open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Cyrava

**Cyrava** () – gyvenvietė Latvijoje, Pietų Kuršo savivaldybėje, Cyravos valsčiaus centras. Įsikūrusi Vakarų Kuršo aukštumos Aprikių lygumoje, prie Durbės, apie 13 km į vakarus nuo Aizputės.

2025 m. duomenimis, Cyravoje veikia valsčiaus administracija, kultūros namai, biblioteka, Kandavos žemės ūkio technikumo filialas, vaikų darželis, parduotuvė, vaistinė, aerodromas. Netoliese (apie 2 km) veikia Dzėrvės pagrindinė mokykla. Yra liuteronų bažnyčia (XVIII–XIX a.), dvaro pastatų kompleksas (XVIII–XIX a., dvaro rūmai, arklidės, tarnų namas, svirnas, vandens malūnas ir kiti pastatai), parkas. Eina keliai į Aprikius, Aizputę, Akmenę, Kapsėdę, Upsėdę.

## Istorija
1253 m. Kuršo vyskupo ir Livonijos ordino žemių dalybų sutartyje minima Cyravos Dzėrvės vietovė, priskirta vyskupo vasalams. XIII–XVI a. Durbės pakrantėje, prie Cepliupės žiočių, stovėjo nedidelė vasalo pilis ar įtvirtintas dvaras. 1560 m. Cyravą įsigijo Danijos princas Magnusas, 1596 m. Lenkijos karalius ir Lietuvos didysis kunigaikštis Zigmantas Vaza ją išnuomojo savo rūmininkui Hermanui fon Maideliui. XVIII a. Cyrava priklausė baronui Hermanui Frydrichui fon Berui, nuo 1782 m. – jo žentui, Kazdangos baronui, Karlui fon Manteifeliui. XIX a. pradžioje Cyravos dvaras buvo vienas moderniausių Kurše, čia veistos avys, naudotos mineralinės trąšos, vadinamasis švediškasis arklas, garo kuliamoji, sėti dobilai, sodintos bulvės. 1921 m. dvaras nacionalizuotas, jame įsikūrė Miškininkystės mokykla ir Cyravos girininkija. 1933 m. Cyrava elektrifikuota, 1939 m. pradėtas statyti karinis oro uostas. Antrojo pasaulinio karo metu jis tapo svarbiausia Liuftvafės baze Kuršo katilo gynybai, po karo buvo rezervinis, vėliau tapo svarbiu sportinės aviacijos centru.

Sovietmečiu Cyrava buvo apylinkės centras ir pavyzdinio Karlo Markso kolūkio centrinė gyvenvietė. 1961–1997 m. veikė paukštynas. 1989 m. Cyravoje buvo 672, 2000 m. – 645 gyventojai.

## Galerija

Cīravas luterāņu baznīca 4.jpg|Liuteronų bažnyčia
Cīrava palace.JPG|Dvaro rūmai
Cīravas dzirnavas - mill.jpg|Vandens malūnas


## Šaltiniai
Saločių mūšis (reikšmės)

**Saločių mūšis** arba **Saločių kautynės** gali reikšti vieną iš šių karinių susirėmimų:

* Saločių mūšis – 1703 m. mūšis tarp Švedijos, ATR ir Rusijos pajėgų;
* Saločių kautynės – 1794 m. LDK ir Rusijos imperijos kautynės;
* Saločių kautynės – 1919 m. Lietuvos–Latvijos ir bermontininkų pajėgų kautynės.
Eurolygos 2025–2026 m. sezonas

**Eurolygos 2025–2026 m. sezonas** – 26-asis šiuolaikinės Eurolygos sezonas (ir 69-asis apskritai). Tai pirmasis sezonas nuo 2009–2010 m., kai turnyro titulinis remėjas buvo nebe „Turkish Airlines“.

Penktą sezoną iš eilės dėl Rusijos sukelto karo Ukrainoje „Maskvos CSKA“ (ar kiti Rusijos klubai) nebuvo įtrauktas į Eurolygos dalyvių sąrašą.

Po 2024–2025 m. sezono iš Eurolygos į FIBA Čempionų lygą pasitraukė Berlyno „Alba“, o turnyro dalyvių skaičius iš 18 padidintas iki 20. Į lygą komerciniu principu priimtas BC Dubai klubas, 2024–2025 m. Europos taurės nugalėtojai Tel Avivo „Hapoel“, taip pat trims metams pakviesta Europos taurėje besivaržiusi „Valencia“. Dubajaus klubas tapo pirmąja Eurolygos komanda už FIBA Europos zonos (Europos, Turkijos ir Izraelio) ribų. Dėl Izraelio–Gazos karo, o vėliau dėl 2026 m. Irano karo Artimųjų Rytų komandos (pradžioje Tel Avivo „Maccabi“ ir Tel Avivo „Hapoel“, vėliau ir Dubajaus „Basketball“) turėjo palikti namų arenas dėl saugumo ir varžėsi Balkanuose.

## Komandos

## Reguliarusis sezonas

## Atkrintamosios rungtynės

### Įkrintamųjų turnyras

* 7–8 vietas užėmusios komandos žaidžia tarpusavyje – nugalėtojas patenka į atkrintamąsias. Pralaimėjusi komanda žaidžia su 9–10 vietų tarpusavio kovos laimėtoju.

;9–10 vietų kova
 
;7–8 vietų kova
 
;dėl 8 vietos

### Ketvirtfinalių serijos

## Finalo ketvertas
Finalo ketvertas surengtas Atėnuose, OAKA arenoje.

## Apdovanojimai

### Mėnesio MVP

### [[Eurolygos MVP]]

### Eurolygos simbolinė komanda

### [[Alfonso Fordo apdovanojimas]]

### Geriausias gynėjas

### Kylanti žvaigždė

### Metų treneris

### Finalo ketverto MVP

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Engelioja

**Engelioja** ( 'angelo sala') – sala šiaurinėje Norvegijoje, Nordlande, Steigeno savivaldybėje. Sala yra prie įeigos į Sagfjordą, į pietvakarius nuo Liundiojos salos, 75 km į šiaurės rytus nuo Bodės. Plotas – 69,2 km². Salos ilgis 15,6 km, plotis iki 9,6 km. Engelioja kalnuota ir uolėta, paviršius iškyla iki 646 m (Prestkonos kalnas). Aplinkiniuose vandenyse gausu smulkių uolų ir salelių.

2020 m. Engeliojoje gyveno 628 žmonės. Saloje yra daug nedidelių kaimų – Olstadas, Miuklebostadas, Steigenas, Bio, Riotnesas ir kt. Verčiamasi žemės ūkiu, avių auginimu, lašišų veisimu. Salą su žemynu jungia 548 m ilgio tiltų kompleksas (pastatytas 1978 m.), veikia keltas, yra nedidelis pakilimo takas. Saloje išlikusios II pasaulinio karo laikų vokiečių baterijos (40,6 cm SK C/34).


Engeloy-steigen.jpg|Salos kraštovaizdis
Løvøy gamle handelssted med Engeløya.JPG|Engelioja, žvelgiant nuo Lioviojos
Engeløybruene sett fra fly.JPG|Tiltas į salą
Steigen kirke.jpg|Steigeno bažnyčia


## Šaltiniai
Samail Club

**„Samailo“ klubas** arba **„Samail Club“** () – Omano futbolo klubas iš Samailo miesto.

## Istorija
Klubas įkurtas 1972 m., o naujai įregistruotas 2002 m. Užsiima ne tik futbolu, bet ir kitomis sporto šakomis. 2024–2025 m. sezone Pirmame divizione iškovojo antrąją vietą ir pateko į pajėgiausią šalies futbolo divizioną.

Nuo 2025–2026 m. sezono rungtyniavo Omano PRO lygoje.

## Pasiekimai
;  **[[Omano futbolo čempionatas|Omano PRO lyga]]:**
* **Čempionai:** 

;  **Omano futbolo taurė:**
* **Laimėtojai:**

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Simbolika

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia tradicine apranga. 

## Garsesni žaidėjai
; Žaidėjai, atstovavę Omano nacionalinei rinktinei
*  Ahmed Faraj Al-Rawahi, vartininkas;
*  Mohammed Faraj Al-Rawahi, gynėjas;
; Užsieniečiai
* 

## Išnašos

## Nuorodos
* **Oficiali klubo svetainė**
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Globalsportsarchive
Studenicos vienuolynas

**Studenicos vienuolynas** () – stačiatikių vienuolynas vidurio pietų Serbijoje, Raškos krašte, 39 km į pietvakarius nuo Kralevo, prie Studenicos upės. Tai vienas didžiausių ir prabangiausių Serbijos vienuolynų.

Studenicos vienuolynas įkurtas XII a. pab. Stefano Nemanjos – vieno iš Serbijos karalystės steigėjų. Šiame vienuolyne palaidoti šio kunigaikščio, taip pat jo žmonos Anastasijos bei jo sūnaus, pirmojo serbų karaliaus Stefano Nemaničiaus palaikai. Rastko Nemaničius (žinomas kaip Šv. Sava) 1219 m. šiame vienuolyne įsteigė nepriklausomą Serbijos ortodoksų bažnyčią.

1459 m. vienuolynas nukentėjo nuo Osmanų antpuolio (restauruotas 1569 m.), o XVII a. pr. šią vietą nusiaubė žemės drebėjimas ir gaisras. Vėliau, XIX ir XX a. per karus ir negandas vienuolynas nesyk buvo apleistas, bet XX a. 6-ajame dešimtmetyje rekonstruotas. Nuo 1986 m. – UNESCO pasaulio paveldo objektas.

Studenicos vienuolyno kompleksą sudaro dvi cerkvės – Švč. Dievo Motinos ir vėliau, 1314 metais karaliaus Stefano Milutino pastatyta Šv. Onos ir Šv. Joakimo (arba Karaliaus) cerkvė. Studenicos vienuolyno komplekso architektūra savita – ji jungia romaninės ir bizantinės architektūros elementus. Kompleksą juosia beveik apskritimą suformuojanti siena su dviem vartais. Statinių viduje – vertingi bizantinio stiliaus paveikslai. Ypač išskirtinės Karaliaus cerkvę puošiančios freskos, sukurtos meistrų iš Salonikų Mykolo ir Eutichijaus. Studenicos vienuolyno Švč. Dievo Motinos cerkvė tapo provaizdžiu statant vėlesnes cerkves Serbijoje.


Богородичина црква у манастиру Студеница.jpg|Švč. Dievo Motinos cerkvė
Манастир Студеница 11.jpg|Vienuolyno pastatas
Студеница, кроз векове.jpg|Komplekso sienos
Crkva Sv. Joakima i Ane u manastiru Studenica.jpg|Karaliaus cerkvė
Saint Milutin, fresco in Studenica.jpg|Freska, kurioje vaizduojamas Šv. Milutinas


## Šaltiniai
Chijo Naujasis vienuolynas

**Chijo Naujasis vienuolynas** arba **Nea Moni** ( 'naujas vienuolynas') – graikų ortodoksų vienuolynas Graikijoje, Chijo salos centrinėje dalyje, 15 km į vakarus nuo Chijo miesto.

Vienuolynas pastatytas XI a. vid. Bizantijos imperatoriaus Konstantino IX Monomacho ir jo žmonos Zojos. Pasak legendos, vienuolynas pastatytas ten, kur trys vienuoliai radę Švč. Marijos ikoną, kabančią ant mirtos šakelės. Konstantinas IX vienuolyną pastatė atsidėkodamas vienuoliams, kurie jį lankė ir šelpė jam kalint gretimoje Lesbo saloje. Cerkvė pašventinta 1049 m., o visas kompleksas baigtas statyti 1055 m., jau po imperatoriaus mirties. Vienuolynui suteikta auksinė bulė, pagal kurią jis buvo nepriklausomas nuo jokių kitų vienuolynų. Dėl šios privilegijos Chijo vienuolynas smarkiai suklestėjo ir tapo dominuojančiu Egėjo salose. Savo klestėjimo viršūnėje, XIV a. pr., jam priklausė trečdalis Chijo salos, čia gyveno ~800 vienuolių. Genujiečių valdymo laikais vienuolyno įtaka nusilpo, bet išaugo valdant Osmanams, kai Naujasis vienuolynas buvo tiesiogiai pavaldus Konstantinopolio patriarchui, vienintelis Graikijoje turėjo teisę skambinti varpais. 1822 m. kilus Graikijos nepriklausomybės karui, apie 2000 Chijo gyventojų subėgo slėptis į vienuolyną, tačiau Osmanai šturmavo pastatą, išžudė daugelį žmonių ir viską padegė. Naujasis vienuolynas smarkiai nukentėjo nuo gaisro ir nebeatsigavo. 1881 m. pastatą apgriovė žemės drebėjimas. 1952 m. dėl mažo vienuolių skaičiaus Naujasis vienuolynas pertvarkytas į konventą.

Vienuolyno kompleksas užima ~15 tūkst. m² plotą. Architektūrinį ansamblį sudaro pagrindinė cerkvė (katolikonas) ir dar dvi cerkvės (Švč. Dievo Motinos ir Švč. Marijos Ėmimo į Dangų), refektoriumas, vienuolių celės, priėmimų salė (triklinijus), požeminė cisterna. Iš ankstyviausio XI a. laikotarpio išlikusi tik pagrindinės bažnyčios struktūra, dalinai sugriuvęs bokštas, Šv. Luko koplyčia, cisterna, dalis refektoriumo. Daugelis statinių perstatyti genujiečių–venecijiečių valdymo metais. Viduje išlikę vertingų paauksuotų mozaikų ir marmurinių įtvirtinimų.

1990 m. Chijo Naujasis vienuolynas kartu su Dafnio vienuolynu ir Palaimintojo Luko vienuolynu įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.


ΝΕΑ ΜΟΝΗ Ο ΝΑΟΣ.jpg|Pagrindinė cerkvė
Νέα Μονή Χίου - Καμπαναριό.jpg|Varpinės bokštas
Arrest of Jesus (mosaic in Nea Moni, detail).jpg|Mozaika „Jėzaus suėmimas“
Theodosius_the_Cenobiarch_(mosaic_in_Nea_Moni).jpg|Mozaika „Teodosijus Didysis“


## Šaltiniai
Sama Al-Sarhan SC

**„Sama Al-Sarhan“** () – Jordanijos futbolo klubas iš Badiah Garbijos. Angliškuose šaltiniuose žinomas kaip **Al-Sarhan Sports Club** () bei **Sama Al-Sarhan**.

## Istorija
Klubas įkurtas 1977 m. 2024–2025 m. sezone tapo Pirmojo diviziono (II pakopa) nugalėtojais. Nuo 2025–2026 m. sezono rungtyniavo Profesionalų lygoje (I).

## Pasiekimai
;  **Pirmasis divizionas (II):**
* **Nugalėtojai (1):** 2024–2025 m.

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Sudėtis
: Atnaujinta: 

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* rungtyniavo tradicine apranga. 

## Garsesni žaidėjai
; Žaidėjai, atstovavę nacionalinei rinktinei
*  
*  
; Užsieniečiai
*  

## Išnašos

## Nuorodos
* 
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Nacionalinė žemės tarnyba

**Nacionalinė žemės tarnyba prie Aplinkos ministerijos** (trumpinys – **NŽT**) – valstybinė institucija Lietuvoje, atsakinga už žemės administravimą, valstybinės žemės tvarkymą ir priežiūrą, taip pat geodezinių, kartografinių ir kadastrinių darbų koordinavimą.

## Istorija
Nacionalinė žemės tarnyba įkurta 2001 m. liepos 1 d., restruktūrizavus ankstesnes žemėtvarkos institucijas. Nuo 2023 m. tarnyba pavaldi Aplinkos ministerijai.

## Funkcijos
Pagrindinės NŽT veiklos sritys:

* Racionalaus žemės naudojimo užtikrinimas;
* Žemės reformos įgyvendinimas;
* Žemės sklypų formavimas ir registravimas;
* Geodezijos, kartografijos ir kadastrinių matavimų priežiūra;
* Leidimų išdavimas tam tikrai veiklai žemėje;
* Duomenų apie žemę administravimas ir sklaida.

## Struktūra
Nuo 2024 m. sausio 1 d., po Nacionalinės žemės tarnybos reorganizacijos, buvo panaikintas 50 teritorinių skyrių tinklas. Vietoje jų įsteigti penki regioniniai žemės tvarkymo ir administravimo skyriai: Klaipėdos, Kauno, Šiaulių, Panevėžio ir Vilniaus.

## Nuorodos

* Oficialus tinklalapis
Vezlė abatija

**Vezlė Šv. Marijos Magdalietės abatija** () – benediktinų vienuolynas vidurio rytų Prancūzijoje, Burgundijoje, Jonos departamente, šalia Vezlė gyvenvietės, ant aukštos kalvos. Tai vienas svarbiausių viduramžių krikščionybės objektų Prancūzijoje.

Ankstyviausias vienuolynas įkurtas dar Karolingų laikais, bet vėliau nuniokotas. IX a. abatija atkurta ir afiliuota su reformuota Kliuni benediktinų vienuolija. Vienuolynas augo prie vieno iš pagrindinių kelių į Kompostelos Santjagą. Vezlė abatija išgarsėjo XI a., kai pradėta skelbti, jog čia palaidoti Šv. Marijos Magdalietės palaikai. Vienuolynas suklestėjo iš plūstelėjusių piligrimų ir pradėtas plėsti. Prieš Antrąjį kryžiaus žygį abatijoje gyveno Bernardas Klervietis, prieš Trečiąjį (1190 m.) vienuolyne susitiko ir kurį laiką gyveno Ričardas I Liūtaširdis bei Pilypas II Augustas. 1166 m. Tomas Beketas Vezlė abatijoje paskelbė pamokslą prieš karalių Henriką II.

Vezlė abatija nustojo reikšmės, kai 1279 m. paplito nuomonė, jog tikrieji Marijos Magdalietės palaikai yra Sen Maksimen la Sent Bomo bažnyčioje, be to, pastarajai šventovei privilegiją suteikė karalius Karolis II Anžu. 1569 m. abatiją nusiaubė hugenotai. Pastatas ilgą laiką stovėjo apleistas, dar nuniokotas per Prancūzijos revoliuciją. 1840–1861 m. Prospero Merimė paraginimu vienuolynas restauruotas. Tai vienas pirmųjų viduramžių pastatų Prancūzijoje, pradėtas saugoti vien dėl istorinės ir architektūrinės reikšmės. Nuo 1979 m. – pasaulio paveldo objektas.

Vienuolyno Šv. Marijos Magdalietės bazilika laikoma Burgundijos romaninės architektūros šedevru. Centrinė nava (pastatyta 1120–1140 m.) kiek perkreipta dėl skliautų slėgio. Ji varstoma keleto didelių pasagos formos arkų su dvispalviais vusuarais ir unikalaus stiliaus kapiteliais, kur vaizduojamos įvairios scenos (biblinės, hagiografinės, alegorinės). Žymiausia abatijos architektūrinė detalė – timpanas, įrengtas tarp navos ir prieangio. Jame vaizduojamas Kristus, laiminantis apaštalus ir paskiriantis jiems misijas atversti į krikščionybę skirtingas tautas.


Aerial image of Vézelay Abbey (view from the southwest).jpg|Abatijos architektūrinis ansamblis
Vézelay Basilique Ste. Marie Madeleine Südseite 1.jpg|Šoninis fasadas
Mary Magdalene basilica in Vezelay 05.jpg|Bazilikos Šv. Antano bokštas
Basilique Ste Madeleine narthex tympan central.jpg|Centrinis timpanas
Vezelay Ste-Madeleine Langhaus.jpg|Bazilikos nava


## Šaltiniai
Dafnio vienuolynas

**Dafnio vienuolynas** () – graikų ortodoksų vienuolynas Graikijoje, 11 km į šiaurės vakarus nuo Atėnų centro, Chaidariono priemiestyje, prie kelio iš Atėnų į Eleusiną. Vienuolynas pavadintas pagal jį supančią lauramedžių giraitę ( – 'lauras').

Vienuolynas įkurtas VI a. pab. buvusios Apolono šventyklos vietoje (tą šventyklą dar 395 m. nuniokojo gotai). Ši šventykla buvo jonėninio stiliaus, išlikę dalis jo kolonų ir pamatai. Statant vienuolyną dalis šventyklos griuvėsių buvo panaudota kaip statybinė medžiaga. Pirmasis vienuolynas pastatytas kaip tvirtovė su bazilika centre. IX–X a. senasis vienuolynas buvo nuniokotas, XI–XII a. atstatytas. Iš senojo pastato liko tik apsauginė siena ir vienuolių celės, o bažnyčia perstatyta nauja, aštuonkampė, taip pat įrengtas refektoriumas, koplyčia ir kapinės. Frankokratijos laikotarpiu vienuolyno reikšmė sumenko, jis tapo Belevo abatijos Prancūzijoje valda, priklausė cistersams. 1458 m. Graikiją užvaldžius Osmanams, cistersai vienuolyną apleido. 1999 m. pastatas nukentėjo nuo žemės drebėjimo.

Dafnio vienuolynas vertinamas dėl savo išskirtinių paauksuotų mozaikų, kurios laikomos puikiais bizantiškojo meno pavyzdžiais. Tarp svarbiausių vaizdinių: Kristus Visatos Valdovas, Kristaus gimimas, Kristaus krikštas, Paskutinioji vakarienė, Nukryžiavimas, Švč. Marijos Ėmimas į Dangų ir kt. Išlikusi autentiška cerkvės struktūra.

1990 m. Dafnio vienuolynas kartu su Chijo Naujuoju vienuolynu ir Palaimintojo Luko vienuolynu įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.


Kruzganki Dafni.jpg|Vienuolyno kiemas
Gr91Daphni02.jpg|Apsidė
Dafni - klasztor II - 1975.jpg|Kupolas su mozaika „Kristus Visatos Valdovas“
Fig. 61.Entry into Jerusalem. Mosaic. Athens, Daphni Monastery (late eleventh century). Author’s photograph1.jpg|Mozaika „Įžengimas Jeruzalėn“


## Šaltiniai
Pix

**Pix** – Brazilijos centrinio banko (*Banco Central do Brasil*, BCB) sukurta ir valdoma momentinių mokėjimų sistema. Ji leidžia atlikti momentinius pervedimus ir mokėjimus Brazilijos realais (R$) 24 valandas per parą, 7 dienas per savaitę, taip pat savaitgaliais ir švenčių dienomis.  
Sistema buvo oficialiai įsteigta 2020 m. ir pradėjo veikti 2020 m. lapkričio 16 d. po kelių mėnesių testavimo ir pasiruošimo etapų.

Pix greitai tapo viena iš labiausiai naudojamų mokėjimo priemonių Brazilijoje, išstumdama tradicinius bankinius pervedimus TED/DOC, „boleto bancário“ ir dalį kortelių operacijų.  
Sistema prisidėjo prie sparčiai mažėjančio grynųjų pinigų naudojimo ir finansinės įtraukties augimo. 2024 m. viduryje Pix naudotojų skaičius viršijo 150 milijonų, o mėnesinė operacijų vertė – 2,5 trilijono Brazilijos realų.  
Pix tapo ne tik populiariausiu mokėjimų būdu tarp gyventojų, bet ir pagrindine priemone mažoms įmonėms, valstybės institucijoms ir paslaugų sektoriui.

## Etimologija
Pavadinimas Pix nėra akronimas. Jį pasirinko Brazilijos centrinis bankas, nes jis sukelia asociacijas su technologijomis, paprastumu ir greičiu. Pavadinimas siejamas su anglišku žodžiu *pixel* ir simbolizuoja sistemos lankstumą įvairiuose mokėjimų scenarijuose – nuo P2P iki P2B ir G2P.

## Veikimo principas
Pix leidžia realiuoju laiku pervesti lėšas tarp skirtingų finansų įstaigų sąskaitų. Operacijos gali būti inicijuojamos keliais būdais:
* skenuojant QR kodą (statinį arba dinaminį);
* nurodant vadinamąjį Pix raktą (*chave Pix*) – unikalų identifikatorių, susietą su naudotojo sąskaita.

### Pix raktai
Fizinis asmuo gali registruoti iki 5 Pix raktų (susietų su jo asmenine sąskaita), o juridinis asmuo – iki 20.  
Raktai gali būti:
* CPF/CNPJ numeris (asmeninis arba įmonės ID),
* el. pašto adresas,
* telefono numeris,
* atsitiktinis raidinis-skaitmeninis kodas.

## Infrastruktūra
Pix sistema paremta dviem pagrindiniais techniniais komponentais:
* SPI (*Sistema de Pagamentos Instantâneos*) – realaus laiko operacijų apdorojimo ir atsiskaitymo sistema;
* DICT (*Diretório de Identificadores de Contas Transacionais*) – registras, kuriame Pix raktai susiejami su vartotojų sąskaitomis.

### Plėtra
BCB tęsia sistemos plėtrą, pristatydamas naujas funkcijas:
* Pix Automático – periodiniai ir prenumeratiniai mokėjimai (numatytas paleidimas 2025 m. birželio 16 d.);  
* Pix Parcelado – mokėjimai dalimis;

## Saugumas
2021 m. Brazilijos centrinis bankas pristatė Mecanismo Especial de Devolução (MED) – specialų mechanizmą, leidžiantį grąžinti lėšas patvirtintais sukčiavimo arba klaidos atvejais.

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali Pix svetainė – Banco Central do Brasil
* Pix Statistics – Banco Central do Brasil (anglų k.)
* Straipsnis apie grynųjų pinigų mažėjimą Brazilijoje – ApartamentoBrasil.com
Laima Žemaitytė

**Laima Žemaitytė** (g. 1953 m. kovo 3 d. Kaune) – Lietuvos estradinės ir popmuzikos atlikėja.

L. Žemaitytė daininikės populiarumo sulaukė būdama ansamblių „Vilniaus aidai“, „Nerija“, „Nemuno žiburiai“ vokaliste. Dešimtajame dešimtmetyje pradėjo solinę atlikėjos karjerą.

## Biografija

L. Žemaitytė gimė kovo 3 d. Kaune. Jos tėvas buvo Lietuvos karininkas, mama prieš santuoką studijavo ir ruošėsi tapti pradinių klasių mokytoja.

L. Žemaitytė užaugo Kaune. Studijavo ir baigė Kauno Juozo Gruodžio muzikos technikumą.

Mokydamasi Kaune, dar būdama paauglė L. Žemaitytė pradėjo dalyvauti estradinių ansamblių veikloje. Juozas Dubickas pakvietė L. Žemaitytę dalyvauti Kauno elektromechanikos gamyklos „Elektra“ ansamblio veikloje.

Vienos Kauno estradinių ansamblių perklausos metu L. Žemaitytė buvo pastebėta tuo metu komisijoje dirbusio Mindaugo Tamošiūno. Tuo metu M. Tamošiūnas užėmė estradinio orkestro „Oktava“ prie Kauno dirbtinio pluošto gamyklos meno vadovo ir dirigento pareigas. Jis pakvietė L  Žemaitytę įrašyti latvių kompozitorės Lolitos Vambutės dainą „Skrendančios dienos“ (tuo metu tam numatyta atlikėja Svetlana Bagdonaitė buvo susirgusi). L. Žemaitytė sutiko atvykti į repeticiją, kurioje ji atliko porą sėkmingų kūrinio perdainavimų. Po jų L. Žemaitytė buvo pakviesta įrašyti dainą Rygos plokštelių studijoje.

Po pirmojo įrašo Teisutis Saldauskas pakvietė L. Žemaitytę į „Vilniaus aidų“ kolektyvą. Jame L. Žemaitytė pakeitė ankstesnę vokalistę Ziną Jurgutytę.

1973 m. Romualdo Bieliausko pakviesta prisijungti prie „Nerijos“ ansamblio. Čia L. Žemaitytė sulaukė didelio populiarumo. Kartu su kitu „Nerijos“ vokalistu Stasiu Povilaičiu atsidūrė populiariausių Lietuvos žmonių dešimtuke, tuo metu kasmet skelbtame žurnale „Jaunimo gretos“. Kartu su S. Povilaičiu skrido į Maskvoje rengtą konkursą „Su daina per gyvenimą“ ir iš karto pateko į finalinę atranką.

1977 m. paliko „Neriją“. Valstybinės filharmonijos vadovo Rimvydo Žigaičio pakviesta L. Žemaitytė dainavo ansamblyje „Nemuno žiburiai“. Po „Nemuno žiburių“ grįžo į Kauną ir pradėjo dirbti atlikėja naktiniame restorane „Žalias kalnas“. Dainavimą restorane derino su saviveikla. Tuo metu dainavo Juliaus Janonio popieriaus fabriko ansamblyje „Verpetas“, vadovaujamame Juliaus Siurbio. Su „Verpetu“ gastroliavo Vokietijoje.

10-jo dešimtmečio pradžioje kartu su Nijole Tallat-Kelpšaite ir Benediktu Gadeikiu rengė ir dalyvavo „Alyvom sužydėk” koncertinėse programose. 1995 m. pradėjo solinę veiklą. Kartu su Kauno muzikos įrašų leidybine firma „Pūkas” išleido solinius albumus „Daina tau” (1995), „Atsisveikint neskubėk” (1996), „Vasaros valanda” (1997), „Liksiu laiminga” (1998), „Likimo žvaigždė” (1999) ir kt.

## Šaltiniai

## Bibliografija
* 

## Nuorodos
### Vaizdo įrašai
* .
PWD Sports Club

**„PWD Sporto Klubas“** () – Bangladešo futbolo klubas iš Dakos. Sporto klubas turi futbolo ir kriketo komandas.

## Istorija
Klubas įkurtas 1954 m. nuo 2025–2026 m. sezono rungtyniavo Bangladešo pajėgiausiame futbolo divizione.

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia raudona juoda apranga. 

## Garsesni žaidėjai
; Žaidėjai, atstovavę nacionalinei rinktinei
*  Rashedul Islam Didar, gynėjas;
*  Mohammad Abdullah, gynėjas;
*  Arman Foysal Akash, saugas;
; Užsieniečiai
*  Ali Uzair, saugas;

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Pašupatinatho šventykla

**Pašupatinatho šventykla** () – hinduistinė šventykla Nepale, Katmandu miesto rytuose, Bagmatės upės pakrantėje. Tai viena svarbiausių hinduistinių šventyklų regione, skirta viešpaties Šivos emanacijai Pašupačiui.

Pašupatinatho šventykla šaltiniuose minima nuo V a., anksčiau čia buvusi ikihinduistinė (ikivedinė) šventvietė. Anot Šiva puranos, Pašupatinatho Šivos linga išpildanti visus troškimus. Ši vieta tapo svarbiu piligrimystės centru. Šventykla plėsta ir rekonstruota XII a. (valdant karaliui Šivadevai). Vėliau religinis kompleksas augo – šalia pastatyta šaktistinė Guhješvarės šventykla, vaišnavų Ramos šventykla. Dabartinį pavidalą Pašupačio šventykla įgavo po 1692 m. rekonstrukcijos. Pastatas iš dalies nukentėjo nuo 2015 m. Nepalo žemės drebėjimo.

Šventykla yra nevarų stiliaus. Dviejų pakopų stogai dengti variu ir auksu. Pati šventykla stovi ant platformos. Viduje yra dvi garbhagrihos – viena yra kaip atvira patalpa, kitoje saugoma šventyklos dievybė – Šivos linga su 4 veidais (mukhalinga). Šie keturi veidai vaizduoja skirtingas Šivos emanacijas – Sadjodžatą, Vamadevą, Tatpurušą ir Aghorą, taip pat įsivaizduojamą atvaizdą (Yšaną). Lingą gali liesti ir jai aukoti tik šventikai – čia tarnaujantys vediniai brahmanai iš Karnatakos (bhačiai). Į šventyklos vidinę dalį įleidžiami tik indiškos kilmės hinduistai, taip pat budistai, kurie šią vietą laiko šventa.

Pagrindinės šventykloje minimos šventės yra Mahašivaratrė ir Tydžas.

1979 m. Pašupatinatho šventykla su kai kuriais kitais religiniais Katmandu slėnio objektais įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.


NP Pashupatinath 0905 (35) (17256611112).jpg|Šivos šventykla
Guhyeshwari Temple Pashupatinath Kathmandu Nepal Rajesh Dhungana (29).jpg|Guhješvarės šventykla
« Ghats » de crémation à Pashupatinath (6989938202).jpg|Kremavimo ghatai prie upės
2009-03 Pashupatinath 1 Shivalingam.jpg|Pašupatinatho Šivos linga


## Šaltiniai
Džokangas

**Džokangas** (, ) – Gelugpos krypties tibetiečių vienuolynas ir šventykla, esantis Tibeto sostinėje Lasoje, Barkoro aikštėje, 1 km į rytus nuo Potalos rūmų. Laikomas svarbiausia Tibeto šventove.

Laikoma, kad šventyklą VII a. vid. pastatė valdovas Songcen Gampo tam, kad tai būtų vieta Budos Akšobhjos skulptūrai (vadinamai Džovo Mikjo Dordžė), atgabentai iš Bodhgajos. Ši skulptūra atkeliavo kaip dovana iš Nepalo, kai Songcen Gampo vedė Nepalo karaliaus dukterį Bhrikutę. Seniau šventykla vadinta Rasa Trulnagu („alchemijos namais“), vėliau prigijo Džokango („Džovo namų“) pavadinimas. Šventyklą pastatė nepaliečių meistrai. Valdant karaliui Tresong Decenui, kuris išpažino boną, šventenybės iš Džokango vienuolyno išgabentos ir paslėptos Ngaryje, o šventykla, pasakojama, buvo paversta arklidėmis. Vėliau Džokango vienuolynas atsikūrė, buvo ne kartą plėstas ir restauruotas (dabartinį pavidalą įgavo po 1610 m. vykdytos restauracijos V-ojo Dalai lamos nurodymu).

1966 m., per kinų kultūrinę revoliuciją vienuolyną užpuolė chunveibinai. Dešimtmetį vienuolynas stovėjo apleistas (dalyje jo veikė viešbutis, buvo kiaulidė ir skerdykla, kareivinės). 1979–1980 m. pastatas rekonstruotas ir vėl įšventintas.

Džokango kieme stovi akmeninė stela su 821–823 m. taikos sutartimi tarp Tibeto ir Tangų dinastijos. Kita stela pastatyta 1794 m. – tai kiniškas įrašas apie raupų prevenciją, tibetiečių laikytas turinčių gydančių galių.

2000 m. Džokango šventykla pridėta prie jau anksčiau (1994 m.) į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą įtrauktų Potalos rūmų.


Lhasa-Jokhang-02-Vorplatz-2014-gje.jpg|Džokangas nuo Barkoro aikštės
Lhasa, Jokhang 1999 13.jpg|Šventyklos stogas
Lhasa, Jokhang 1999 20.jpg|Budos Akšobhjos (Džovo) atvaizdas
Lhasa-Jokhang-48-Blick zum Eingang-2014-gje.jpg|Šventyklos vidus


## Šaltiniai
Bažnytinė slavų kalba

**Bažnytinė slavų kalba** (, savivardis: *слове́нскїй ѧ҆зы́къ*) – liturgijoje naudojama slavų kalba, kuri išsivystė iš senosios bažnytinės slavų kalbos.

Ji naudojama Rusijos stačiatikių bažnyčioje (Rusija, Baltarusija, Lietuva, Latvija, Estija, Ukraina, Vidurinė Azija), Serbijos stačiatikių bažnyčioje (Serbija, Kosovas, Kroatija, Juodkalnija, Šiaurės Makedonija), Bulgarijos stačiatikių bažnyčioje (Bulgarija) ir kitur. Dabar ją naudoja ir sentikiai, kai kurios rytų katalikų bažnyčios.

## Raida

Bažnytinė slavų kalba išsivystė iš senosios bažnytinės slavų kalbos, kuri savo ruožtu išsivystė iš senosios bulgarų kalbos. Nuo IX a. kartu su stačiatikių krikščionybe vykstant jos plėtrai į įvairius slavų kraštus, kalba pildėsi naujais žodžiais, gramatinėmis formomis. Atsirado tarmės.

Iš pradžių buvo vartojamos dvi abėcėlės: glagolica ir kirilica, tačiau vėliau glagolicos vartojimas nunyko. Išliko tokių raidžių kaip Ѣ (jat), ъ (jer) Ѧ, Ѫ (jus), Ѵ (ižica), ꙋ́ (ou), Ѿ (ot), Ѯ (ksi), Ѱ (psi), Ѡ (omega) vartojimas, privalomi kirčių ženklai, raidinė numeracija ir pan. Šventi žodžiai žymimi specialiu diakritiku titlo ().

Nepaisant bandymo liturginę kalbą šiek tiek priartinti gyvosioms kalboms, buvo išlaikytos archajiškos gramatinės formos: trys giminės, septyni linksniai, šeši laikai.

Ši kalba buvo viena iš oficialių LDK kalbų nuo pat jos susikūrimo. XV a. fiksuojami seniausi spausdinti tekstai šia kalba.

Iki XVIII a. ją naudojo ir Rumunijos stačiatikių bažnyčia, tačiau ilgainiui neslaviškos bažnyčios liturgijoje perėjo prie vietinių kalbų. Tuo tarpu slaviškuose kraštuose šios kalbos vartojimas liturgijoje išlikęs iki dabar. Tiesa, nuo XX a. stebima tendencija užleisti vietą ir vietos kalboms. Nuo 1917–1918 m. bažnyčiai leidus, galima jomis atlikti apeigas atskirose stačiatikių parapijose. Todėl kai kur bažnytinė slavų kalba užleido vietą šiuolaikinėms rusų, ukrainiečių, baltarusių, lenkų, taip pat Rusijos tautinių mažumų (marių, totorių, jakutų ir pan.) kalboms.

## Tarmės
Bažnytinė slavų kalba turi daug tarmių ():
* **Serbų tarmė** () turi atskirą artografiją, nenaudoja raidžių ы ir щ.
* **Senoji Maskvos tarmė** () – buvo paplitusi iki XVII a. Vis dar naudojama sentikių.
* **Kijevo tarmė** () pasižymi raidės ѣ tarimu kaip *i* (rusiškas standartas taria *je*), ч kietinimu ir г tarimu kaip *h* (rusiškas standartas taria *g*).
* **Rusijos (sinodinė) tarmė** () labiausiai paplitęs šiuolaikinis variantas, susiformavęs XVII a.

## Išnašos

## Nuorodos

* 
* 
*
Šv. Stepono vienuolynas

**Šv. Stepono vienuolynas** (, ) arba **Magardavankas, Kyzyl Vankas** – armėnų apaštalinės bažnyčios vienuolynas šiaurės vakarų Irane, Rytų Azerbaidžano provincijoje, 15 km į šiaurės vakarus nuo Džolfos, netoli Arakso upės, gilioje raguvoje, Azerbaidžano (Nachičevanės Respublikos) pasienyje.

62 m., Partų laikais, šioje vietoje bažnyčią pastatė apaštalas Baltramiejus. Pirmasis vienuolynas pastatytas VII a., išplėstas X a. Nukentėjo per XII–XIII a. karus tarp Bizantijos ir seldžiukų. XIII a. vid. kraštą užėmus mongolams, armėnai sudarė su jais taiką ir atkūrė vienuolyną. Didžiausią klestėjimą pasiekė XIV–XV a., kai buvo svarbus regiono kultūrinis centras, religinių paveikslų ir iliustruotų rankraščių kūrimo centras. XV–XVI a., prasidėjus Osmanų veržimuisi į Vakarų Armėniją, Šv. Stepono vienuolynas sumenko, o 1604 m. buvo apleistas. XVII a., valdant Sefevidams, vienuolynas atkurtas, 1819–1825 m., vėliau kelissyk XX a. rekonstruotas.

Vienuolyno išmatavimai yra 48 × 72 m, kampuose – apvalūs bokštai, sienos įtvirtintos. Šiaurinėje vienuolyno dalyje yra pagrindinė Šv. Stepono bažnyčia bei mažesnė Šv. Petro ir Šv. Pauliaus bažnyčia su varpine, centrinę dalį užima dviaukštis koridorius, o pietinę – kiemas ir vienuolyno celės bei bendrosios patalpos (refektoriumas, virtuvė ir kt.). Aplink vienuolyną išlikę arklidžių, kitų ūkinių pastatų, vandens malūno griuvėsiai. Taip pat yra istorinio Darešamo kaimo liekanos.

2008 m., kartu su kitomis aplinkinėmis armėnų bažnyčiomis ir vienuolynais, Šv. Stepono vienuolynas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.


کلیسای سنت استپانوس مقدس.jpg|Vienuolyno bažnyčia
Santestepanouse.jpg|Vienuolyno padėtis slėnyje
Saint Stepanos Monastery000.jpg|Bažnyčios kupolas
Saint Stepanos Monastery in Jolfa.jpg|Vienuolyno patalpos


## Šaltiniai
SO garvežys

**SO** – sovietinis magistralinis garvežys, gamintas 1934–1951 m. Šiuos garvežius gamino įvairios gamyklos – Briansko mašinų gamykla, Charkovo garvežių gamykla, Krasnojarsko garvežių gamykla, Vorošilovgrado Spalio revoliucijos gamykla, Kolomnos gamykla, Ulan Udės garvežių gamykla. Pavadintas komunistų veikėjo Sergo Ordžonikidzės (1886–1937) garbei. Iš viso pagaminti 4487 garvežiai, jie galėjo traukti iki 4500 tonų krovininių vagonų.

Lietuvoje išlikęs garvežys SO-17 Nr. 744, pagamintas 1937 m. Rusijoje ir saugomas Vilniaus geležinkelių muziejuje. Garvežys buvo eksploatuojamas Ašchabado, Šiaurės Kaukazo, Turkestano–Sibiro geležinkeliuose. Nuo 1971 m. garvežys priklausė Pabaltijo geležinkeliui ir buvo priskirtas Radviliškio depui.

## Istorija

Pirmasis SO garvežys buvo pagamintas 1934 m. lapkričio 7 d., jis pagamintas Ukrainoje, Luhansko garvežių gamykloje. 1935 m. prasidėjo serijinė gamyba. Vėliau juos ėmė gaminti ir kitos TSRS riedmenų gamyklos. Šie garvežiai buvo gaminami iki 1951 m.

## Šaltiniai
Tomas Stelmokas

**Tomas Stelmokas** (g. 2005 m. liepos 15 d.) – Lietuvos futbolininkas, saugas.

## Karjera
Kitados rungtyniavo SM Tauras jaunių komandose, o nuo 2018 m. – Kauno Žalgirio futbolo akademijos komandose.
 
### „Kauno Žalgirio“ klubas
Nuo 2021 m. sezono atstovavo „Kauno Žalgirio“ klubui. Rungtyniavo Kauno Žalgiris B *([[LFF I lyga]])* ir Kauno Žalgiris C *([[LFF II lyga]])* komandose. 

2023 m. birželio 2 d. debiutavo pagrindinėje komandoje  išvykos rungtynėse prieš Telšių „Džiugą“. Susitikimą pradėjo kaip atsarginis, o aikštėje pasirodė po keitimo 73 minutę vietoje Abdulgafar Opeyemi.

2025 m. liepos 27 d. pelnė tris įvarčius Pirmos lygos rungtynėse prieš FK Ekranas. Tai buvo pirmasis Stelmoko karjeros trivartis vyrų futbole. Kauniečiai išvykoje 4-1 sutriuškino varžovus.

2025 m. lapkričio 2 d. pelnė savo pirmąjį įvartį A lygos rungtynėse prieš FK Panevėžys ir svariai prisidėjo prie kauniečių pergalės rezultatu 3–2. 

2026 m. sausio mėn. Kauno Žalgirio klubas pratęsė sutartį su futbolininku dar trejiems metams, tačiau paskolino jį Telšių „Džiugui“.

#### „Džiugo“ klubas
2026 m. sausio 6 d. oficialiai paskelbta, kad nuomos pagrindais perleistas FC Džiugas.

2026 m. vasario 28 d. debiutavo TOPLYGA rungtynėse prieš Kauno rajono FC Hegelmann. Susitikimą pradėjo kaip atsarginis, o aikštėje pasirodė 67 minutę vietoje Denio Ževžikovo. Rungtynės baigėsi lygiosiomis 1–1.

## Statistika
; A lygos statistika

Spalvų reikšmės:
:  rungtyniavo A lygoje;
:  Pirmoje lygoje;
:  Antroje lygoje;

## Pasiekimai, įvertinimai
;  su FK Kauno Žalgiris
* **[[A lyga|A lygos]] čempionas:** 2025 m.
*  **Trečioji vieta (1):** 2024 m.

; Asmenianiai įvertinimai
* Geriausias jaunasis Pirmos lygos žaidėjas: 2024 m. kovo mėn., 2025 m. balandžio mėn.

## Rinktinės
Atstovavo Lietuvos U-17 jaunimo rinktinei. 2021 m. liepos 3 d. debiutavo prieš Latvijos bendraamžius. Lietuviai pralaimėjo rezultatu 0–2. 2021 m. liepos 4 d. žaidė Baltijos taurės rungtynes prieš estus. Lietuviai pralaimėjo rezultatu 2-3. 2021 m. rugsėjo 23 d. žaidė UEFA U-17 atkrankos turnyro rungtynėse prieš Švediją. Varžovai sutriuškino lietuvaičius rezultatu 8–0. 2025 m. spalio 23 d. žaidė prieš Latvijos bendraamžius UEFA U-17 atrankos turnyro rungtynėse. Latviai nugalėjo lietuvaičius rezultatu 4-1.

2022 m. kovo mėn. pakviestas į Lietuvos U-18 rinktinės stovyklą.

2025 m. gegužės 30 d. pakviestas į Lietuvos U-21 rinktinę. 2025 m. lapkričio 13 d. debiutavo Lietuvos U-21 rinktinėje prieš Kroatijos U-21 rinktinę.

## Išnašos

## Nuorodos
* toplyga.lt svetainė
* SOCCERWAY
* Transfermarkt
* FK Kauno Žalgiris
* lietuvosfutbolas.lt
* Globalsportsarchive
Hawa FC

: nemaišyti su Hawa FC (įkurtas 2022 m.) iš Lberijos.

**„Hawa Football Club“** () – Brunėjaus futbolo klubas iš Belaito regiono.

## Istorija
Klubas įkurtas 2014 m. Nuo 2025–2026 m. sezono rungtyniavo pajėgiausiame Brunėjaus futbolo divizione.

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

Šaltiniai:

## Sudėtis
Atnaujinta: 2025 m. rugsėjo 19 d.

## Išnašos

## Nuorodos
* Globalsportsarchive
Liudinovas

**Liudinovas** () – miestas vakarų Rusijoje, Kalugos srityje, 151 km į pietvakarius nuo Kalugos, prie Nepolotės upės. Mieste telkšo didelis Lompadės ežeras. Geležinkelio stotis. Veikia Liudinovo šilumvežių gamykla, išvystyta ketaus, siuvimo, maisto pramonė. Stovi Dievo Motinos cerkvė, yra kultūros ir poilsio parkas, kultūros namai, meno galerija, komjaunimo šlovės muziejus.

## Istorija

Nuo XIV a. priklausė LDK, 1503 m. atiteko Rusijai. 1938 m. suteiktos miesto teisės.

## Šaltiniai
Muromo šilumvežių gamykla

**Muromo šilumvežių gamykla** () – Rusijos įmonė, įsikūrusi Muromo mieste (Vladimiro sritis) ir gaminanti riedmenis. Specializuojasi manevrinių lokomotyvų gamyboje.

## Istorija

Gamykla pradėta statyti 1911 m. rugpjūtį, pradėjo savo veiklą 1916 m. Gamyklą įkūrė verslininkas, geležinkelio magnatas Nikolajus fon Mekas (1863–1929). 1926 m. pavadinta F. Dzeržinskio garbei. II pasaulinio karo metais gamino karinės pramonės produkciją.

1946 m. tapo garvežių gamykla. 1956 m. pradėjo gaminti pirmąjį serijinį manevrinį šilumvežį TGM1, o 1962 m. – manevrinį šilumvežį TGM23, kuris gaminamas iki šių dienų. 1992 m. pradėtos gaminti automotrisės.

## Galerija

ТГМ23В48-515, Литва, Вильнюс, подъездной путь от станции Вильнюс (Trainpix 193503).jpg | TGM23 lokomotyvas Vilniuje
9П-13231, Литва, ул. Т. Масюлё, Каунас (Trainpix 105194).jpg | 9P garvežys Kaune, 


## Šaltiniai
Meksiko metropolinė katedra

**Meksiko metropolinė katedra** (pilnas pavadinimas – **Meksiko Švč. Mergelės Marijos Dangun Ėmimo metropolinė katedra**, ) – Romos katalikų katedra ir Meksiko arkivyskupijos būstinė. Įsikūrusi šiaurinėje Konstitucijos aikštės pusėje, istoriniame Meksiko centre, Kuatemoko kvartale. Kartu su kitu architektūriniu kompleksu šioje miesto dalyje nuo 1987 m. įtraukta į Pasaulio paveldo sąrašą.

Katedrą nuspręsta statyti 1570 m., vietoje 1524 m. čia pastatytos senosios katedros. Nors pirmasis akmuo padėtas 1571 m., oficialiai darbai prasidėjo tik 1573 m. Vidus įrengtas 1667 m., išorė – 1813 m. Bažnyčia pastatyta pagal ispanų architekto Klaudijo de Arsiniegos planus, kurių architektūrą buvo įkvėpusios kitos gotikinės Ispanijos katedros, ypač Chaeno. Pastatyta buvusios actekų šventvietės vietoje. Iš viso užima 7752 kvadratinių metrų plotą, yra 61 m pločio, 128 m ilgio ir 67 m aukščio, skaičiuojant iki bokštų viršaus. Tai vienas iš iškiliausių ispanomeksikiečių kolonijinės architektūros kūrinių.

Dėl beveik 250 m. užsitęsusio statybos laikotarpio prie įrengimo prisidėjo kone visi žymiausi vicekaralystės architektai, dailininkai, skulptoriai, auksuotojai ir kiti vaizduojamojo meno kūrėjai. Ilgas statybos laikotarpis leido integruoti įvairius architektūros stilius, paplitusiais skirtingais amžiais: gotiką, baroką, čiurigereską, neoklasicizmą ir kitus. Analogiška situacija susiklostė ir pastato viduje su įvairiais ornamentais, paveikslais, skulptūromis ir baldais.

Jo statyba buvo socialinės sanglaudos taškas, nes joje dalyvavo bažnytinės ir vyriausybinės institucijos, įvairios gildijos, religinės brolijos ir kelių kartų socialinės grupės.

Dėl Katalikų Bažnyčios įtakos visuomeniniame gyvenime šis pastatas tapo susijęs su istorinės reikšmės įvykiais Naujosios Ispanijos ir nepriklausomos Meksikos visuomenėms: čia vyko Ahustino de Iturbidės ir Anos Marijos Uartės karūnavimas Meksikos imperatoriais, ceremonijai vadovaujant Kongreso pirmininkui, čia saugomi minėtų monarchų palaikai, čia taip pat palaidoti kovotojų už nepriklausomybę Migelis Idalgo ir Chosė Marija Moreliosas. Katedra buvo vienas centrinių objektų kilus ginčams tarp liberalų ir konservatorių dėl bažnyčios ir valstybės atskyrimo antiklerikalinės Reformacijos metais, bažnyčia uždaryta per Kristero karą, bažnyčioje 1979 m. sausio 26 d. lankėsi popiežius Jonas Paulius II, 2016 m. vasario 13 d. – Pranciškus, rengtos nepriklausomybės dviejų šimtų metų jubiliejaus iškilmės.

Katedra turi keturis fasadus su kolonomis ir statulomis apsuptomis durimis. Sudaro penkios navos ir transeptas, kurį sudaro 51 skliautas, 74 arkos ir 40 kolonų; yra du bokštai su 35 varpais. Viduje išsiskiria du dideli altoriai, zakristija ir choras. Yra šešiolika koplyčių, skirtų įvairiems šventiesiems, kurių statybą rėmė įvairios religinės brolijos; puošniai dekoruoti altoriai su paveikslais, baldais ir skulptūromis. Katedros chore yra du didžiausi vargonai žemyne, įrengti XVIII a. Po pastatu yra kripta, kurioje palaidoti kai kurių Meksikos arkivyskupų palaikai. Šalia katedros yra tabernakulis, kurio viduje įrengta krikštykla.

## Šaltiniai
Viktoras Paukštelis

**Viktoras Paukštelis** (*Victor Paukstelis*) (g. 1983 m. gegužės 25 d.) – lietuvių pianistas, tapytojas. Gyvena ir kuria Vilniuje.

## Biografija
Kilęs iš muzikantų šeimos – motina pianistė ir pedagogė Tatjana Radovič, tėvas – kompozitorius Viktoras Paukštelis. 1989–2000 m. studijavo Nacionalinėje M. K. Čiurlionio menų mokykloje, 2001 m. baigė B. Dvariono muzikos mokyklą. 2001–2007 m. studijavo Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje, įgijo Meno Licenciato laipsnį. Bakalauro laipsnį įgijo prof. Mariam Azizbekovos klasėje, magistro – Veronikos Vitaitės klasėje. 2007 m. stažavosi Hamburgo muzikos ir teatro akademijoje (vadovas prof. Evgenijus Koroliovas) Vokietijoje. 2009–2013 m. studijavo École Normale de Musique de Paris konservatorijoje, prof. Jeano-Marco Luisados klasėje, 2014–2020 m. studijavo Vilniaus dailės akademijoje, 2018 m. įgijo bakalauro laipsnį, 2020 m. – magistro.

### Tapyba
Viktoras Paukštelis yra surengęs personalines parodas Nacionaliniame M. K. Čiurlionio dailės muziejuje, Paryžiaus meno centre „POUSH“,, Antverpeno VCRB galerijoje ir kitose galerijose. Jo tapybos darbai įtraukti į Modernaus meno centro (MO muziejaus) kolekciją Vilniuje, „Lewben Art Foundation“ („Noewe Foundation“) kolekciją Vilniuje bei nepriklausomų Lietuvos ir užsienio meno kolekcininkų rinkinius. Savo darbuose V. Paukštelis cituoja klasikinių menininkų kūrinius, naudoja kolektyvinės atminties vaizdinius, ekspresyvius potėpius, didelio masto drobes, juodai baltą monochromiją . 2023 m. režisierius Aleksas Matvejevas apie tapytoją Viktorą Paukštelį sukūrė trumpametražį dokumentinį filmą „CHROMATICA“.

#### Muzika
Koncertuoja Lietuvoje ir užsienyje, yra pasirodęs tokiose salėse kaip Niujorko „Carnegie Hall“, Vienos „Musikverein“, Berlyno filharmonijoje ir kt. Dalyvavo tarptautiniuose festivaliuose – Verbjė Šveicarijoje, Vestčesterio JAV, Piteo Švedijoje, „The International Holland Music Sessions Festival“ Nyderlanduose. 2009 m. laimėjo Alberto Rousselo stipendiją mokslams École Normale de Musique de Paris, o 2009–2012 m. laimėjo galimybę tobulintis ir gyventi Tarptautiniame menų miestelyje Paryžiuje („Cité Internationale des Arts“) . Muzikantų ir muzikos kritikų vertinamas kaip „jautrus menininkas“, pasižymintis „turtinga, iškalbinga atlikimo technika“, „natūraliu, nepriekaištingu ritmo jausmu“ . Išleido keturias kompaktines plokšteles, kuriose skamba J. S. Bacho, C. Francko, R. Schumanno ir kitų kompozitorių kūriniai.

**Diskografija:**

* 2013 m. – „Bach Liszt Debussy Victor Paukštelis“ (Baltic Optical Disc) 
* 2014 m. – „Bach Lyadov Scriabin Piano Music“ (Sheva Collection)
* 2015 m. – „Rameau Schumann Franck“ (Sheva Collection) 
* 2020 m. – „Mozart, Beethoven, Pärt, Chopin“ (Sheva Collection)

### Kita veikla
Nuo 2013 m. rengia „Paliesiaus dvaro plenerą“, yra Paliesiaus dvaro koncertinės veiklos meno vadovas. 2015–2016 m. pristatė animuotų paveikslų projektą „Šokantys paveikslai“ Vienos „Musikverein“ , „Carnegie Hall“ ir Berlyno filharmonijoje .  Aktyviai dalyvauja bėgimuose ir maratonuose (2023 Frankfurt Marathon).

## Šaltiniai
Liudinovo šilumvežių gamykla

**Liudinovo šilumvežių gamykla** () – Rusijos įmonė, įsikūrusi Liudinovo mieste (Kalugos sritis) ir gaminanti riedmenis. „Sinara“ įmonių grupės narė. Specializuojasi manevrinių lokomotyvų srityje.

## Istorija

Pradėta statyti 1732 m., įkurta 1745 m. Įkūrėjai – Demidovai, iš pradžių gamykla gamino tiesiog geležines detales, liejo ketų, gamino metalo produkciją. Nuo 1820 m. ėmė gaminti transporto priemones, 1841 m. – bėgius, 1858 m. – garlaivius, kurie buvo laivuojami Dniepru, Desna, Volga.

XIX a. 2-ojoje pusėje pradėjo vystyti garvežių gamybą ir tapo viena iš Rusijos lyderių šioje srityje. II pasaulinio karo metais buvo perkelta į Syzranę, tačiau netrukus sugrąžinta į Liudinovą. 1957 m. pradėti gaminti šilumvežiai.

2007 m. prisijungė prie „Sinara“ įmonių grupės.

## Galerija

TGM3A-1480.jpg | TGM3 lokomotyvas Pavenčiuose
TGM4-594.jpg | TGM4 lokomotyvas Pakruojyje


## Šaltiniai
Džongmjo

**Džongmjo šventvietė** (, „Protėvių šventykla“) – konfucianistinė karališkoji šventvietė Pietų Korėjoje, Seule, Džongno rajone. Tai viena seniausių ir autentiškiausių išlikusių konfucianistinių karališkųjų šventviečių. Ji skirta Džosono dinastijos valdovų atminimo apeigoms.

Džongmjo šventvietė pastatyta 1394 m. Džosono dinastijos karaliaus Tedžo nurodymu. Laikui bėgant pastatas vis plėstas, tačiau per XVI a. pab. japonų įsiveržimus į Korėją sudegintas. Džongmjo atstatytas 1601 m. – šis pastatas išliko iki šių dienų.

Džongmjo šventvietė užima 19,4 ha plotą. Pastatai išsimėtę tarp kalvų ir slėnių, pagal tradicinius fengšui principus suderinti su supančia aplinka. Pagrindiniai pastatai yra Džongdžonas („Centrinė salė“) ir Jongnjongdžonas („Amžinosios Ramybės salė“). Kiti pastatai – Mangmjoru (vieta, kur karalius apmąstydavo protėvius), Gongmingdangas (karaliaus Gongmino atminimui skirta vieta, likusi iš karaliaus Tedžo laikų), Hjangdaičongas (vieta apeiginiams rykams laikyti), Džegungas (vieta, kur karalius ir karalienė laukdavo procesijų). Džongmjo pastatyta laikantis griežtų konfucianizmo nurodymų apie protėvių pagerbimą. Šventyklos viduje saugomos protėvių lentelės – įrašai apie karališkuosius protėvius. Iš viso saugoma 19 karalių ir 30 karalienių lentelių.

Džongmjo šventvietėje vyksta tradicinės Džongmjo džerjė procesijos – vyksta korėjiečių rūmų muzikos pasirodymai ir šokiai, skirti kreiptis į protėvius, kad šie nužengtų iš rojaus ir įkvėptų dabartinius valdovus žengti jų pėdomis. Dėl istorinės, religinės, kultūrinės svarbos Džongmjo šventvietė 1995 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. 


Yeongnyeongjeon 01.jpg| Jongnjongdžonas
Jongmyo jaegung Eojaesil.jpg|Džegungas
Jongmyo Royal Shrine (종묘) Day of Rites and ceremonies.jpg|Džongmjo džerjė procesijos
종묘 항공사진 (2015).jpg|Džongmjo šventvietės kompleksas Seule

## Šaltiniai
Šiaurės Dramblio Kaulo Kranto sudaniško stiliaus mečetės

**Šiaurės Dramblio Kaulo Kranto sudaniško stiliaus mečetės** – UNESCO pasaulio paveldo objektas (nuo 2021 m.) Dramblio Kaulo Krante.

Objektą sudaro 8 sudaniško stiliaus mečetės, pastatytos šalies šiaurėje. Tai iš molio ir medinio karkaso pastatyti musulmonų maldos namai, su smailais bokštais, kurių viršūnės puoštos keramika arba stručių kiaušiniais, ir piramidiškos formos minaretais. Šių mečečių provaizdis susiklostė XII–XIV a. tuometinės Malio imperijos mieste Dženėje. Nuo XV a. šis architektūrinis stilius ėmė plisti į pietus, į Sudano geografinį regioną. Dėl drėgnesnio klimato mečetės statytos žemesnės ir su stipresniais kontraforsais, nei Malyje.

XX a. pr. Dramblio Kaulo Krante būta keli šimtai tokio stiliaus mečečių, tačiau iki šių dienų išliko tik 12. Iš jų 8 saugomos kaip pasaulio paveldo objektas. Dabar išlikusios mečetės pastatytos daugiausia XVII–XIX a., iki šiol tebėra svarbios savo miestelių ir kaimų bendruomenių susirinkimo vietos ir tradicinės žinijos reikalaujantys priežiūros objektai.

Šiaurės Dramblio Kaulo Kranto sudaniško stiliaus mečetės žymi islamo plėtrą į pietus per Transsacharinę prekybą (ir ją vykdžiusius mandinkus) bei arabų-berberų ir afrikiečių animistų architektūros sintezę.

## Saugomos mečetės
UNESCO objektą sudaro šios 8 mečetės:


Mosquée sacrée de Sorobango.jpg|Sorobango mečetė
The National Archives UK - CO 1069-34-119-2-001.jpg|Bonduku mečetė ~XIX a. pab.
Kong3.jpg|Kongo mečetė 2002 m.


## Šaltiniai
Saka (Latvija)

**Saka** () – gyvenvietė Latvijoje, Pietų Kuršo savivaldybėje, Sakos valsčiaus centras. Įsikūrusi Pajūrio žemumos Piemarės lygumoje, prie Tebros ir Durbės santakos, apie 4 km į pietvakarius nuo Paviluostos.

Yra valsčiaus administracija, Sakaslejos liuteronų ir Sakos baptistų bažnyčios, senienų saugykla, kempingas. Tebros ir Durbės santakoje stūkso Sakos piliakalnis, Tebros dešiniajame krante yra viduramžių pilies vieta. Per gyvenvietę eina regioninės reikšmės kelias Ventspilis (Lečiai)–Gruobinia (P111).

Saka (*Saceze*) paminėta 1229 ir 1230 m. kuršių žemių dalybų dokumentuose. Nuo XIII a. antros pusės iki Livonijos karo priklausė Kuršo vyskupui, nuo XV a. vidurio iki XVIII a. vidurio ją valdė Ostenų-Sakenų giminė. Sakos piliakalnyje stovėjo kuršių pilis, 1386 m. kitame Tebros krante minima mūrinė Sakos pilis, prie kurios buvęs uostas su švyturiu. Iki XVII a. Sakos uoste per metus apsilankydavo 50–150 laivų. 1659 m. švedai uostą sugriovė, o Sakos upę padarė netinkamą laivybai. Apie 1560 m. Sakoje pastatyta liuteronų bažnyčia, 1743 m. perstatyta, 1844 m. pristatytas bokštas. 1872–1967 m. veikė mokykla. 1932 m. šalia Sakos nutiesta Liepojos–Alsungos siaurojo geležinkelio (750 mm vėžės) linija, įrengta Sakos stotis (vėliau pertvarkyta į stotelę). 1944 m. linija nacių Vokietijos kariuomenės pertvarkyta į platųjį geležinkelį ir prailginta iki Ventspilio. 1996 m. uždaryta, 2009 m. išardyta. Sovietmečiu buvo apylinkės centras ir kolūkio „Centība“ centrinė gyvenvietė. 1989 m. buvo 168 gyventojai.

## Šaltiniai