Kovos spragilas

**Kovos spragilas** (, *боевой цеп*; ) – kotinis smogiamasis ginklas, kurį sudaro ant gana ilgo ar ilgo koto trumpa grandine pritvirtinta rutulio ar trumpo strypo formos galva (smogiamasis elementas).

Kovos spragilai atsirado iš žemdirbių spragilų. Lietuviškai spragilas dar vadinamas *kultuvu*, nors kultuvu vadina ir spragilo galvą ant ryšio. Žemės ūkio spragilo dalys lietuviškai vadinamos įvairiai: galva – *kultuvas, buožė, buoželė, buožis, spragila, spragilgalvė*; kotas – *spragilakotis, keltuvė, spragelinė, spragelinis, spraginė*. *Spragila* ir *spragėlė* skirtingose vietovėse reiškė arba galvą, arba spragilakotį.

Iš esmės bet kuris spragilas gali būti panaudotas kaip ginklas, ypač prieš nešarvuotus priešininkus. Stiprus smūgis masyviu kultuvu būdavo pavojingas ir sunkiai šarvuotiems riteriams, todėl spragilai buvo gana efektyvus sukilusių valstiečių ginklas, kurio nereikėdavo specialiai daryti.

Specializuoti kovos spragilai neretai turėdavo spygliuotas galvas, kurios javams kulti, aišku, netikdavo. Vieni pirmųjų, kurie masiškai ėmė naudoti kovos spragilus, buvo husitai.

Vienrankiai ilgaryšiai spragilai buvo kompaktiški žygio padėtyje, bet ilgi kovinėje padėtyje. Bendras ilgis siekė iki 120 cm, nors dažnai koto ilgis buvo ~45 cm, o ryšio – ~35 cm, masė 0,5-0,7 kg (spragilų morgenšternų – iki 1,7 kg).

Itin galingu smūgiu pasižymėjo dvirankiai spragilai (), kokius naudojo, pvz., taboritai. Dvirankių spragilų kotas galėjo būti iki 180 cm ilgio, o bendras ilgis kartais siekdavo 2,5 m. Jų masė būdavo apie 2 kg ar kiek daugiau.

Europoje kovos spragilai neretai turėjo spygliuoto metalinio rutulio formos galvas, tuomet jie buvo vadinami *morgenšternais* (ryto žvaigždė). Kai kuriose šalyse naudodavo spragilus su dviem ar trimis galvomis, kiekviena ant savo ryšio.

## Spragilo privalumai
* Nuo galingo spragilo smūgio prastai neapsaugo net vientisi šarvai.
* Spragilo smūgį sunku blokuoti, kadangi kiek padidinus smūgio spindulį galva aplenkia blokuojantį ginklą ar skydą ir vis tiek gali kliudyti priešininką.

## Spragilo trūkumai
* Kaunantis spragilu sunku atmušti priešininko smūgius, todėl spragilininkams labai pravartūs buvo skydas ir šarvai. Vienas gynybos variantų buvo spragilo sukimas malūnu, tačiau tai varginanti technika ir ilgose kautynėse netiko.
* Spragilais būdavo nepatogu kautis glaustoje rikiuotėje, kadangi spragilo su ilgu ryšiu galvos trajektorija gana sunkiai prognozuojama.
* Ilgaryšio spragilo galva gali apsisukti apie priešininko ginklą, ir tada spragilą sunku išlaisvinti.

## Spragilo pavadinimų etimologija
Rus. pavadinimas *молотило* kilęs iš veiksmažodžio молотить 'kulti' (plg. su  'kūjis'). Pavadinimas *цеп* aiškinamas dvejopai. Vladimiras Toporovas jį sieja su žodžiu *цепь* 'grandinė' (ryšys paprastai būdavo grandinė) ir *цепить* 'prikabinti'. O Maksas Fasmeris jį aiškino kaip labai senos indoeuropietiškos kilmės žodį, susijusį su  ir  'lazda, vaikščiojimo lazda' ir net  'skaldo',  'skeliu' (tuomet į šią grupę patektų ir …).

 'spragilas', manoma, iki 1300 m. buvo retai naudojamas. Apie 1200 m. jis buvo vadinamas *flegl*, spėjama, kilęs iš sen. angl. **flegel* (giminingo vid. olandų ir vid. vok. aukštaičių žodžiui *vlegel* 'spragilas'). Visi šie germaniški žodžiai turbūt yra skoliniai iš  'spragilas, rimbas, rykštė' (o dabar biologijoje – žiuželis). (*Chambers Dictionary of Etymology*, 1988).

## Giminingi ginklai
Panašūs ginklai su lanksčiais ryšiais – dvinarės (jap. nunčiakai) ir trinarės (kin. *sanjiegun, sansetsukon*) lazdos, blokštai, kovos rimbai su svareliais.