open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kentaurai

Graikų mitologijoje **kentaurai** () – pusiau žmonių, pusiau arklių rasė, turinti žirgo kūną ir žmogaus galvą bei liemenį.

Kentaurai apibūdinami kaip laukiniai, nesvetingi padarai, savo gyvuliškų aistrų vergai. Iš šios taisyklės tebuvo dvi išimtys – Folas ir Chironas, kurie buvo išmintingi ir malonūs kentaurai.

Kentaurai gyveno Tesalijos kalnuose ir buvo Iksiono ir Nefelės, lietaus debesies, palikuonys. Pagal kitą versiją, kentaurai buvę Kentauro (Iksiono ir Nefelės sūnaus) ir Magnezijos žirgų palikuonys, arba kilę iš Apolono ir Hebės. Taip pat buvo legenda, kad Iksionas ruošėsi pasimylėti su Hera, bet Dzeusas užkirto tam kelią, sukurdamas Heros pavidalo debesį. 

Kadangi Iksionas paprastai laikomas kentaurų protėviu, poetai dažnai juos vadino iksionidais.

Kentaurai geriausiai žinomi iš jų mūšio su lapitais, kuris kilo kentaurams bandant pagrobti Hipodamiją jos vedybų su lapitų karaliumi Piritu, kuris pats buvo Iksiono sūnus, dieną. Kova tarp šių pusbrolių rasių yra lyg konflikto tarp žemų instinktų ir civilizuoto žmonijos elgesio metafora. Tesėjas, kuris dalyvavo šiuose įvykiuose, stojo į Pirito pusę. Kentaurai buvo išstumti (Plutarchas, „Tesėjas“, 30; Ovidijus, Metamorfozės, xii. 210). Lapitų ir kentaurų mūšis buvo atvaizduotas Partenono bareljefuose. Lapitų ir kentaurų mūšis dažnai vaizduotas senovės graikų mene.

Panašiai kaip titanomachija, kurioje Olimpo dievai nugalėjo titanus, kova su kentaurais reiškia kovą tarp barbarybės ir civilizacijos.
Trečiasis kentauras, pasižymėjęs individualiais bruožais, buvo Nesas, bandęs pagrobti Heraklio sužadėtinę Dejanirą.

Ankstyvuosiuose Atikos vazų piešiniuose kentaurai vaizduojami kaip žmonės su užpakalinėmis žirgo kojomis, prisijungusiomis prie nugaros, vėliau jie vaizduoti kaip žmonės tik iki juosmens. Daugelyje legendų kentaurai vaizduojami kaip neblogi ateities spėjikai ir astrologai.

## Kipro kentaurai

Graikų mitologijoje minima atskira Kipro kentaurų gentis, kurie turėjo buliaus ragus. 

## Kilmės teorijos
Viena iš kentaurų kilmės teorijų teigia, kad jie atsirado kaip pirmoji jojimo nežinančios kultūros, pvz., Mino kultūros Egėjo jūros baseine, reakcija į klajoklius, kurie jodinėjo žirgais. Pasak šios teorijos, raiteliai turėjo atrodyti pusiau žmonėmis-pusiau arkliais. Arkliai buvo prijaukinti ir jodinėti pradėta pirmiausia Centrinės Azijos stepėse, greičiausiai dabartinio Kazachstano teritorijoje.

Iš įvairių klasikinės Graikijos autorių, kurie minėjo kentaurus, Pindaras buvo pirmasis, kuris juos aprašė kaip neabejotinai dvigubos prigimties monstrus. Ankstyvesni autoriai (Homeras ir kt.) vartoja tik tokius apibūdinimus, pagal kuriuos kentaurai galėjo būti paprasti raiti žmonės.

## „Lietuviški“ kentaurai
Lenkijos ir Lietuvos heraldikoje aptinkamas kentaurų variantas hipocentaurai, kurie kiek skiriasi savo sandara. 

## Nuorodos
Tichė

Graikų mitologijoje, **Tichė** (sėkmė) Hermio ir Afroditės duktė.

Tichė buvo globojanti dievybė, kuri valdė fortūną, miestų gerovę ir jų likimą. Helenistiniu periodu dauguma miestų turėjo savitą Tichės ikoninę versiją, dėvinčią karūną, kuri primena sienas supančias miestą.

Pagal kitus šaltinius minima, kad ji buvo viena iš okeanidžių Okeano ir Tetijos dukterų. Ji buvo siejama su Nemezide ir Agatos Daimonu („geroji dvasia“, žr. Agatodemonas).

Romėnų mitologijoje Tichės atitikmuo – Fortūna.
Juodakaktė medšarkė

**Juodakaktė medšarkė** (*Lanius minor*) – medšarkinių (*Laniidae*) šeimos paukštis.

## Išvaizda

Kūno ilgis 20 cm, sveria 60-65 g. Kakta ir viršugalvio priekis juodi. Taip pat juodos spalvos juostelė per akis ir ausies sritis. Viršugalvis, pakaušis, nugara ir pečiai šviesiai pilki. Sparnai juodi su didele balta dėme (skiriamasis požymis nuo plėšriosios medšarkės). Uodega juoda, jos šonai balti. Pilvinė pusė balta, krūtinė rausvo atspalvio.

## Elgsena

Lietuvoje retoka rūšis, pasirodo gegužės mėn. viduryje, išskrenda rugpjūčio antroje pusėje. Pastebima atvirose medžiais ir krūmais apaugusiose vietose, kartais pakelėse. Lizdą suka aukštai lapuočių medžiuose. Deda 5-7 šviesiai žalsvus kiaušinius, išmargintus pilkomis ir rudomis dėmelėmis. Peri 15 dienų. Po 16 dienų jaunikliai palika lizdą. Išveda vieną vadą.

## Mityba

Minta vabzdžiais.
Raguotasis vieversys

**Raguotasis vieversys** (*Eremophila alpestris*) – vieversinių (*Alaudidae*) šeimos žvirblinis paukštis. 

Kūno viršutinė pusė rudai pilka su tamsiomis dėmėmis. Galvos šonuose iš plonų ilgų plunksnų susidaro lyg 2 rageliai. Kakta ir gerklė geltoni. Kaktos užpakalinė dalis, didelė skruostų dėmė, rageliai ir pagurklio priekis juodos spalvos. Kūno apatinė pusė balsva, rausvo atspalvio šonuose. Snapas rusvai pilkas, kojos juodos. Patelė be ragelių, ne tokių ryškių spalvų, jos nugara aiškiai dėmėta.

Gyvena šiauriniuose kraštuose, tundroje. Lietuvoje negausi rūšis. Pastebima laukuose traukimo metu.
Kielės

**Kielės** (*Motacilla*) – kielinių (*Motacillidae*) paukščių gentis.

Gentyje 10 rūšių, Lietuvoje aptinkamos šios:
* Baltoji kielė (*Motacilla alba*)
* Kalninė kielė (*Motacilla cinerea*)
* Geltongalvė kielė (*Motacilla citreola*)
* Geltonoji kielė (*Motacilla flava*)
** Gelsvaskruostė kielė (*Motacilla (flava) lutea*)
** Šiaurinė geltonoji kielė (*Motacilla (flava) thunbergi*)

* (*Motacilla tschutschensis*)
* (*Motacilla alba*)
* (*Motacilla samveasnae*)
* (*Motacilla grandis*)
* (*Motacilla maderaspatensis*)
* Afrikinė kielė (*Motacilla aguimp*)
* (*Motacilla clara*)
* (*Motacilla capensis*)
* (*Motacilla flaviventris*)

* (*Dendronanthus indicus*)
Kalviukai

**Kalviukai** (*Anthus*) – kielinių (*Motacillidae*) šeimos paukščių gentis.

Žinoma apie 40 rūšių, Lietuvoje aptinkamos šios:
* Dirvoninis kalviukas (*Anthus campestris*)
* Rudagurklis kalviukas (*Anthus cervinus*)
* Tundrinis kalviukas (*Anthus gustavi*)
* Uolinis kalviukas (*Anthus petrosus*)
* Pievinis kalviukas (*Anthus pratensis*)
* Miškinis kalviukas (*Anthus trivialis*)
* Vandeninis kalviukas (*Anthus spinoletta*)

* Auksinis kalviukas (*Tmetothylacus tenellus*)
* (*Macronyx capensis*)
* (*Macronyx croceus*)
* (*Macronyx fuellebornii*)
* (*Macronyx flavicollis*)
* (*Macronyx aurantiigula*)
* (*Macronyx ameliae*)
* (*Macronyx grimwoodi*)
* (*Hemimacronyx sharpei*)
* (*Anthus novaeseelandiae*)
* (*Anthus nyassae*)
* Australinis kalviukas (*Anthus australis*)
* (*Anthus rufulus*)
* (*Anthus cinnamomeus*)
* (*Anthus hoeschi*)
* Richardo kalviukas (*Anthus richardi*)
* Stepinis kalviukas (*Anthus godlewskii*)
* Dirvoninis kalviukas (*Anthus campestris*)
* Ilgasnapis kalviukas (*Anthus similis*)
* (*Anthus vaalensis*)
* Ilgauodegis kalviukas (*Anthus longicaudatus*)
* (*Anthus leucophrys*)
* (*Anthus pallidiventris*)
* Pievinis kalviukas (*Anthus pratensis*)
* Miškinis kalviukas (*Anthus trivialis*)
* Taiginis kalviukas (*Anthus hodgsoni*)
* Rožinis kalviukas (*Anthus roseatus*)
* Rudagurklis kalviukas (*Anthus cervinus*)
* Tundrinis kalviukas (*Anthus gustavi*)
* Vandeninis kalviukas (*Anthus spinoletta*)
* Uolinis kalviukas (*Anthus petrosus*)
* Ežerinis kalviukas (*Anthus rubescens*)
* (*Anthus nilghiriensis*)
* Šlaitinis kalviukas (*Anthus sylvanus*)
* Kanarinis kalviukas (*Anthus berthelotii*)
* (*Anthus lineiventris*)
* (*Anthus brachyurus*)
* (*Anthus caffer*)
* (*Anthus sokokensis*)
* (*Anthus melindae*)
* (*Anthus pseudosimilis*)
* (*Anthus crenatus*)
* (*Anthus gutturalis*)
* (*Anthus spragueii*)
* (*Anthus furcatus*)
* (*Anthus lutescens*)
* (*Anthus chacoensis*)
* (*Anthus correndera*)
* (*Anthus antarcticus*)
* (*Anthus nattereri*)
* (*Anthus hellmayri*)
* (*Anthus bogotensis*)
* (*Anthus bannermani*)
* (*Anthus camaroonensis*)
* (*Anthus latistriatus*)
* (*Hemimacronyx chloris*)
Zambijos vėliava

**[[Zambija|Zambijos]] vėliava** buvo įteisinta 1964 metų spalio 24 dieną, šaliai atgavus nepriklausomybę iš Didžiosios Britanijos. Dabartinei Zambijai būnant Britanijos kolonija (Šiaurės Rodezija), kaip ir daugelis kitų kolonijų, jos vėliavą sudarė tradicinis, tuo metų kolonijose patvirtintas formatas – mėlynos (dar raudonos bei žydros) spalvos fonas su kairės pusės viršutiniame kampe esančia Didžiosios britanojos vėliava.

Zambijos vėliavos pagrindas yra žalios spalvos fonas, simbolizuojantis gamtą bei žemės ūkį, su dešiniajame šone esančiais simboliais: viršutiniame dešiniajame – oranžinės spalvos erelis, simbolizuojantis tautos kilimą, problemų sprendimą; bei apatinėje dešiniojoje pusėje esančios vertikalios spalvos: raudona, juoda, oranžinė. Raudona simbolizuoja kovą už laisvę; juoda – Zambijos žmones, oranžinė – šalies gamtinius resursus, daugiausia varį.

1996 metais buvo atliktos tam tikros nedidelės vėliavos modifikacijos.
Daugailiai

**Daugailiai** – miestelis Utenos rajono savivaldybėje, prie kelio , 18 km į šiaurės rytus nuo Utenos. Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Gatvinis miestelis, su trikampio formos aikšte centre. Svarbiausi statiniai: barokinė medinė Daugailių šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1883 m., su dviem bokštais ir varpine), Lietuvos nepriklausomybės dvidešimtmečio paminklas (1940 m. apgadintas, 1989 m. restauruotas), Senoji pašto stotis. Veikia Daugailių pagrindinė mokykla (nuo 1988 m. joje veikia krašto muziejus), paštas (LT-28042), ambulatorija, vaikų darželis, kultūros centras, biblioteka.

Miestelio šiaurės vakariniame pakraštyje telkšo Indrajai. Plentais pasiekiami Utena, Zarasai, Dusetos.

## Etimologija

Pasakojama, kad šiose vietose buvę pelkėti miškai, kuriuose augo *daug [[gailis|gailių]]*. Daugailių vardas aptinkamas nuo XIII a. Pavadinimas taip pat kildinamas nuo asmenvardžio Daugėla (galbūt tai buvęs dvarininkas, įkūręs Daugailius).

## Istorija

Šiauriniame miestelio pakraštyje stūkso Daugailių I piliakalnis, pietiniame – Daugailių II piliakalnis. Ant pirmojo 15–18 m aukščio stačiašlaičio piliakalnio, apsupto pelkių, 1254 m. pastatyta Daugailių pilis pilis, kuri kovų su kalavijuočiais metu atliko svarbų vaidmenį ginant kraštą. 1435 m. sutriuškinus Livonijos ordiną ji prarado strateginę reikšmę ir sumenko. Prieš 1685 m. ant piliakalnio pastatyta pirmoji Daugailių bažnyčia, ji 1766 m. perstatyta, vėliau 1766 m. ją sudegino žaibas. 1745 m. Daugailiai minimi kaip miestelis.

Vietos gyventojai aktyviai dalyvavo 1831 m. sukilime. 1836 m. per Daugailius nutiestas traktas Sankt Peterburgas–Varšuva, veikė arklių keitimo stotis. Įsteigus pašto stotį bei nakvynės namus, Daugailiai pradėjo augti. XIX a. 2-ojoje pusėje kelionę diližanu pro Daugailius ir apsilankymą juose aprašė poetas Antanas Baranauskas. Gyventojai aktyviai dalyvavo 1863 m. sukilime, spaudos draudimo laikotarpiu platino lietuvišką spaudą. XIX a. pabaigoje Daugailiai buvo privatus miestelis Zarasų apskrityje.

Per I pasaulinį karą Daugailiai sudegė. 1938–1947 m. veikė sveikatos punktas, vėliau ambulatorija.

XX a. pokariu apylinkėse veikė Vytauto apygardos, Liūto partizanų rinktinės partizanai. 1945 m. įsteigta biblioteka, 1958 m. kultūros namai. 1940 m. atidaryta vaistinė. Sovietmečiu – kolūkio centrinė gyvenvietė. 2004 m. patvirtintas Daugailių herbas ir Daugailių vėliava. 2015 m. įrengta kultūrinių renginių vieta.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Daugailiuose gimė:
* Algimantas Petras Kavoliukas, vienas Lietuvos laisvės gynėjų, Sausio 13-osios auka.
* Ieva Dainytė, slidininkė, 2022 m. žiemos olimpinių žaidynių dalyvė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Daugailių svetainė
* 
* Utenos krašto enciklopedija
Želva

**Želva** – miestelis Ukmergės rajono savivaldybėje, šalia kelio , prie Želvelės upelio (Siesarties intakas). Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Želvos šv. Ignaco Lojolos bažnyčia (pastatyta 1892 m.), Želvos sinagoga, veikia Ukmergės r. Želvos pagrindinė mokykla, Ukmergės meno mokyklos Želvos filialas, biblioteka, paštas (LT-20015), hipodromas (nuo 1979 m.), paminklas žydų žudynių vietoje.

Miestelyje vyksta Šv. Igno atlaidai, prie miestelio stūkso Paželvių piliakalnis.

## Etimologija

Seniau vietovė vadinta ***Paželviai***. Šis vardas pirmą kartą istoriniuose šaltiniuose minimas 1582 m., nors Paželvių dvaras minimas dar XV a. Želvos vardas atsirado 1920–1923 m. Lietuvos topografiniuose žemėlapiuose, o gretimas kaimas, kuriame būta dvaro, liko Paželviais. Miestelio vardas tikriausiai kilęs nuo Želvos upelio, tekančio pro šias vietas, o pastarasis kalbininkų siejamas su būdvardžiais „žalias, žalsvas“.

## Istorija

Želva kaip *Antazelve* minima nuo 1373 m. (Livonijos ordino kronikos). Nuo 1500 m. žinomas Paželvių (Pozelvos) dvaras, vėliau priklausęs italų kilmės Morikonių giminei, po to bajorams Blinstrubams iš Tautvilo (valdė bent iki 1882 m.). XVII a. pradžioje ėmė kurtis miestelis, iki XX a. pradžios vadintas *Paželviais*. XVIII a. jis perėjo jėzuitų nuosavybėn, vėliau J. Morikoniui. Pirmąją bažnyčią Želvoje 1753 m. pastatė jėzuitai. Vėliau ji sudegė ir 1775 m. buvo pastatyta nauja Želvos Šv. Ignaco Lojolos bažnyčia.

1859 m. minima pradinė mokykla (lankėsi Žemaičių vyskupas Motiejus Valančius). Nuo XIX a. pabaigos Želva garsėjo dideliais arklių turgumis, sovietmečiu – arklių lenktynėmis.  1892 m. pastatyta nauja medinė Želvos bažnyčia. XIX a. pabaigoje Želva buvo miestelis Vilkmergės apskrities Žemaitkiemio valsčiuje.

Iki II pasaulinio karo daugumą miestelio gyventojų sudarė žydai (1939 m. jų čia gyveno 400).

Pokario metais apylinkėse veikė Vyčio apygardos Briedžio partizanų rinktinės Lietuvos partizanai.

1979 m. atidarius hipodromą, Želvoje vykdavo respublikinės ristūnų lenktynės, iš čia kilo keletas žirgų sporto meistrų.

2000 m. patvirtintas Želvos herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Želvos žydų šeimoje gimė Aronas Kliugas (1926–2018), mokslininkas, 1982 m. gavęs Nobelio premiją chemijos srityje. 2005 m. spalio 14 d. čia jam atidengtas paminklas (autorius – V. Ramoška).
* 1980 m. Želvoje gimė skulptorius Vaidotas Ramoška.

## Galerija

Želva, ženklas.JPG|Riboženklis
Želva, centras.JPG|Centre
Želva, Lithuania - panoramio (27).jpg|Želvos centras
Želva, Lithuania - panoramio (19).jpg|Autobusų stotelė


## Literatūra
* Kai nebelieka net vardų…: žydų istorijos ir kultūros pėdsakai Želvoje (Zita Kriaučiūnienė, Rasa Povylienė). – Ukmergė: Valdo leidykla, 2009. – 36 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-712-45-9
* 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Želvos žemėlapiai
Europinis svilikėlis

: perimvietės šiltuoju metų laiku
: gyvena sėsliai ir perimviečių regionai
: klajonių regionai

**Europinis svilikėlis** arba **svilikėlis** (*Serinus serinus*) – žvirblinių (*Passeriformes*) būrio, kikilinių (*Fringillidae*) šeimos paukščių rūšis.

Nedidelis paukštelis, mažiausia Europoje gyvenanti kikilinių (*Fringillidae*) šeimos paukščių rūšis. Europinių svilikėlių kūno ilgis 11–12 cm, svoris 8,5–14 g.

Tarp Lietuvoje gyvenančių paukščių, išvaizda panašus į eurazinį alksninuką (*Spinus spinus*), nuo kurio skiriasi trumpu snapu, uodegos šonai negeltoni ir viršugalvis nejuodas. Patino kakta, dėmės už akių, smakras, gerklė, pagurklis, krūtinė ir antuodegis geltonai žalsvi; krūtinė ir šonai su išilginiais tamsiais dryžiais. Nugarinė pusė rusvai žalsva, išilgai dėmėta. Sparne 2 šviesios skersinės juostelės. Patelė panaši į patiną, geltonai žalia, bet blankesnės spalvos. Jaunikliai panašūs į patelę, tik labiau dėmėti, rusvesni.

Lietuvoje nedažna rūšis, bet plinta. Aptinkamas balandžio – rugsėjo mėn. Gyvena parkuose, soduose. Šaukia čerškiančiu balsu „girlitt girlitt… ". Lizdą krauna 2-5 m aukštyje. Vidų iškloja plaukais, plunksnomis, šonai iš žolių stiebelių ir samanų. Deda 3-5 kiaušinius, kurie melsvai balti ir su rudais taškeliais. Peri 13 dienų. Išveda dvi vadas. 

Daugiausia minta įvairių augalų rūšių sėklomis, pumpurais, ūgliais ir žiedais. Taip pat minta smulkiais bestuburiais, pavyzdžiui, sifoniniais amarais (*Aphididae*), kandžių lervomis ir vorais. Jauniklius maitina sėklomis.

## Taip pat skaitykite
* Paprastoji kanarėlė (*Serinus canaria*)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* xeno-canto.org / European Serin · ''Serinus serinus'' · (Linnaeus, 1766) (*europinių svilikėlių giesmių audio įrašai*)
* youtube.com / Bird sounds European serin chirping and singing in the spring (*pavasarinė europinio svilikėlio giesmė su vaizdo įrašu*)
Margasparnis kryžiasnapis

**Margasparnis kryžiasnapis** (*Loxia leucoptera*) – kikilinių (*Fringillidae*) šeimos paukštis, kuris ant sparno turi 2 plačias baltas skersines juostas ir tuo skiriasi nuo kitų kryžiasnapių. Kūno ilgis 15 cm. Patino visas kūnas raudonas. Skruostai rusvai raudoni. Pečiai rudi, dėmėti. Sparnai tamsiai rudi su dviem baltomis juostelėmis. Uodega tamsiai ruda. Pilvas ir pauodegys balsvi, dryžuoti. Snapas ir kojos rudos. Patelė žalsvai geltona, už patiną labiau dryžuota. Jaunikliai panašūs į patelę, tik baltos juostelės ant sparno ne tokios ryškios.

Lietuvoje reta rūšis, užklysta traukimo metu.
Kryžiasnapiai

**Kryžiasnapiai** (lot. Loxia) – kikilinių (*Fringillidae*) šeimos paukščių gentis. Skiriamasis požymis – antsnapio ir posnapio galai susikryžiavę.

Lietuvoje aptinkamos trys rūšys:
*Eglinis kryžiasnapis (*Loxia curvirostra*)
*Pušinis kryžiasnapis (*Loxia pytyopsittacus*)
*Margasparnis kryžiasnapis (*Loxia leucoptera*)


Image:Loxia curvirostra NAUMANN.jpg|Eglinis kryžiasnapis. Skiriamasis požymis – snapas silpnesnis. Antsnapis prie pamato žemesnis negu 7,5 mm
Image:Loxia pityopsittacus NAUMANN.jpg|Pušinis kryžiasnapis. Skiriamasis požymis – snapas storas, stiprus. Antsnapis prie pamato aukštesnis negu 7,5 mm
Image:WhitewingedCrossbill23.jpg|Margasparnis kryžiasnapis. Skiriamasis požymis – ant sparno 2 plačios baltos skersinės juostelės
Pušinis kryžiasnapis

**Pušinis kryžiasnapis** (*Loxia pytyopsittacus*) – kikilinių (*Fringillidae*) šeimos paukštis. 

Snapas storas, stiprus. Patinas tamsiai raudonas, tik viršugalvis ir antuodegis ryškesni, nugara dažnai pilkai gelsvo atspalvio. Kartais raudona spalva būna oranžinio atspalvio. Patelė alyviškai pilka: nugarinė pusė dėmėta, pilvinė vienspalvė, antuodegis šviesesnis, geltonai žalias. Jaunikliai alyviškai pilki su tamsiomis dėmėmis. Jų nugara ryškaus žalsvo atspalvio.

Gyvena šiaurės vakarų Europos ir Rusijos vakarų pušynuose. Lietuvoje labai reta rūšis. Lesa pušų sėklas.
Pilkoji starta

**Pilkoji starta** (*Miliaria calandra*, sin. *Emberiza calandra*) – startinių (*Emberizidae*) šeimos paukštis.

Kūno ilgis 18 cm, svoris 42-64 g. Kūno viršutinė pusė pilkai rusva, išmarginta išilginėmis tamsiomis dėmėmis. Gerklė, krūtinė ir pilvas balsvi su rusvomis išilginėmis dėmelėmis. Snapas ir kojos gelsvi.

Lietuvoje dažna, šiauriniuose rajonuose retesnė. Gyvena laukuose, pakelėse. Lizdą suka ant žemės tarp žolių. Dėtyje 5-6 balsvi ar rausvi kiaušiniai, išmarginti dėmelėmis ir vingiuotais brūkšneliais. Peri 12-13 dienų. Po 9-10 dienų jaunikliai lizdą palieka. Išveda dvi vadas. Minta įvairiomis sėklomis, rečiau vabzdžiais.
Mažoji starta

**Mažoji starta** (*Emberiza pusilla*) – startinių (*Emberizidae*) šeimos paukštis. Šiaurės kraštų paukštis, kuris traukimo metu užklysta ir į Lietuvą. Aptinkamas pamiškėse, aikštelėse, arti vandens.
Pentinuotoji starta

**Pentinuotoji starta** (*Calcarius lapponicus*) – startinių (*Emberizidae*) šeimos paukštis. Kūno ilgis 15 cm, svoris 20-25 g. Patino galva, gerklė ir pagurklis juodi. Juostelė nuo akių pakaušio link ir juostelė kaklo šone baltos spalvos. Kaklo viršutinė dalis ryškiai ruda. Nugara ir antuodegis rudai pilki. Šonai su juodomis dėmėmis. Sparnai ir uodega rudi. Dvi sparnų kraštinės plunksnos su baltomis dėmėmis. Krūtinė ir pilvas balti. Snapas gelsvai rudas. Kojos rudos, užpakalinio (I) piršto nagas ilgas. Patelė šviesesnė ir blankesnių spalvų, juodą spalvą pakeičia rudai juoda. Gerklė balsva su juodų plunksnelių vainiku. Galva išmarginta palšais išilginiais dryžiais. Sprandas rusvai geltonas.

Lietuvoje retai aptinkama traukimo metu. Laikosi laukuose.
Kokonas

**Kokonas** () – daugelio bestuburių apsauginis apvalkalas apie jų lėliukes (pvz., vabzdžių), kiaušinius (pvz., vorų, moliuskų, sliekų). Vabzdžių kokonas sudaromas iš voratinklinių siūlų, kuriuos išskiria vikšrai prieš virsdami lėliukėmis. Šilkverpių kokonai sudaryti iš šilkinių gijų, iš kurių audžiamas šilkas. Vorai iš šilkinių gijų sudaro kiaušinėlių kokoną; kai kurios rūšys jį inkrustuoja dirvožemio dalelėmis (grumstavoriai), talpina susuktuose lapuose (maišavoriai), nešiojasi cheliceromis (plūdvoris) arba prisitvirtina prie voratinklinių karpučių (plėšriavoriai).
Somalio vėliava

**[[Somalis|Somalio]] vėliava** įteisinta 1954 m. spalio 12 d. Ją sudaro žydros spalvos fonas bei jo centre esanti penkiakampė balta žvaigždė. Vėliava pradėta naudoti po nepriklausomybės atgavimo, kai Britų Somalilandas ir Italų  Somalilandas susijungė į bendrą Somalio Respubliką. Vėliavą suprojektavo Mohammed Awale Liban.

## Istorija
Kolonijiniu laikotarpiu dabartinę Somalio teritoriją kontroliavo dvi kolonijinės imperijos, Italija ir Didžioji Britanija, todėl atskiri jos regionai turėjo atitinkamas vėliavas. Britų kontroliuojamoje Somalilando dalyje buvo naudojama Britanijos kolonijoms bei priklausomoms teritorijoms būdinga vėliava, o Italijos kontroliuojamoje dalyje – tuometinės Italijos vėliava. Po pilietinio karo ir po jo sekusios suirutės, Somalis *de facto* tapo nebeegzistuojančia šalimi. Šaliai suskilus į keletą regionų (Somalilandas, Puntlandas), kiekvienas jų susikūrė po atskirą vėliavą. Kadangi nė viena pasaulio valstybė atskilusių regionų nepripažįsta, todėl ši vėliava išlieka oficialia Somalio Respublikos vėliava.

## Simbolika
Somalis pasirinko žydros spalvos vėliavą, tuo imituodamas Jungtinių Tautų Organizacijos vėliavos spalvą, kuri nuo 1950 m. iki 1954 metų – kartu su Italijos pereinamąja administracija – kontroliavo Somalį, kai buvo paskelbta šios respublikos nepriklausomybė. Balta penkiakampė žvaigždė, esanti vėliavos centre, simbolizuoja penkias Somalio gyventojų grupes, gyvenančias Džibutyje, Ogadeno regione Etiopijoje, Šiaurės rytų provincijoje Kenijoje bei anksčiau Britų Somalilandui ir Italų Somalilandui priklaususiose teritorijose. Balta spalva simbolizuoja taiką šalyje bei jos klestėjimą.
Sniegstartė

**Sniegstartė** (*Plectrophenax nivalis*) – startinių (*Emberizidae*) šeimos paukštis. Kūno ilgis 16 cm, sveria 35 g. Patino nugara, pečiai, juosmuo, didžiosios planojamosios bei kraštinės mažosios plasnojamosios ir vidurinės vairuojamosios plunksnos juodos; likusioji apdaro dalis balta. Patelė blankesnė už patiną. Galva pilkai ruda su gelsvai rusvomis dėmėmis galvos šonuose. Nugara pilkai ruda, juodai dėmėta. Patino poilsio apdaru galva smėlio spalvos; nugara rudesnė, pilvinė pusė balsva su rusvomis dėmėmis krūtinės šonuose. Patelės poilsio apdaras už patino rudesnis.

Gyvena šiauriniame pusrutulyje, aplink arktinę zoną, žiemą migruoja į vidutinio klimato zoną. Lietuvoje dažna traukimo metu, kartais žiemoja. Laikosi atvirose plotuose, pakelėse.


Plectrophenax nivalis.jpg|Sniegstartė
Snowbunting56.jpg
Snow Bunting Cairngorm.jpg
Plectrophenax nivalis nivalisMHNT.ZOO.2010.11.218. Kingsbay, Ny-Ålesund Naurois.jpg| 
Plectrophenax nivalis song.ogg
Ad hoc hipotezė

**''Ad-hoc'' hipotezė** ( – šiam tikslui) – hipotezė, sugalvota norint paaiškinti neigiamus eksperimentų ar stebėjimų rezultatus, kad būtų galima išgelbėti teoriją nuo paneigimo. Ypač dažnai naudojama pseudomoksluose, kartais – religijoje, politikoje.

Tokios hipotezės taip pat naudojamos ir moksle, kai niekaip kitaip neišeina paaiškinti stebėjimų rezultatų. Žinomiausi pavyzdžiai buvo A. Einšteino kosmologinė konstanta ir hipotezė, kad žemynai dreifuoja dėl gravitacijos.

## Pavyzdžiai

* Vašingtono universiteto profesoriaus W. S. Bainbridge atliktas eksperimentas paneigė mitą, kad naudojant bioritmų teoriją galima nustatyti įsčiose esančio vaiko lytį 95 % tikslumu. Eksperimentas parodė, kad lytis atspėjama maždaug 50 % tikslumu – tokį patį rezultatą gautume mėtydami monetą. Tada buvo sugalvota *ad hoc* hipotezė: didelė dalis eksperimento metu tikrintų kūdikių yra homoseksualai, todėl jų biolaukai rodo kitą lytį.

* Labai populiari *ad – hoc* hipotezė yra vadinamasis skeptiko efektas. Ji teigia, kad skeptiškai nusiteikusio žmogaus dalyvavimas eksperimente laikinai anuliuoja tiriamojo paranormalius sugebėjimus (telepatija ar panašiai). Taip „paaiškinama“, kodėl absoliuti dauguma eksperimentų neparodė jokių paranormalių sugebėjimų egzistavimo.

## Kiti atvejai
Organizacijoje ad hoc gali reikšti laikinai susikūrusią komandą, kuri išsiskirsto, kai užduotis įvykdyta. Adhokratijos yra laikinos – jos gali greitai persitvarkyti iškilus naujoms sąlygoms. Svarbiausias adhokratijos tikslas – puoselėti adaptyvumą, lankstumą ir kūrybiškumą, ypač susiklosčius aplinkybėms, kurioms būdingas aukštas netikrumo, dviprasmiškumo ir informacijos perkrovimo lygis.

## Nuorodos
* '''Skeptic’s Dictionary''': Ad hoc hypothesis
Tarptautinis doleris

**Tarptautinis doleris** – menama valiuta, turinti tą pačią perkamąją galią kaip ir Jungtinių Amerikos Valstijų doleris tuo pat metu. Parodo, kiek verta šalies valiuta (lokali valiuta) valstybės ribose.

Dolerio keitimo kursas skaičiuojamas, naudojant stiprumo paritetą (PPP). Taip yra palyginima, kai tarp valstybių ir praėjusio laiko padidėja valiutos kursas. Palyginti daugybės valstybių, turinčių tarptautinį dolerį, (BVP) kartais geriau nei palyginti dolerio valiutos kursus. Jis suteikia gana aiškumo, nes geriau atspindi šalies žmonių pragyvenimo lygį bendru matu.

Skaičiai, išreikšti tarptautiniais doleriais, negali būti paversti į kitos valstybės valiutą, naudojančią rinkos keitimosi koeficientus. Vietoj to jie privalo juos paversti naudojant valstybės PPP.

## Šaltiniai
Eos

Graikų mitologijoje **Eos** („aušra“) – Hiperiono ir Tėjos duktė, aušros deivė, titanidė. Romėnų mitologijoje Eos atitinka Aurora.

Eos kiekvieną rytą pakyla iš savo guolio vidury Okeano, taip pažadindama savo brolį Heliją – saulę, ji atrakindavo rojaus vartus, kad Helijas galėtų važiuoti savo karieta. 

Eos vaizduojama ant Atikos vazų kaip antgamtiško grožio moteris, su tiara arba diadema, bei baltais plunksnų sparnais. Krikščioniai angelą vaizdavo remdamiesi Eos atvaizdu, nes persų angelai dar nebuvo žinomi, o hebrajai neturėjo angelo atvaizdo.

## Vaikai

* Su Eolu:
# Borėjas;
# Euras;
# Notas;
# Zefyras;
# Heosforas (Hersperas);
# Visos dangaus žvaigždės.

* Su Titonu:
# Emationas;
# Memnonas.

* Su Kefalu:
# Faetonas;
# Titonas (jos sūnus);
# Hesperas.

* Su Dzeusu:
# Ersa.
Priamas

**Priamas** () – Laomedonto sūnus, Trojos karalius Trojos karo metu.

Priamas turėjo daug žmonų (pirmoji buvo Arisbė); svarbiausioji žmona buvo Hekuba, su kuria jis  
susilaukė dvidešimties vaikų. Kita žmona Laotoja, buvo Likaono mama. Taip pat su verge jis įsisūnijo Kebrioną.

Polidaras jauniausias Priamo sūnus su brangenybių ir aukso dovanomis buvo nusiųstas pas karalių Polimestorą, kad jis apsaugotų jį per Trojos karą. Kova darėsi vis žiauresnė ir Priamas buvo išsigandęs dėl savo vaiko saugumo. Po Trojos žlugimo, Polimestoras nužudė Polidarą ir iš jo pavogė visas brangenybes. Hekuba iškart po sūnaus mirties atkeršijo žudikui.

Kai Hektorą nužudė Achilas, Priamas įsiveržė į graikų stovyklavietę ir maldavo Hektoro kūno, kad galėtų jį palaidoti. Achilas sutiko, nes jis jau buvo triskart jo kūną apvilkęs aplink Troją.

Trojai žlungant Priamą žiauriai nužudė Achilo sūnus Neaptolemas. Ši nužudymo scena aprašoma Vergilijaus „Eneidoje“ ir Šekspyro „Hamlete“.
Helijas

Graikų mitologijoje **Helijas** (gr. Hêlios – „saulė“) – saulės dievas, titano Hiperiono ir Tėjos sūnus. Helijas turėjo dvi seseris, mėnulio deivę Seleną ir aušros deivę Eos. Helijas buvo vaizduojamas kaip važnyčiojantis po dangų liepsnojantį vežimą. Su juo būdavo asocijuojami gaidys ir erelis. Minima, kad Helijas galėjęs išgydyti akluosius. Helijas kartais yra minimas epitetu Helios Panoptes („visa matantis“).

Jo vežimo žirgų vardai buvo Pirosas, Eosas, Aetonas ir Flegmonas. 

Romėnų mitologijoje Heliją atitinka Sol Invictus - vėlyvosios Antikos romėnų saulės () dievybė, garbinta ant Kvirinalijaus kalvos.

Helijui buvo skirtas Rodo kolosas.

### Kultas
Helijas buvo garbinamas Peloponese ir ypač Rodo saloje, kur jo garbei buvo rengiami kasmetiniai gimnastikos turnyrai. Rodo kolosas buvo paskirtas Helijui.

### Mitai
* Geriausiai žinoma legenda susijusi su Heliju yra jo sūnaus Faetono bandymas važiuoti per dangų Saulės vežimu, kuris jam pasibaigė tragiškai.
* Helijui auksinį vežimą nukaldino Hefaistas.
* Tą dieną, kai  dievai dalinosi pasaulį, Helijas turėjo apšvietinėti žemę, todėl jam nieko neliko. Tada jis iš jūros iškėlė Rodo salą ir pavadino ją Rodo sala (žmonos Rodės garbei).

## Vaikai
* Su Aigle
# Charitės
## Aglaja
## Eufrosinė
## Talija
* Su Keto (nimfa):
# Astridė
* Su Klimene
# Heliadės
## Aegijalė
## Aiglė
## Aiterija
## Helija
## Meropė
## Foebė
## Dioksipė
# Faetonas

* Su Meropė
# Faetonas
* Su Neaera
# Faetusa
# Lampetija
* Su Rode
# Elektrio
# Heliadai
## Ochimas
## Kerkafas
## Makaras (Makarėjas)
## Aktis
## Tenagas
## Triopas
## Kandalas
* Su Perse
# Aegėja
# Aetas
# Kalypso
# Kirkė
# Pasifajė
# Persas

## Išnašos
Brizo

Graikų mitologijoje **Brizo** – jūreivių ir žvejų globėja. Ji daugiausia buvo garbinta Dele. Brizo pasekėjai buvo jūreivių ir žvejų žmonos ir motinos. Jai buvo aukojamas maistas (ne žuvis) mažuose laiveliuose. Delo saloje buvo orakulas skirtas jai, kuris aiškindavo sapnus, susijusius su jūra.
Bentesikimė

Graikų mitologijoje **Bentesikimė** – Poseidono ir Amfitritės dukra, Tritono ir Rodos sesuo. Etiopų karaliaus Enalos žmona, su kuriuo turėjo dvi dukteris. Taip pat Bentesikimė išaugino Eumolpą, Chionės ir Poseidono sūnų. Apolodoras mini ją savo raštuose (3.15.4).
Kuomet Eumolpas užaugo, Bentesikimė ištekino už jo vieną iš savo dukterų. Bet Eumolpas bandė suvilioti kitą Bentisikimės dukterį. Už šį poelgį Eumolpas buvo išvytas iš rūmų.
Eurazinis liputis

**Eurazinis liputis** (*Certhia familiaris*) – liputinių (*Certhiidae*) šeimos paukštis.

Kūno viršutinė pusė rusvai pilka, išmarginta išilginiais balsvais dryželiais. Antuodegis vienspalvis, rusvas. Antakis ir pilvinė dalis baltos spalvos. Uodega standi, iš smailių plunksnų. Snapas plonas, išlinkęs, rusvas. Kojos stiprios, pilkai rudos. Jauniklių apatinė pusė balsva, viršus daugiau dėmėtas negu suaugusių.

Lietuvoje dažnas, aptinkamas ištisus metus. Laipioja medžių kamienais, kopinėdamas remiasi uodega. Lizdą susikrauna medžių plyšiuose, uoksuose, po atskilusia žieve. Deda 5-6 kiaušinius, kurie balsvi ir su rausvomis dėmelėmis. Peri 13-15 dienų. Jaunikliai lizde išbūna 16-17 dienų. Išveda dvi vadas.

Minta įvairiais vabzdžiais.
Europinė kuoduotoji zylė

**Europinė kuoduotoji zylė** (*Lophophanes cristatus / Parus cristatus*) – zylinių (*Paridae*) šeimos paukštis, kuris lengvai atpažįstamas iš smailaus kuoduko. Dydis – 11-12 cm. Kūno viršutinė pusė rusvai pilka. Skruostai balsvi. Snapas juodas, kojos rusvos.

Plačiai paplitusi pušūnų miškuose Vidurio ir Šiaurės Europoje, taip pat lapuočių miškuose Prancūzijoje ir Pirėnų pusiasalyje. Didžiojoje Britanijoje sutinkama tik senuosiuose pušynuose Škotijoje. Lietuvoje dažna, aptinkama ištisus metus, spygliuočių miškuose.

Lizdą krauna uoksuose, kartais inkiluose. Deda 5-7 balsvus kiaušinius, išmargintus raudonai rudomis dėmėmis. Peri 15-18 dienų. Jaunikliai lizdą palieka po 19 dienų. Išveda dvi vadas. Minta smulkiais vabzdžiais, taip pat lesa pušų ir eglių sėklas (dažniausiai žiemą).
Šiaurinė pilkoji zylė

**Šiaurinė pilkoji zylė** (*Poecile montanus*) – zylinių (*Paridae*) šeimos paukštis. 

## Išvaizda
Apie 12 cm ilgio.  Panaši į paprastąją pilkąją zylę, bet viršugalvis matinis, juoda kepurėlė labiau nusitęsusi į užpakalį, skruostai ir kaklo šonai balti, ant gerklės juoda dėmė didesnė. Kai sparnas suglaustas, jame matyti šviesus plotas. Uodega apvali. Snapas juodas. Kojos tamsiai pilkos.

## Ekologija
Gyvena drėgnuose miškuose. Lizdą susisuka iškaltame uokse, dažniausiai neaukštai nuo žemės. Deda 7-8 balsvus kiaušinius, išmargintus rausvomis dėmelėmis. Peri 13 dienų. Dar po 16-19 dienų jaunikliai palieka uoksą. Išveda vieną vadą.

### Paplitimas

Paplitusi Britų salose ir regione nuo rytų Prancūzijos iki Ramiojo vandenyno, taip pat Japonijoje. Pietinė paplitimo riba Europoje yra pietinė Alpių riba. Atskiri nedideli arealai taip pat yra Abrucuose, Dinarų kalnuose, Karpatuose ir Rodopuose. Lietuvoje dažna rūšis, aptinkama ištisus metus.

### Mityba
Minta nedideliais vabzdžiais ir voragyviais, žiema taip pat įvairiomis sėklomis. Maistui naudoja ir gluosnių bei drebulių žiedadulkes, klevų ir beržų sulą. Zylės kaupia maisto atsargas ir slepia jas po medžių žieve ar tarp samanų ir kerpių.
Garavimo šiluma

**Garavimo šiluma** (specifinė garavimo šiluma) – šilumos kiekis, reikalingas išgarinti vieną molį (arba 1 kg) verdančios medžiagos, kai slėgis normalus (101 325 Pa). Ši medžiagos charakteristika matuojama J/mol arba J/kg. Virsmo metu kinta medžiagos agregatinis būvis – iš skysčio į dujinį.

Kartais naudojama **kondensacijos šilumos** sąvoka. Kondensacijos šiluma (specifinė kondensacijos šiluma) – šilumos kiekis, kuris išsiskiria kondensuojantis virimo 1 mol (1 kg) temperatūros garams į verdantį skystį.

Vandens garavimo šiluma 40,8 kJ/mol (2260 kJ/kg), metanolio 37,4 kJ/mol.

### Lentelė
**[[Cheminis elementas|Cheminių elementų]] garavimo šiluma**

### Taip pat skaitykite
* Lydymosi šiluma
* Sublimacijos šiluma
Neutroninė žvaigždė

**Neutroninė žvaigždė** – labai mažų žvaigždžių tipas, viena paskutiniųjų žvaigždžių evoliucijos stadijų. Matmenys – keliasdešimt kilometrų, o masė tarp 1,4–3 . Pasižymi itin stipriu Rentgeno spinduliavimu, magnetiniu lauku, temperatūra bei dideliu sukimosi greičiu.

Pulsarai, magnetarai yra neutroninės žvaigždės.

## Atradimas
1933 m., praėjus metams po neutronų atradimo, Walter Baade ir Fritz Zwicky teoriškai numatė neutroninių žvaigždžių egzistavimą. J. Robert Oppenheimer (1904–1967) ir G. M. Volkoff 1939 m. apskaičiavo teorinį neutroninės žvaigždės modelį. 1967 m. astronomai Jocelyn Bell ir Antony Hewish atrado radioimpulsus, kuriuos paaiškino kaip sklindančius iš neutroninės žvaigždės.

## Sandara
Žvaigždė sudaryta beveik vien iš neutronų. Kadangi tankis (1016-1018 kg/m³) artimas branduolio tankiui, tai reiškia, kad elektronai praktiškai „prispausti“ prie branduolio – elektronui susijungus su protonu, susidaro neutronas. Neutroninė žvaigždė primena vientisą didelį atomo branduolį.

## Susidarymas
Yra keli susidarymo būdai:
* Po II ir I b/c supernovų sprogimų. Supernovos masė – apie 8 Saulės masių. Jei žvaigždės masė didesnė – susidaro juodoji skylė, jei mažesnė – supernovos sprogimas neįvyksta, o susidaro baltoji nykštukė.
* Užgesus baltajai nykštukei.

## Savybės
Neutroninės žvaigždės temperatūra iš pradžių siekia 100 milijardų kelvinų. Neutrinų spinduliavimas atima daug energijos ir jau po metų temperatūra nukrinta iki 1 milijardo kelvinų. Jos yra šiek tiek panašios į baltąsias nykštukes, nes tiek vienos, tiek kitos susidaro susitraukiant mirusioms žvaigždėms. Tačiau neutroninės žvaigždės daug mažesnės už baltąsias nykštukes, tačiau jų masė gali siekti net 5 Saulių masę. Būtent dėl tokios masės kolapsas į neutroninę žvaigždę yra labai spartus ir smarkus. Greitai kolapsuojančios žvaigždės milžinės (daugiau nei 3 Saulių masės) viduje susidaro ypatingos sąlygos, kurioms esant protonai jungiasi su neigiamą krūvį turinčiais elektronais, ir taip susidaro krūvio neturintys neutronai. Šios dalelės, neturėdamos krūvio, gali susispausti iki neįtikėtino tankio.

Viena iš neįprastų dangaus kūno savybių yra ta, kad didėjant masei, mažėja žvaigždės matmenys. Kaip ir baltosios nykštukės, jos taip pat turi ribinę masę, kurią viršijus gravitacinės jėgos „sutraiško“ neutronus ir žvaigždė kolapsuoja į juodąją skylę. Standartinės neutroninės žvaigždės (ne pulsaro ir ne magnetaro) sandara yra viena keisčiausių struktūrų Visatoje – kietas paviršius dengia viduje kunkuliuojančią karštą medžiagą, o virš jo laikosi labai plona karštos plazmos atmosfera. Neutroninės žvaigždės sukasi apie savo ašį sekundės dalių periodais, be to, jos turi labai stiprius magnetinius laukus, trilijonus kartų stipresnius už Saulės. Būtent dėl šių savybių identifikuojamos neutroninės žvaigždės. Nors jos ir labai karštos, tačiau visiškai mažos ir spinduliuoja per mažai šviesos, kad jas būtų galima pamatyti.
Dmitrijus Mendelejevas

**Dmitrijus Mendelejevas** (rus. *Дми́трий Ива́нович Менделе́ев*, 1834 m. vasario 8 d. – 1907 m. vasario 2 d.) – rusų chemikas, žinomas savo sukurta periodine elementų lentele.

Mendelejevas 1869 m. sukūrė cheminių elementų lentelės versiją, kurioje 69 elementai surikiuoti pagal atominę masę ir valentingumą, taip pat numatytos vietos dar neatrastiems aštuoniems elementams. Neatrastiesiems cheminiam elementams Mendelejevas suteikė simbolinius pavadinimus kurie atspindėjo jų panašumus su esamais elementais pagal nuspėtas jų chemines savybes (ekasilicis, ekaaluminis ir ekaboras). 1871 sukūrė patobulintą versiją, kuri jau panaši į dabar naudojamą cheminių elementų periodinę lentelę.  

Taip pat Mendelejevo garbei pavadintas ir 101-asis lentelės elementas – Mendelevis.

## Biografija
### Ankstyvieji metai
Dmitrijus Mendelejevas gimė Tobolske netoli Lietuvos tremtinių (Sibire), gimnazijos direktoriaus Ivano Pavlovičiaus Mendelejevo ir Marijos Dmitrijevnos Mendelejevos gausioje šeimoje. Jo senelis buvo Pavelas Maksimovičius Sokolovas, Rusijos stačiatikių bažnyčios kunigas Tverės gubernijoje.
Mendelejevas, kartu su savo broliais ir seserimis, gavo naujus šeimos vardus lankydamas dvasinę seminariją. Jis buvo auginamas kaip stačiatikis.

Manoma, kad Mendelejevas buvo jauniausias iš 10, 13, 14 ar 17 brolių ir seserų (tikslus skaičius skiriasi šaltiniuose ir yra istorinis ginčas). Jo tėvas buvo dailės, politikos ir filosofijos mokytojas. Būdamas trylikos jis lankė gimnaziją Tobolske.

1849 m. Mendelejevo motina išsivežė jį per visą Rusijos valstybę iš Sibiro į Maskvą, su tikslu, kad jis gautų aukštąjį išsilavinimą. Maskvos universitetas jo nepriėmė. Mama ir sūnus pabandė Sankt Peterburge, tėvo alma mater universitete. Mendelejevo šeima persikėlė į Sankt Peterburgą, kur jis 1850 m. įstojo į Pagrindinį pedagoginį institutą. Po baigimo jis susirgo tuberkulioze, kas jį privertė 1855 m. išvykti į Krymo šiaurinę Juodosios jūros pakrantę. Ten jis tapo mokslų magistru ir pasveikęs grįžo į Sankt Peterburgą 1857 m.

### Vėlyvieji metai
Tarp 1859 m. ir 1861 m. jis dirbo su skysčių kapiliarumu ir su spektroskopu Heidelberge. Baigiantis 1861 m. rugsėjui jis parašė savo pirmąją knygą apie spektroskopą. 1862 m. balandžio 4 d. jis susižadėjo su Feozva Nikitična Leščeva ir jie susituokė 1862 m. balandžio 27 d. Sankt Peterburge. Mendelejevas tapo profesoriumi Sankt Peterburgo Technologijų institute ir Sankt Peterburgo universitete atitinkamai 1864 m. ir 1865 m. 1865 m. jis tapo mokslų daktaru apgynęs disertaciją „Apie vandens jungimąsi su alkoholiu“.

## Šaltiniai
Darvinizmas

**Darvinizmas** – pasaulėžiūra, besiremianti Alfred Russel Wallace (1823–1913) idėjomis ir Charles Darwin evoliucijos teorija, paremta gamtinės atrankos principu. Šiais laikais sąvoką dažniau vartoja socialinių mokslų atstovai bei filosofai, o ne biologai, kurie dažniau remiasi platesne evoliucijos teorija.

Remiamasi principu, kad jokia rūšis negali neribotai daugintis, nes anksčiau ar vėliau prasideda konkurencija dėl ribotų išteklių. Šioje konkurencinėje kovoje išlieka tik geriausiai prisitaikę individai ir rūšys. Šios idėjos tiesiogiai išvedamos iš Darvino natūraliosios atrankos principo.

Bandymai Darvino mokymą pritaikyti reiškinių žmonių visuomenėje aprašymui ar modifikavimui kartais vadinami socialiniu darvinizmu.

Iš principo darvinizmą atmeta kreacionistai, kurie kritikavo ir Žano Batisto de Lamarko teoriją apie rūšių kaitą. Dažnai Darvinas buvo kritikuojamas ne tik iš mokslinės (teorija rėmėsi paveldėjimu, kuris tuo metu buvo neištirtas), bet ir moralinės bei religinės pusės. Kovoje dėl teorijos pripažinimo jos šalininkai ir priešininkai, tiek turėdami gerus tikslus, tiek sąmoningai klaidingai traktavo evoliucijos teoriją ir iškėlė ją iki dogmos.

Pats Darvinas į savo teoriją žiūrėjo ne dogmatiškai, bet numatė galimybes ją tobulinti ir keisti. Jis įvardino ir pagrindines savo teorijos problemas:
* Sudėtingas perėjimas nuo paprastų prie sudėtingų struktūrų;
* trūkstami geologiniai įrodymai (šiuo metu tai nebelaikoma problema, nes teoriją patvirtina gausybė įrodymų iš kitų sričių).

## Darvinizmas ir evoliucijos teorija
Dėl biologijos ir genetikos pažangos evoliucijos teorija buvo išplėsta. Šią išplėstą teoriją gydytojas ir biologas August Weismann (1834–1914) pavadino neodarvinizmu

Mokslinė biologinės evoliucijos teorija vystosi toliau ir įtraukia naujas žinias iš neurobiologijos, molekulinės genetikos, populiacijų biologijos, sistemų teorijos, žaidimų teorijos. Dėl to ji dar vadinama sintetine evoliucijos teorija.
Virimo temperatūra

**Virimo temperatūra** – medžiagos temperatūra, kurioje vyksta skysčio fazinis virsmas į dujinį visame medžiagos tūryje. Virimo metu medžiaga visame tūryje pereina iš skysto agregatinio būvio į dujinį skirtingai nuo garavimo, kur procesas paviršinis. Skysčio garų (sočiųjų garų) slėgis tampa lygus skysčio išorės atmosferos slėgiui. Virimo temperatūroje skystis ir garai yra termodinaminėje pusiausvyroje.

Virimo temperatūra kinta priklausomai nuo išorinio slėgio: mažėjant slėgiui, mažėja virimo temperatūra (todėl aukštai kalnuose virimo temperatūra yra mažesnė – pvz., Everesto viršūnėje vanduo verda esant 69 °C). Pakeitus slėgį iki tam tikros ribos, prieinamas trigubas taškas, kuriame trys agregatinės būsenos (kietas kūnas, skystis, garai) yra termodinaminėje pusiausvyroje.

Didinant slėgį, virimo temperatūra didėja iki tam tikros ribos, vadinamos kritiniu tašku.

Normaliomis sąlygomis (slėgis 1 atmosfera, 101,325 kPa) vandens virimo temperatūra yra 99,97 °C. Iš cheminių elementų mažiausią virimo temperatūrą normaliomis sąlygomis turi helis.
Andy Warhol

**Endis Varholas** (, *tikr.* *Andrew Warhola*, 1928 m. rugpjūčio 6 d. – 1987 m. vasario 22 d.) – amerikiečių dailininkas, filmų kūrėjas, leidėjas ir pop art meno judėjimo asmenybė.

## Biografija
Endis Varholas gimė 1928 m. Pitsburge, Pensilvanijoje, slovakų emigrantų šeimoje. 1945–1949 m. studijavo apipavidalinimo dizainą Carnegie technologijos institute Pitsburge. Po studijų baigimo 1949 m. jis persikėlė į Niujorką, kur pradėjo sėkmingą karjerą kurdamas iliustracijas ir skelbimus žurnalui.

1960 m. pradėjo kurti šilkografijos kūrinius, juose vaizduodamas populiarius amerikietiškus masinio naudojimo produktus, tokius kaip *Coca-Cola* ar sriubos skardinėse. 1963 m. Niujorke jis įkūrė savo studiją, kuri užsidarė 1967 m. Čia Endis Varholas kūrė savo šilkografinius darbus. Ši studija greitai tapo žymių žmonių susibūrimo vieta (Mick Jagger, Lou Reed, David Bowie ir Truman Capote). 1965 m. Endis Varholas tapo *[[Lou Reed]]* grupės The Velvet Underground vadybininku. Keletas *Lou Reed* dainų yra susijusios su žmonėmis, kurie lankydavosi Endžio Varholo studijoje. 1970 ir 1980 m. Endis Varholas kūrė žymių žmonių portretus (Marilyn Monroe ir Elvis Presley). Ikoninės figūros ir žymūs žmonės yra pagrindinė Endžio Varholo darbų tema.

Endis Varholas mirė 1987 m. vasario 22 d. Niujorke, tulžies operacijos metu. Jis palaidotas Šv. Jono Krikštytojo katalikiškose kapinėse Pitsburge. Praėjus keleriems metams po žymiojo menininko mirties, gimtajame Pitsburge atidarytas Andy Warhol muziejus – didžiausias JAV muziejus, skirtas vienam menininkui.

## Filmai
Nepaisant to, kad Endis Varholas buvo įtakingas dailininkas, jis dar buvo patyręs filmų kūrėjas. Tarp 1963 ir 1968 m. jis sukūrė daugiau nei 60 filmų. Žymiausi iš jų yra *Sleep* (1963), kuriame vaizduojamas John Giorno, manoma, turėjęs santykių su Endžiu Varholu ir *Blow Job* (1963), kuriame parodomas tikrasis David Perlman veidas.

## Pasikėsinimas
1968 m. liepos 3 d. Valerie Solanas, nuolatinė Andy Warhol studijos klientė, įėjo į jo studiją ir paleido 3 šūvius į Endį Varholą, beveik nužudydama jį. Nors pirmosios dvi kulkos jo nepalietė, trečioji perėjo per Endžio Varholo kairįjį plautį, blužnį, skrandį, inkstus, stemplę ir dešinįjį plautį. Tada Valerie Solanas nukreipė ginklą į Endžio Varholo kompanioną Mario Amaya, peršaudama jo šlaunį. Nežiūrint to, kad Endis Varholas liko gyvas, po šių sužeidimų jis niekada pilnai neatsigavo. Vėliau Valerie Solanas aiškino, kad Endis Varholas „per daug kontroliavo jos gyvenimą“.

1996 m. Valerie Solanas istorija buvo perteikta filme *I Shot Andy Warhol* (*Aš nušoviau Endį Varholą*).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Andy Warhol's Marilyn Pictures 
* Endži Varholo muziejus Pensilvanijoje, Pitsburge
* Portretas su datomis 
* Menininkas, atradęs popAmeriką
Zagrėjas

Graikų mitologijoje **Zagrėjas** **Zagrėjas** – dievas, Dzeuso ir Persefonės sūnus, orfinėse misterijose įvardijamas kaip „pirmagimis Dionisas“. Zagrėjo motiną Dzeusas suviliojo pasivertęs gyvate.

Dzeusas ypač mėgo savo sūnų, jam leisdavo sedėti savo soste, kuris apginkluotas žaibais. Jį užmušė titanai, kuriuos įkalbėjo pavydinti Hera. Titanai prasmuko į Olimpą, suvilioję žaislais jį peiliais supjaustė.

Jis minimas kaip Dioniso kitas vardas arba kaip atskira dievybė, Dzeuso ir Persefonės arba Demetros sūnus. Pagal vienus šaltinius, mirusį Zagrėjį prikėlė Demetra. Pagal kitus šaltinius, Dzeusas išsisaugojo jo širdį, iš kurios vėliau gimė Dionisas. Dzeusas iš širdies padarė gėrimą, kurį vėliau sugirdė mylimajai Semelei. Ji tapo nėščia ir praėjus kelioms sekundems jai gimė antras, jaunesnis Dionisas, pirmojo Zagrėjaus reinkarnacija.
  
Zagrėjaus genitalijas surado dievai Kabeirai ir nunešė į Samotrakės salą, kur vykdavo jam skirtos misterijos.

## Šaltiniai
Enio

**Enio** ( 'siaubas') – graikų mitologijoje senovinė deivė, dar žinoma kaip „miestų naikintoja“. Ji buvo vaizduojama kruvina ir nešanti ginklus, dažnai – kaip Arėjo, karo dievo, bendražygė. Enio yra minima kaip Arėjo motina ar sesuo, bet dažniausiai įvardijama kaip viena iš trijų grajų. (Kitos grajos buvo Deino, Pefredo.)

Romėnų mitologijoje jos atitikmuo yra deivė Belona, taip pat lydinti Marsą, karo dievą.
Ernest Rutherford

**Ernestas Rezerfordas** ( 1871 m. rugpjūčio 30 d. Braitvoteris, N. Zelandija – 1937 m. spalio 17 d. Kembridžas, Anglija) – fizikas, vienas iš branduolinės fizikos pradininkų, Nobelio chemijos premijos laureatas.

## Biografija
Gimė Naujojoje Zelandijoje.

1908 m. gavo Nobelio chemijos premijos už cheminių elementų irimo tyrinėjimus ir už radioaktyvių medžiagų chemiją. Jam pirmajam pavyko suskaldyti atomo branduolį. Savo alfa dalelių išskaidymo bandymu įrodė branduolio buvimą atomuose.

Mokslininko garbei pavadintas cheminis elementas rezerfordis.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* rutherford.org
* Ernestas Rezerfordas
Plejadės

: *Šis straipsnis apie graikų mitologiją. Apie padrikąjį žvaigždžių spiečių skaitykite – [[Plejadės (astronomija)]].*

Graikų mitologijoje **Plejadės** (gr. Πληιόνης) – Artemidės palydovės, septynios titano Atlanto dukterys su okeanide Plejone. Kartu su kitomis seserimis jos dar vadinamos atlantidėmis, dodonidėmis arba nisijadėmis, kūdikio Bakcho/Dioniso auklėmis ir mokytojomis.

## Kilmė
Dėl Plejadžių vardo dar ir dabar kyla nesutarimų. Anksčiau manyta, kad jų vardas kilo iš motinos vardo Plejonė. Nors labiausiai tikėtina yra versija, pagal kurią jų vardas kilo iš graikų žodžio πλει̂ν („išplaukti“), kadangi Plejadžių žvaigždžių grupė yra matoma viduržemio jūros regione, vasaros laikotarpiu, o kaip tik nuo gegužės vidurio iki lapkričio pradžios būdavo tinkamiausias laikas žvejybai. Šią versiją patvirtina ir Vergilijus.

## Septynios seserys
Plejadės turėjo pasižymėti neeiliniu žavesiu, kadangi sugebėjo suvilioti vienus galingiausių iš dievų.

* Celaeno, Liko motina su Poseidonu;
* Alkionė, Hiriėjo motina su Liku;
* Elektra, Dardano ir Jasionu motina su Dzeusu;
* Maja, vyriausia iš plejadžių, Hermio motina su Dzeusu;
* Steropė (Asteropė), Oenomauso motina su Arėju;
* Taigetė, Lakedemono motina su Dzeusu;
* Meropė, vienintelė neturėjusi romanų su dievais.
Melija

**Melija** – graikų mitologijoje nimfa, najadė arba/ir viena iš pirmųjų melijų. Melijos buvo Okeano dukterys.

Gali būti būti minima 1 ar 4 skirtingos Melijos:
* Su savo broliu Inachu ji buvo Ijo, Foronėjo ir Aigialėjo arba Fegėjo motina.
* Kituose mituose ji buvo Amiko motina su Poseidonu.
* Dar kitur Melija (nuo Pano) minima kaip satyrų dievo Seileno motina.
* Pagal ketvirtą versiją, identifikuojama su satyrų dievo Seileno žmona Naisa. Su juo susilaukė Folo bei galbūt ir kitų Peloponeso kentaurų. 

## Išnašos