).

## Naudojimas

Kai kurie žodžiai korėjiečių kalboje yra užrašomi vienodai su hangul, tačiau skirtingai – su handža. Pavyzdžiui, 首都 (sostinė), 水道 (vandentiekis), 水島 (salos pavadinimas) su hangul užrašomi kaip 수도 (*sudo*). Siekiant išvengti nesusipratimų, tokiais atvejais žodžiai laikraščiuose, knygose ir kitur gali būti pateikiami tik su handža arba su hangul ir skliausteliuose parašant handža. Dvigubas kiniškos kilmės žodžių užrašymas beveik visais atvejais naudojamas korėjietiškuose žodynuose.

Handža taip pat plačiau naudojama formaliuose tekstuose (teisinėje, mokslinėje literatūroje), nes juose daugiau nusistovėjusios iš kinų kalbos atėjusios terminologijos. Handža atitikmenis turi beveik visi vietovardžiai bei žmonių pavardės ir vardai, tačiau pastaruoju metu atsiranda korėjietiškos kilmės vardų, rašomų tik su hangul.

Galiausiai kiniški ženklai pasitelkiami ir dėl estetinių priežasčių reklamose, plakatuose, laikraščių antraštėse, prekių ženkluose.

## Šaltiniai

## Susiję straipsniai
* Korėjiečių kalba
* Kinų raštas
* Hangul
Makao herbas

**[[Makao|Makao specialiojo administracinio regiono]] herbas** buvo oficialiai įteisintas 1999 m. gruodžio 20 d. po to, kai Portugalija, kurios kolonija Makao buvo nuo 1557 m. iki 1999 m., perdavė regioną Kinijai.

## Apibūdinimas

Herbas yra apvalios formos su baltos spalvos juosta aplink, ant kurios yra užrašytas sutrumpintas regiono pavadinimas („Makao“) dviem oficialiomis kalbomis – portugalų (*Macau*) bei kinų (中華人民共和國澳門特別行政區). Regiono herbo viduje yra vaizduojami tokie patys elementai, kaip ir oficialioje Makao vėliavoje. Herbe, kaip ir vėliavoje, žaliame fone yra balta lotoso gėlė, kuri buvo pasirinkta kaip Makao simbolis. Po ja vaizduojamas gubernatoriaus Nobre de Carvalho tiltas, kuris yra svarbus tiltas, jungiantis Makao pusiasalį su Taipos sala. Tiltas taip pat yra vienas labiausiai atpažįstamų regiono orientyrų. Po lotosu ir tiltu esantis vanduo simbolizuoja Makao, kaip uosto, svarbą bei jo ryškų vaidmenį visoje teritorijoje. Penkios auksinės penkiakampės žvaigždės herbo viršuje imituoja Kinijos vėliavą ir herbą, norint pabrėžti ypatingus Kinijos ir Makao santykius.

## Istorija
Makao regionas per savo istoriją iš viso yra turėjęs tris skirtingus, europietiško stiliaus herbus, naudotus Portugalijos, kurios kolonija Makao buvo nuo 1557 m. iki 1999 m.
Pirmasis herbas buvo naudotas iki XIX a. pabaigos. Jis nesudėtingas, jame vaizduojamas tik tuometinis Portugalijos herbas su portugalų kalba užrašyta fraze aplink jį: *Cidade do nome de Deus, não há outra mais Leal* („Dievo vardo miestas, nieko daugiau, tik ištikimybė“). Antrasis herbas buvo naudojamas iki 1935 m., kai dauguma Portugalijai priklaususių teritorijų jau buvo susikūrę atskirus savus herbus. Tuometiniame Makao herbe buvo vaizduojamas šviesiai oranžinės spalvos drakonas, panašus į kolonijinių laikų Kinijos vėliavų modelius. Trečiasis Makao kolonijos herbas, naudotas iki 1999 m., buvo kiek paprastesnių formų. herbas buvo naudojamas ant monetų, banknotų, pašto ženklų, oficialių dokumentų, taip pat ir ant „Banco Nacional Ultramarino“ pastato fasado Lisabonoje, Portugalijoje.

## Istoriniai herbai

Vaizdas:Primeiro brasão macau.PNG|Pirmasis herbas, naudotas iki XIX a. pab.
Vaizdas:Lesser coat of arms of Portuguese Macau (Used until 1935).svg|Antrasis herbas, naudotas iki 1935 m.
Vaizdas:Lesser coat of arms of Portuguese Macau.svg|Trečiasis herbas, naudotas 1935–1999 m.


## Taip pat skaitykite
* Makao vėliava
Negoju

**Negoju** () – antras pagal aukštį kalnas Rumunijoje, po Moldovianu kalno (2544 m). Kalnas išsidėstęs Fegerašo kalnyne, Ardžešo apskrityje, vidurio Rumunijoje. Aukštis – 2535 m.

Negoju kalnas kaip ir visos Rumunijos viršukalnės nėra sunkiai pasiekiamas. Priklausomai nuo alpinisto patirties, į Negoju galima kopti ištisus metus. Dažniausiai žygis į kalno viršūne pradedamas nuo netoliese esančio ledyninės kilmės ežero Bilios, kuris tyvuliuoja 2034 m aukštyje. Kalno apylinkėse gausu ledyninės kilmės ežerų, yra nedidelių krioklių.


Vaizdas:Gory Fogaraskie (Fagaras Mountains) 59.jpg|Kalno viršūnė.
Vaizdas:Gory Fogaraskie (Fagaras Mountains) 23.jpg|Netoliese esantis ežeras.
Vaizdas:Negoiu si caltun de pe laita.jpg|Negoju kalnas.


## Nuorodos
* Negoju kalnas
Gileadas

**Gileadas** () – senovės Artimųjų Rytų (Istorinės Sirijos) regionas, buvęs dabartinės Jordanijos šiaurės vakaruose (dab. Irbido, Adžluno, Džerašo ir Balkos muhafazose).

## Geografija
Gileadas buvo išsidėstęs į rytus nuo Jordano upės, atkarpoje tarp Tiberiados ežero ir Negyvosios jūros. Jordanas skyrė nuo kitoje upės pusėje buvusios Samarijos (vakaruose), Galilėjos (šiaurės vakaruose) ir Judėjos (pietvakariuose).

Į šiaurę nuo Gileado, už Jarmuko upės, buvo Bašanas, o pietuose – Moabas. Pietryčiuose perėjo į Amoną. Pagrindinė regiono upė – Zarkos žemupys.

Pagrindinis Bašano miestas senovėje buvo Ramot-Gileadas, svarbus prekybiniame Karalių kelyje, jungusiame Damaską šiaurėje su Akabos įlanka pietuose. Antikiniais laikais svarbiausi miestai buvo Gadara, Pela, Geraza ir kt.

Gileadą sudarė dvi skirtingos geografinės sritys: Jordano slėnio žemumos vakarinėje dalyje (antikinė Perėja) ir kalnuotos aukštumos rytinėje dalyje.

## Raida

Gileado sritys buvo Jarmuko kultūros centru neolito laikais. II tūkst. pr. m. e. teritorijoje viešpatavo Egiptas. Mozės laikais Jordano slėnį valdė karalius Sihonas, kurio karalystė apėmė visą vakarinį Gileadą ir šiaurės vakarų Moabą. Sihono sostinė buvo Hesbonas, stovėjęs ant abiejų regionų ribos. Kalnuotąją Gileado dalį valdė Bašano karalius Ogas.

Pasak Biblijos, izraelitų armija perėjo Jordaną ir nukariavo Sihono karalystę, o vėliau sumušė Bašano karaliaus Ogo armiją prie Edrėjaus. Visas Gileadas perėjo izraelitams ir čia įkurdintos 3 iš 12 genčių: Manaseho, Dano ir Reubeno gentys. Vėliau Gileadą kontroliavo Izraelio karalystė. IX a., Izraeliui nusilpus, jam liko tik vakarinė dalis. Šiaurinę dalį užvaldė Damasko karalystė, o pietinę – Amono karalystė.

Palestiną nukariavus Asirijos imperijai, Gileadas tapo jos provincija **Galazu**. Vėliau regioną valdė Naujoji Babilono karalystė (585–539 m. pr. m. e.), Achemenidų imperija (539–332 m. pr. m. e.), Makedonijos imperija (332–323 m. pr. m. e.), Seleukidų imperija.

Helenizmo laikotarpiu Gileade susiformavo keli svarbūs helenizuoti miestai, kurie drauge jungėsi į dešimties miestų konfederaciją Dekapolį. 63 m. pr. m. e. Dekapolį nukariavo Romos imperija, kuri priskyrė jį Sirijos provincijai. Po Romos skilimo čia viešpatavo Bizantijos imperija (jis priklausė Arabijos provincijai.

VII a. regionas perėjo Rašidunų kalifatui, įvyko sparti krašto islamizacija ir arabizacija.
Vištia Marė

**Vištia Marė** () – kalnas, išsidėstęs Brašovo apskrityje, vidurio Rumunijoje, priklausantis Fegerašo kalnynui. 2527 m aukščio kalnas yra 3 pagal aukštį Rumunijoje. Vištia Marė išsidėsčiusi visai šalia aukščiausio Rumunijoje – Moldovianu kalno (2544 m).

Į vakarus nuo kalno eina Transfegerešano kelias. Kalnas pasiekiamas iš šiaurėje esančio Viktorijos miesto.


Vaizdas:Top of Viştea Mare.jpg|Kalno viršūnė.
Vaizdas:Moldoveanu and Vistea Mare from the south.jpg|Pietiniai Moldovianu (kairėje) bei Vištia Marės šlaitai.
Moabas

**Moabas** () – senovės Artimųjų Rytų (Istorinės Sirijos) regionas, buvęs dabartinės Jordanijos vakarinėje dalyje, dab. Madabos ir Karako muhafazų teritorijoje. Pagal regioną jos gyventojai vadinami **moabitais** – semitų gentis, kalbėjusi atskira moabitų kalba.

## Geografija
Amono regionas buvo išsidėstęs aukštumose į rytus nuo Negyvosios jūros, kuri moabitus skyrė nuo Judėjos. Vakaruose jis siekėsi su Arabijos dykuma. Į šiaurę nuo jo buvo Amonas, o į šiaurės vakarus – Gileadas. Pietiniai moabitų kaimynai buvo edomitai. Svarbiausia Moabo upė buvo Arnonas.

Pagrindinis moabitų miestas buvo Dibonas. Kiti svarbūs miestai buvo Madaba, Baalmeonas, Aroeris ir Karakas. Moabitų teritorija ir miestai sudarė atkarpą svarbiaus prekybinio Karalių kelio, kuris jungė Damaską šiaurėje su Akabos įlanka pietuose.

## Raida

Jau XVII a. pr. m. e. Egipto tekstuose yra minimos Šutu gentys, gyvenančios už Jordano upės, kurias kai kurie mokslininkai laiko moabitų ir amonitų protėviais. Pirmą kartą Moabo pavadinimas (kaip *mjbw*) aptinkamas XIII a. pr. m. e. Naujosios Egipto karalystės tekstuose. Pasak izraelitų tradicinės istorijos, moabitai, kaip ir jiems giminingi amonitai, buvo Loto palikuonys. Izraelitai juos laikė gimininga tauta.

Remiantis Biblija, kai izraelitai apie XII a. pr. m. e. migravo iš Egipto į Pažadėtąją žemę, moabitai atsisakė juos praleisti pro savo teritoriją. Tuo metu į šiaurės vakarus nuo Moabo teritorijas valdė amoritų karalius Sihonas. Šio karalystę nukariavus, ten įsitvirtino izraelitų Reubeno gentis. Susikūrus Izraelio karalystei, izraelitai bandė prisijungti ir Moabą, kas skatino moabitus konsoliduotis ir sukurti **Moabo karalystę**. Pagrindinė moabitų dievybė buvo Kemošas, laikytas karalystės globėju.

Biblijoje teigiama, kad Dovydo laikais Moabas buvo įjungtas į Izraelio sudėtį, tačiau karaliaus Rehoboamo laikais atgavo autonomiją, o Ahabo laikais ir visiškai atsiskyrė. Nepriklausomos karalystės faktą patvirtina Moabitų akmuo, pasakojantis apie Moabo karaliaus Mešos karus su Izraeliu.

Palestiną nukariavus Asirijos imperijai, Moabas tapo jos duoklininku. Minimi keli sukilimai. Vėliau valdė Naujoji Babilono karalystė (585–539 m. pr. m. e.), Achemenidų imperija (539–332 m. pr. m. e.). Tačiau šį atokų regioną prie pat dykumos valdyti buvo sunku, ir kontrolė čia buvo minimali. Moabą nusiaubus dykumų klajokliams kidaritams, o vėliau čia keliantis nabatėjams, moabitų etninė grupė greičiausiai asimiliavosi. Todėl antikiniais laikais vietoj moabitų jau minimi tiesiog arabai.

Paskutiniaisiais amžiais prieš mūsų erą regioną valdė Nabatėjų karalystė, kuri 106 m. prisijungė prie Romos imperijos kaip Arabijos provincija.

## Žinomi valdovai
Visos datos yra apytikrės.
* Kamošjatas (ca. 880–850 m. pr. m. e.);
* Meša (ca. 850–810 m. pr. m. e.);
* Kemoš-Nadabas I (800 m. pr. m. e.);
* Kemoš-Nadabas II (735 m. pr. m. e.);
* Kemoš-Nadabas III
Ilfovo apskritis

**Ilfovo apskritis** () – apskritis pietinėje Rumunijoje, Muntenijos regione. Tai 41-a pagal plotą ir 37-a pagal gyventojų skaičių šalies apskritis. Administracinis centras – Buftia.

## Geografija

Teritorija apima Bukarešto primiesčių zoną. Būdingos Valakijos lygumos, kurias kerta Dimbovicos, Kolentinos, Gruju upės. Yra keletas tvenkinių.

## Gyventojai

2011 m. tautinė sudėtis:
* rumunai – 96,05 %
* kiti – 3,66 %

## Administracinis suskirstymas

Apskritis suskirstyta į 8 miestelius ir 32 bendruomenes. Savivaldybės statusą turinčių miestų nėra.

* Miesteliai:
** Otopenis
** Voluntaris
** Buftia
** Kitila
** Pantelimonas
** Bragadiru
** Popeštis-Leordenis
** Megurelė


Image:Snagov monastery.JPG|Snagovo vienuolynas
Image:Palatul Mogosoaia.jpg|Mogošoajos rūmai
Image:RO IF Pantelimon Cernica lake.jpg|Černikos tvenkinys