open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Algimantas Vladas Stasiukynas

**Algimantas Vladas Stasiukynas** (1944 m. sausio 1 d. Alytuje – 2023 m. balandžio 17 d.) – energetikas, politikas, buvęs LR energetikos ministras.

## Biografija
1951–1952 m. mokėsi Kauno 5-ojoje vidurinėje mokykloje, 1952–1961 m. Kauno 4-ojoje vidurinėje mokykloje. 1961–1966 m. studijavo Kauno politechnikos instituto Santechnikos fakultete, inžinierius statybininkas.

1966–1976 m. Kauno šilumos tinklų meistras, vyr. meistras, direktoriaus pavaduotojas. 1976–1982 m. Kauno statybinių konstrukcijų gamyklos, 1982–1983 m. Kauno gamybinių įmonių kombinato, 1983–1992 m. Alytaus šilumos tinklų, 1992–1993 m. Vilniaus šilumos tinklų direktorius. 1985–1988 m. neakivaizdžiai studijavo aspirantūroje, Lietuvos energetikos institute apgynė technikos mokslų kadidato disertaciją.

1993–1995 m. Adolfo Šleževičiaus Vyriausybėje – LR energetikos ministras. 1995–2003 m. UAB „Algaudra“ konsultantas. 2003–2006 m. UAB Kauno termofikacinė elektrinė generalinis direktorius, vienas iš akcininkų.

Daugelio mokslinių straipsnių ir išradimų autorius. Dėstė Mykolo Riomerio universitete ir Energetikų mokymo centre.

Fechtavimo sporto meistras, Lietuvos čempionas.

Vedęs; žmona Audronė (g. 1958 m.), vadybininkė; sūnūs Egidijus (g. 1968 m.), inžinierius, Andrius (g. 1981 m.), teisininkas.

## Šaltiniai

|-
Nikolajus Krylovas

**Nikolajus Krylovas** (; 1903 m. balandžio 29 d. – 1972 m. vasario 9 d.) – sovietų armijos generolas, TSRS maršalas. 1944 m. jo vadovaujama III Baltarusijos fronto 5-oji armija užėmė Kauno miestą.
Čekiškės valsčius

**Čekiškės valsčius** – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio vakarų Lietuvos teritorijoje, į šiaurės vakarus nuo Kauno. Centras – Čekiškė.

## Istorija

Įkurtas XIX a. pradžioje, XIX a. viduryje jau nebebuvo, atkurtas po I pasaulinio karo. 1944 m. gruodžio 17–21 d. NKVD 3-ojo pasienio pulko batalionas Baukių, Juodaičių, Vosbutų kaimuose ir Butkiškėje sudegino 46 sodybas ir nužudė 56 žmones. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Ariogalos rajonui (5 apylinkės) ir Vilkijos rajonui (5 apylinkės).

|-
| 1923 m.  || 240 || 7405 || 1505 || || 138 gyvenvietės  
|-
| 1932 m. || 195 || 7405 || || 10 seniūnijos  ||
|-
| 1949-01-01  || 254 || || || 10 apylinkių  ||
|}

## Vadovai
* Pranas Staniulis, 1932 m.

## Suskirstymas

## Gyvenvietės

Valsčiaus gyvenvietės:
* kaimai: Antvejų, Antkalnių, Aukštakalnių (bažnytk.), Ažulės, Baukių, Besmerčių, Butkiškės, Burlokiškės, Čekiškės, Čižiūnų, Daugeliškių, Dokalų, Dukelių, Eikščių, Gučkampio, Išlastakių, Jotautų, Joteikių, Jurgiškių, Kairių, Kilovos, Kruvandų, Kunigiškių, Langokų, Leberviškių, Lebedžių, Lučūnų, Malupių, Mileikių, Muraviankos (bažnytk.), Nojeniukų, Paliūnio, Padubysio, Pabalių, Paupstalio, Paskistuonių, Plikių, Radviliškių, Ramonų, Skubų, Smalininkų, Survilų, Šolių, Šlapučių, Šliakečių, Užbalių, Vaitkūnų, Voskaičių, Vozbutų, Žardiškių;
* dvarai ir palivarkai: Alfredavos, Aukštakalnių, Aukštadvario, Butkiškės (Survilų), Čekiškės, Čižiūnų, Dratkalnio, Janogrado, Kilovos, Laučinių, Marčinavos (Kiaulininkų), Palazdonio, Prienų, Ringos, Severinavo, Skubų, Survilų.

## Gyventojai
### Žymūs žmonės

|-
| 1923 || Tirkiliškiai || Viktoras Butkus, kunigas || 1993
|-
| 1924 || Pagiriai || Kazys Grigas, tautosakininkas || 2002
|-
| 1928 || Barsukinė || Mečislovas Sakalauskas, fotografas || 2023
|}

## Šaltiniai
Ivanas Bagramianas

**Ivanas Bagramianas** (; gimė kaip **Ovanesas Bagramianas** 1897 m. gruodžio 2 d. – 1982 m. rugsėjo 21 d.) – armėnų kilmės sovietų armijos generolas, TSRS maršalas. II pasaulinio karo metu vadovavo I Pabaltijo frontui, kuris užėmė šiaurės Lietuvos teritorijas.

## Biografija
Ivanas Bagramianas gimė 1897 m. kaime Čardachly, dabartinio Azerbaidžano teritorijoje neturtingų armėnų šeimoje. 1915 m. įstojo į Rusijos kariuomenę. Dalyvavo Turkijos-Armėnijos kare.

Per Antrajį pasaulinį karą 1941–1942 m. tarnavo Pietvakarių fronto ir Pietvakarių krypties kariuomenės štabe. Nuo 1942 07 vadovavo armijai, 1943 09–1945 02 – I Pabaltijo frontui, kurio kariuomenė (į ją įėjo ir Šešioliktoji lietuviškoji šaulių divizija) 1944 07–10 užėmė didžiąją dalį Lietuvos; 1945 04–08 vadovavo III Baltarusijos frontui.
1945–54 Pabaltijo karinės apygardos kariuomenės vadas. 1955–56 ir 1958–68 gynybos ministro pavaduotojas. Nuo 1946 SSRS aukščiausiosios tarybos deputatas, nuo 1961 – SSKP Centro komiteto narys.

## Atminimas
* Paminklai Jerevane ir Oriole.
* Gatvės Jerevane, Vaharšapate ir Vilniuje iki 1994 m. (dabartinė Žemynos gatvė).
* I. Bagramiano vardu Rusijoje ir Baltarusijoje yra pavadintos mokyklos.
* 1997 m. įsteigtas Armėnijos medalis, pavadintas Ivano Bagramiano garbei.
Vilkijos valsčius

**Vilkijos valsčius** () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio Lietuvos teritorijoje, į šiaurės vakarus nuo Kauno. Centras – Vilkija.

## Istorija

Valsčius minimas nuo 1486 m., tuo metu prie jo buvo prijungtos Gaižuvos, Paštuvos ir Pernaravos žemės. Nuo XV a. valsčius (pavietas) priklausė Lietuvos didžiajam kunigaikščiui. Manoma, kad tai buvo svarbiausias Ldk valsčius ir dvaras Žemaitijoje, kadangi žygiuose po Žemaitijos vėliava šio valsčiaus rinktinė žygiuodavo pirmoji. 1667 m. valsčiuje (paviete) buvo 472 bajorų dūmai. LDK Vilkijos valsčius buvo panaikintas 1793 m.

Atkurtas XIX a. viduryje Kauno gubernijoje. XX a. tarpukariu valsčiuje buvo 2 girininkijos (Vilkijos ir Padauguvos), keli malūnai, plytinės.

1944 m. gruodžio 22 d. NKVD 3-ojo pasienio pulko batalionas 5 km į rytus nuo Vilkijos–Bubių kelio, Lygainių, Padauguvos (ar Padauguvėlės) ir kituose kaimuose sudegino 9 sodybas, nušovė 16 ir sudegino 4 žmones. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Vilkijos rajonui (9 apylinkės).

|-
| 1877 m. || || 3983 || 359 kiemai  || 6 seniūnijos || 46
|-
| 1923 m.  || 175 || 7561 || 1534 || || 72 gyvenvietės 
|-
| 1932 m. || 119 || 8083 || || 11 seniūnijų  ||
|-
| 1949-01-01  || 153 || || || 10 apylinkių  ||
|}

## Vadovai
* Juozas Karosas, 1932 m.

## Suskirstymas

## Gyvenvietės

1923 m. surašytos gyvenvietės:

* Adomkiškių vs.
* Anogrado k.
* Antalkių (Šudžių) k.
* Batniavos k.
* Bernariškių plv.
* Beiniūnų k.
* Bružės k.
* Bubių k.
* Daugužių dv.
* Deksnių vs.
* Dūdų k.
* Dulkių k.
* Gaigalų k.
* Gailiūnų k.
* Galinės vs.
* Gaižuvos dv.
* Gineitų k.
* Gineikių k.
* Girnikų k.
* Grigalaukio vs.
* Guknės vs.
* Jagminiškio dv.
* Jaučiakių k.
* Karklės vs.
* Klampiosios vs.
* Klenavos Būdos vs.
* Kriemalos k.
* Kvesų k.
* Kvesų plv.
* Laigės k.
* Laučogrado plv.
* Lauksvidų plv.
* Ligainių k.
* Liesnapolio dv.
* Liepdvario vs.
* Lindikų k.
* Lipikiškių dv.
* Medinkos vs.
* Naujienos k.
* Naujatrebos-Būdos k.
* Paberupės vs.
* Pabiržės vs.
* Pačtuvos dv.
* Padauguvos k.
* Padauguvos dv.
* Padauguvėlės k.
* Paliesių k.
* Pastrunių vs.
* Patarpės vs.
* Pavejuonio k.
* Pašilių k.
* Pikelkos vs.
* Pundelių vs.
* Raubatonių k.
* Ringovės vs.
* Ručkūnų k.
* Ručkonių k.
* Rupunonių k.
* Stanislavos dv.
* Vaitkūnų plv.
* Valmantiškių k.
* Vilkijos k.
* Vilkijos dv.
* Virbaliūnų k.
* Zalakiškių plv.
* Zauniškių k.
* Žebiškių k.
* Žebiškėlių k.
* Žvirgždės k.
* Vilkijos mst.
* Paštuvos k.
* Lygainių k.
* Tolivardžių k.
* Gaiževos plv.
* Juodmiškio k.
* Ringovės k.
* Mironiškių k.


## Gyventojai
### Žymūs žmonės

|-
| 1923 || Antalkiai || Pranas Mikalauskas-Antalkis, prozininkas || 1997
|-
| 1931 || Kvesai || Juozas Burneikis, inžinierius || 2005
|-
| 1933 || Valmantiškiai || Alfonsas Vincentas Ambraziūnas, skulptorius || 2020
|}

## Šaltiniai
Alovės valsčius

**Alovės valsčius** (; 1869–1915 m. ***Aleksandravos valsčius***, ) – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės pietų Lietuvos teritorijoje. Centras – Alovė, kurį laiką Balninkai (Šventupys).

## Istorija

Valsčius įkurtas XIX a. Vilniaus gubernijoje, tuo metu jam priklausė Alytus I. Iki I pasaulinio karo vadintas Aleksandravos valsčiumi. 1944 m. gruodį NKVD šėlo Alytaus apskrityje, ypač Merkinės ir Alovės valsčiuose. Iš viso jie sudegino apie 70 sodybų. Alovės valsčiuje nukentėjo Dubrių, Fermos, Vabalių kaimai. Valsčius panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Alytaus rajonui (5 apylinkės) ir Daugų rajonui (3 apylinkės).

|-
| 1869 m. || || 6317 || 1349 kiemai  || || 60
|-
| 1874 m. || || 6662 || 670 kiemų  || 13 seniūnijų || 71
|-
| 1880 m. || || 6721 || 672 kiemai  || 15 seniūnijų || 75
|-
| 1885 m. || || 8378 || 698 kiemai  || 15 seniūnijų || 75
|-
| 1890 m. || || 11 250 || 676 kiemai  || 13 seniūnijų || 83
|-
| 1923 m.  || 189 || 5559 || 1052 || || 71 gyvenvietė 
|-
| 1932 m. || 162 || 8526 || || 19 seniūnijų  ||
|-
| 1949-01-01  || 215 || || || 8 apylinkės  ||
|}

## Vadovai
* M. Trebendzys, 1885–1889 m.
* O. Gadliauskas, nuo 1889 m.
* Vincas Dusevičius, 1932 m.

## Suskirstymas

## Gyvenvietės

1923 m. valsčiuje buvo 71 gyvenamoji vietovė. 1933 m. kaimai:

* Bazorai
* Būda
* Butrimiškiai
* Davainiškiai
* Domentoniai
* Juociškiai
* Jurkioniai
* Kalesnykai
* Kaniūkai
* Karkliniškiai
* Kudariškiai
* Lelionis
* Manciūnai
* Meduksta
* Meškasalis
* Mieliūnai
* Mikalavas
* Miknoliausai
* Novoplenta
* Padvariškiai
* Pagurniai
* Panemunykėliai
* Pavartėnai
* Pliškioniai
* Poceloniai
* Poteroniai
* Slabadėlė
* Stanuliškiai
* Švabalaukis
* Švobiškiai
* Takniškiai
* Uleškai
* Venciūnai
* Žemaitėliai
* Židoniai
* Žiukai


## Gyventojai
### Tautinė sudėtis

1923 m. gyveno 5559 žmonės:
* Lietuviai – 83,86% (4662);
* Lenkai – 11,17% (621);
* Rusai – 2,15% (120);
* Žydai – 1,4% (78);
* Kiti – 1,4% (78).

### Žymūs žmonės

|-
| 1921 || Domantonys || Pranas Judickas, ekonomistas || 2008
|-
| 1931 || Pocelonys || Petras Algirdas Čiočys, sportininkas || 2021
|-
| 1934 || Nemunaitis || Algimantas Gudaitis, vertėjas || 2024
|-
| 1934 || Meškasalis || Albertas Donatas Belevičius, skulptorius || 2002
|-
| 1940 || Gečialaukis || Juozapas Algirdas Mažeika, miško inžinierius || 2021
|}

## Šaltiniai
Kalvagūbris

**Kalvagūbris** – neaukšta, mažai suskaidyta gūbrio pavidalo pakiluma. Lietuvoje būdingi akumuliaciniai moreniniai kalvagūbriai, susidarę žemės paviršių sustūmus ledyno liežuviams. Būdingas plotis 0,5-1 km, ilgis – keliolika km.

Gausiausia kalvagūbrių Aukštaitijoje, Žemaitijoje, vidurio Lietuvoje ryškus Vilkijos kalvagūbris. Kiti didesni kalvagūbriai: Vilkyškių, Linkuvos, Veiverių, Šilavoto. Kalvagūbriai taip pat susidaro dėl erozijos, suirus seniau gyvavusiems kalnagūbriams. Didesni pasaulio kalvagūbriai: Donecko, Angaros, Jenisėjaus, Salairo, Timano.
Kazys Preikšas

**Kazys Preikšas** (1903 m. birželio 14 d. Verbūnuose, dab. Šiaulių rajonas – 1961 m. gruodžio 5 d. Seirijuose, Lazdijų rajonas) – sovietinis valstybės ir partinis veikėjas.

## Biografija
1921–1924 m. ir 1927 m. LKP Šiaulių rajono komiteto narys. 1924–1926 m. kalintas. 1927 m. apsigyveno SSRS. 1931 m. Maskvoje baigė Tarptautinę Lenino mokyklą. 1931 m. rugpjūčio mėn. grįžo į Lietuvą, buvo LKP CK sekretoriato narys.

1931 m. gruodžio mėn. suimtas (Prano Jankaus pavarde) ir 1933 m. vasario mėn. nuteistas 18 m. kalėti. Per pasikeitimą politiniais kaliniais 1933 m. spalio mėn. išleistas į SSRS. Minske dirbo laikraščio „Raudonasis artojas“ redakcijoje. 1935–1937 m. mokėsi Vakarų tautinių mažumų komunistinio universiteto, vėliau Tarptautinės Lenino mokyklos aspirantūroje. Nebaigęs aspirantūros išvyko į Ispaniją. 1937–1939 m. dalyvavo Ispanijos pilietiniame kare. 1939 m. internuotas Prancūzijoje. 1939–1940 m. Maskvoje dirbo Užsienio kalbų literatūros leidyklos lietuvių redakcijos redaktoriumi.

1940 m. liepos mėn. grįžo į Lietuvą. 1940 m. rugpjūčio 15 d. – 1948 m. lapkričio 25 d. LKP(b) propagandos ir agitacijos sekretorius. 1941 m. ir 1945–1954 m. dar ir žurnalo „Komunistas“ atsakingasis redaktorius. 1942 m. LKP CK atstovas 16-oje lietuviškoje divizijoje. 1948–1960 m. LSSR MT pirmininko pavaduotojas. 1950 m. jo iniciatyva nuo Vilniaus arkikatedros nuverstos ir susprogdintos šventųjų skulptūros. 1960–1961 m. gruodžio 5 d. LSSR užsienio reikalų ministras.

1940–1961 m. LKP CK narys. 1940–1954 m. LKP CK biuro narys. 1941–1954 m. SSRS AT, 1947–1961 m. LSSR AT deputatas.

Palaidotas Antakalnio kapinėse.

## Atminimo įamžinimas
* 1962 m. gruodžio 22 d. jo vardu pavadintas Šiaulių pedagoginis institutas (iki 1989 m.) 
* 1978 m. Šiauliuose pastatytas paminklinis biustas (skulpt. Nijolė Gaigalaitė, archit. Vytautas Gabriūnas) 

## Šaltiniai
Vera Muchina

**Vera Muchina** (; 1889 m. liepos 1 d. Rygoje – 1953 m. spalio 6 d. Maskvoje) – žymi sovietų skulptorė. Žymiausia jos skulptūra įvardijamas monumentas „Darbininkas ir kolūkietė“ (1937).

## Nuorodos
Darbininkas ir kolūkietė

**Darbininkas ir kolūkietė** – viena žinomiausių XX a. socialistinio realizmo ir buvusios Sovietų Sąjungos kultūrinio palikimo skulptūrų, kurią sukūrė skulptorė Vera Muchina.

## Istorija ir tema

Monumentali skulptūra „Darbininkas ir kolūkietė“ buvo sukurta 1937 m. Pasaulinės parodos Paryžiuje proga ir puošė komunistinės Sovietų Sąjungos paviljoną. Šis paviljonas stovėjo prieš tuo metu nacistinės Vokietijos, taip pat milžinišką paviljoną. „Darbininkas ir kolūkietė“ vaizduoja darbininkų ir valstiečių klasių sąjungą, kuriai, anot komunistinės ideologijos, atstovavo Sovietų Sąjungos santvarka. Skulptūros herojai kelia į aukštį Sovietų Sąjungos simbolius − kūjį ir pjautuvą. Monumentą sukūrė skulptorė Vera Muchina. Koncepcija ir kompozicinės idėjos priklauso architektui Borisui Iofanui.

Spėjama, kad skulptūros įkvėpimo šaltiniais buvo antikiniai kūriniai: „Tironų nugalėtojai“, vaizdavusi dvi figūras, tiesiančias rankas su pergalės įnagiais, ir „Samotrakės Nikė“. 1939 m. monumentas buvo pastatytas Maskvoje ant Visasąjunginės žemės ūkio parodos paviljono įėjimo. Nuo 1947 m. jos vaizdinį nuolat savo logotipe pradėjo naudoti Maskvos „Mosfilm“ kino studija. 2003 m. skulptūra buvo išardyta ir 40 fragmentų nusiųsti restauruoti. Buvo pastatytas naujas, 10 m aukštesnis už senesnį, parodų-muziejinis paviljonas. 2009 m. gruodžio 4 d. įvyko paviljono atidarymas ir skulptūros atidengimas. Paviljonas pavadintas monumento vardu.

## Išnašos

## Nuorodos
Lietuvių dragūnų divizionas

**Lietuvių dragūnų divizionas** – Rusijos kariuomenės karinis dalinys 1917–1918 m. veikęs Valkoje, dab. Latvijos ir Estijos pasienyje, vienas pirmųjų XX a. lietuvių karinių dalinių.

## Istorija
Per Pirmąjį pasaulinį karą 1917 m. pabaigoje Rusijos kariuomenės Šiaurės fronto 12-osios armijos vadovybė pritarė lietuvių karininko J. Mikuckio bei kitų iniciatyvai ir leido formuoti lietuvių dragūnų eskadroną. Eskadronas sudarytas 1917 m. gruodžio mėn. iš apie 100 20-ojo suomių dragūnų pulke ir kituose daliniuose tarnavusių lietuvių. Iš viso surinkta 120 karių ir 83 žirgai, todėl pradėtas formuoti ir antrasis eskadronas. 1918 m. sausio mėn. armijos vadovybė leido formuoti Lietuvių dragūnų divizioną. 1918 m. vasario mėn. jame buvo daugiau kaip 200 karių su žirgais.

1918 m. kovo 6 d. Vokietijai puolant Sovietų Rusiją, besitraukiantis divizionas Verro (dab. Viru, Estija) mieste pateko į Vokietijos kariuomenės nelaisvę. Kariai, nors buvo susitarimas jiems leisti grįžti į Lietuvą, buvo išvežti į karo belaisvių stovyklas Vokietijoje, daugiausia Hamburge. Per 8 mėnesius visi paleisti ir grįžo į Lietuvą. Daugelis vėliau tapo Lietuvos kariuomenės savanoriais. Lietuvių dragūnų diviziono vadas – Juozas Mikuckis.

## Šaltiniai
Leckavos herbas

**Leckavos herbas** – pagrindinis Leckavos miestelio (Mažeikių rajonas) heraldinis simbolis.

## Aprašas

Mėlyname lauke iš raudonų liepsnų kylantis auksinis paukštis feniksas pakeltais sparnais, liežuvis raudonas. 

## Simbolika

Leckavos miestelio pavadinimas kilęs nuo XVII a. gyvenusio dvarininko, Žemaičių seniūno Jano Alfonso Lackio pavardės. Šis dvarininkas, pamaldus katalikas 1630 m. pastatė pirmąją medinę bažnyčią. Per karus ir suirutes Leckavos bažnyčia net kelis kartus buvo sudeginta, bet vis būdavo atstatoma, tarsi atgimdavo. O ir pats miestelis vis kentėdavo nuo karų, gaisrų, sugriovimų. 1863 m. sukilimo metu leckaviškiai kovėsi su caro kariuomene. Po pirmojo pasaulinio karo čia buvo užklydę bolševikų būriai, iš Latvijos atsibastė plėšikaujantys bermontininkai, padarę gyventojams daug nuostolių. Miestelis smarkiai nukentėjo Antrojo pasaulinio karo ir pokario rezistencinių kovų metais.

Heraldikos komisijoje svarstant herbo sukūrimo idėjas, nuspręsta pavaizduoti mitologinį paukštį – feniksą. Pasak senovės graikų ir romėnų legendų, feniksas, turėjęs labai gražias auksines ir raudonas plunksnas, senatvėje iš kvapių žolelių susinešdavo didelį lizdą ir susidegindavo. O iš tų pelenų atgimdavo jaunas feniksas. Pasirinktas mėlyname lauke iš raudonų liepsnų kylantis auksinis paukštis feniksas su pakeltais sparnais, susijęs su Leckavos istorija, kuomet sudegė Leckavos bažnyčia. Būtent už tokį pavaizdavimą pasisakė Leckavos bendruomenė.

Mėlyna spalva simbolių kalboje reiškia ištikimybę, dievišką išmintį, pastovumą ir sąžiningumą.

## Istorija

Herbą 2008 m. gruodžio 30 d. dekretu Nr. 1K-1657 patvirtino prezidentas Valdas Adamkus. Herbo etaloną sukūrė dailininkas Arvydas Každailis.

## Šaltiniai
Lietuvių darbininkų draugija

**Lietuvių darbininkų draugija** – JAV lietuvių socialistų kultūros organizacija, veikusi 1932–1968 m.

## Istorija
Įkurta 1932 m. Brukline. Turėjo apie 35 kuopas, daugiau kaip 1000 narių, taip pat chorų, tautinių šokių grupę. Lietuvių darbininkų draugijos rūpesčiu Čikagoje buvo pastatyta operečių, operų. 1936 m. daugumai Lietuvių darbininkų draugijos kuopų susivienijus su prokomunistinėmis Amerikos lietuvių darbininkų literatūros draugijos kuopomis, draugijos veikla sumenko. Po Antrojo pasaulinio karo į Lietuvių darbininkų draugijos veiklą įsitraukė iš Lietuvos atvykę kairiųjų pažiūrų asmenys.

Draugija 1931–1943 m. leido laikraštį „Naujoji Gadynė“, 1947–1960 m. žurnalą „Darbas“. Lietuvių darbininkų draugijos veikla nutrūko XX a. septintajame dešimtmetyje.

## Pirmininkai
* Leonas Prūseika – 1932–1935 m.;
* A. Jankauskas-Jenkins – 1936–1939 m.;
* M. Žvingilas – 1940–1941 m.;
* Juozas Stilsonas – 1943 m. ir 1954–1955 m.;
* E. Spūdienė – 1944–1945 m.;
* N. Jonuška – 1946–1947 m.;
* Jonas Antanas Jankauskas – 1948–1954 m.;
* Vladas Jackūnas – 1955–1957 m.;
* Jonas Buivydas – 1957–1968 m.

## Šaltiniai
Lietuvių dailės institutas

**Lietuvių dailės institutas** – lietuvių išeivių dailininkų organizacija, įkurtas 1947 m. Freiburge (Vokietija).

## Istorija
Iniciatoriai – Viktoras Vizgirda, Telesforas Valius, Adolfas Valeška. Tikslas – tirti, remti ir ugdyti lietuvių dailę. Lietuvių dailės institutas įsteigė diskusijų klubą lietuvių meno ir kultūros klausimams aptarti. 1953 m. Ročesteryje surengė grafikos, 1956 m. Čikagoje – religinio meno parodas, apžvalginių parodų (lietuvių dailininkų paroda Hanau, 1948 m., Lietuvių dailės instituto narių paroda Freiburge, 1950 m.), dailininkų suvažiavimų, išleido leidinių. 1950 m. Lietuvių dailės institutas buvo perkeltas į Čikagą, netrukus veikla nutrūko, rinkinius perėmė Lietuvių dailės muziejus.

## Šaltiniai
Lietuvių dailės muziejus

**Lietuvių dailės muziejus** () – JAV lietuvių kultūros institucija, nuo 1989 m. veikianti Pasaulio lietuvių centre Lemonte (Ilinojaus valstija), *Lithuanian World Center (lower level) 14911 127th Street, Lemont, IL 60439*.

## Veikla
Ekspoziciją sudaro rinkiniai, kuriuos muziejui perdavė Čiurlionio dailės galerija, Lietuvių dailės institutas, Lemonto dailininkų draugija „Dailė“, Lietuvių tautodailės institutas. Lietuvių dailės muziejus kaupia ir saugo meno kūrinius, rengia parodas, leidžia katalogus („Dailė'91“ 1991 m., „Meno gija“ 1998 m., J. Valaitienės paroda „Spalvų pavasaris“ 1999 m.). Pirmoji paroda įvyko 1989 m. Pasaulio lietuvių centre.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lithuanian Museum of Art svetainė
Motiejus Šumauskas

**Motiejus Šumauskas** (1905 m. lapkričio 2 d. Kaune – 1982 m. gegužės 28 d.) – Lietuvos TSR partinis veikėjas, LKP narys nuo 1924 m.

## Biografija
Turėjo tik pradinį išsilavinimą. 1929–1930 m. buvo Tarptautinės Lenino mokyklos Maskvoje klausytojas. 1925–1926 m. Lietuvos komjaunimo CK narys. 1926–1928 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje. 1928–1929 m. pogrindinio komunistų partijos Panevėžio apskrities komiteto sekretorius. 1929 m. suimtas, nuteistas ištremti, pabėgo į TSRS. 1930 m. grįžo į Lietuvą, Lietuvos komjaunimo CK sekretorius. 1931 m. LKP CK sekretorius. 1931 m. suimtas, nuteistas 6 metams katorgos darbų. Kalėjo iki 1937 m., dirbo spaustuvėje. 1939–1940 m. vėl kalėjo.

1940 m. Liaudies Seimo atstovas, Darbo rūmų ir Centrinio profsąjungų biuro pirmininkas, darbo ministro pavaduotojas. 1940 m. rugpjūčio 26 d. – 1941 m. birželio 22 d. – LTSR vietinės pramonės liaudies komisaras. Karo metu buvo pasitraukęs į Rusiją, 1941–1942 m. Penzos pieno kombinato direktorius. Nuo 1942 m. Raudonosios Armijos karininkas, permestas su būriu kovotojų į miškus Švenčionių apylinkėse. 1943–1944 m. tarybinio partizaninio judėjimo ir LKP(b) CK operatyvinės grupės vadovas. 1944 m. sausio-liepos mėn. – LKP(b) Šiaurės srities pogrindinio komiteto sekretorius.

1944 m. liepos-spalio mėn. Vilniaus miesto Vykdomojo komiteto pirmininkas. 1944 m. spalio mėn. – 1950 m. liepos mėn. LTSR Valstybinės plano komisijos pirmininkas. 1950 m. liepos mėn. – 1953 m. birželio mėn. LKP(b) Šiaulių apskrities komiteto pirmasis sekretorius. 1953 m. birželio mėn. – 1954 m. vasario mėn. LTSR Ministrų tarybos pirmininko pavaduotojas. 1953–1975 m. LKP CK biuro narys. 1954–1956 m. LKP CK II sekretorius. 1956 m. sausio 16 d. – 1967 m. balandžio 14 d. LTSR Ministrų tarybos pirmininkas. 1967 m. balandžio 17 d. – 1975 m. gruodžio 24 d. LTSR Aukščiausiosios Tarybos Prezidiumo pirmininkas; 1956–1976 m. – kandidatas į TSKP CK narius.

Turėjo pulkininko karinį laipsnį.

## Apdovanojimai
* Socialistinio darbo didvyris (1975);
* 6 Lenino ordinai;
* Spalio revoliucijos ordinas;
* Tėvynės karo I laipsnio ordinas;
* Darbo raudonosios vėliavos ordinas.

## Nuorodos
* Справочник по истории Коммунистической партии и Советского Союза 1898–1991

|-
Kamoja

**Kamoja** () – upė rytų Lietuvoje ir Baltarusijoje; Birvėtos (Dauguvos baseinas) dešinysis intakas. 

Prasideda Baltarusijos Pastovių rajone, Kamojų apylinkėse, Kamojų miške, altitudė 212 m. Teka į vakarus, prateka Kamojų ežerą, vėliau į šiaurę, per Didįjį ir Mažąjį Surviliškio ežerus (altitudė 160,4 m), kerta geležinkelį Lentupis – Pastovys ir pagal jį iki Adutiškio pagal sieną su Lietuva. Toliau 28 km teka Švenčionių ir Ignalinos rajonų teritorija, prateka Svirkų ežerą (altitudė 126,8 m). Įteka į Birvėtą 18 km nuo jos žiočių, prie Kėkštų kaimo, 1,5 km nuo Didžiasalio. 

Intakai – Lazdauja (kairysis), Lyguma (dešinysis).

Upės ilgis 51 km (28 km Lietuvoje), baseino plotas 346 km², iš jų Lietuvoje – 112 km². Aukštupyje vagos plotis 5-6 m, gylis 0,8-1,2 m. Nuo Adutiškio iki Svirkų ežero vaga reguliuota, plotis 6-16 m, gylis 1-3 m. Vidutinis nuolydis aukštupyje 7,50&nbsp;m/km, vidutinis nuolydis 1,24 m/km. Srovės greitis 0,1 m/s. Vidutinis debitas žiotyse 2,8 m³/s.

Gyvenvietės prie Kamojos: Kamojai, Tranševičiai, Mėgūnai, Surviliškiai, Diaugūnai, Adutiškis, Linkonys, Ramoniūnai, Vileitai, Galatilčiai, Mociškė, Antanai, Medinos, Kudabiškė, Kurtiškė, Kėkštai.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *kamas* („gumulas, gurvuolis“, seniau, matyt, ir „kemsas, kupstas“).

## Šaltiniai
Hidra (astronomija)

**Hidra** astronomijoje:

* Hidra (palydovas) – Plutono palydovas;
* Hidra (žvaigždynas) – didžiausias iš žvaigždynų.
Julijona (Tverės kunigaikštytė)

**Julijona iš Tverės** (, *Marina *, g. apie 1325 – 1392 m. rudenį) – Tverės didžiojo kunigaikščio Aleksandro ir Haličo Anastazijos duktė, antroji Lietuvos didžiojo kunigaikščio Algirdo žmona.

Po Algirdo mirties Julijona tapo vienuole ir pasirinko Marinos vardą. Ji mirė apie 1392 metus.

Julijonos tėvas Aleksandras, savo 1329 m. konflikto su Maskvos kunigaikštystės kunigaikščių Ivanu Kalita metu gavo prieglobstį pas Gediminą.

1349 metais Algirdas pasiuntė pasiuntinius į Aukso ordą, siūlydamas chanui Džanibekui sukurti sandraugą prieš Maskvos didįjį kunigaikštį Simeoną, tačiau šis pasiūlymas nebuvo priimtas. Tuomet Algirdas 1350 m. sudarė sutartį su Simeonu ir vedė antrąjį kartą – Simeono žmonos Marijos seserį Julijoną, Tverės kunigaikštytę.

## Šeima

Julijona ir Algirdas turėjo penkiolika vaikų. Jų sūnus Jogaila paveldėjo sostą ir tapo Lietuvos didžiuoju kunigaikščiu. 1386 m. jis taip pat buvo karūnuotas Lenkijos karaliumi.

* Kena (Joana; 1350–1368 balandžio 27), Kazimiero iš Slupsko žmona;
* Eufrozinė  (1352 - 1405/1406) – didžiojo Riazanės kunigaikščio Olego žmona;
* Jogaila (1351/1352–1434 rugsėjo 1), – vyriausias sūnus, LDk 1377-1381, 1382-1392, Lenkijos karalius 1386-1434
* Skirgaila (apie 1354–1397 sausio 11 Kijeve), Trakų 1382–1395, Kijevo 1395-1397 kunigaikštis, Lietuvos regentas.
* Elena Algirdaitė (apie 1355–1438 m. rugsėjo 15 d.), Vladimiro Drąsiojo žmona.
* Kaributas (Dmitrijus; apie 1356, 1404), Naugardo Seversko kunigaikštis 1386–1392/93.
* Lengvenis (palaidotas kaip Simonas; apie 1360–1431 birželio 19), Mscislavo, Posadniko, Didžiojo Novgorodo kunigaikštis.
* Marija Algirdaitė (apie 1365, ?), Lietuvos kunigaikštytė, 1380 m. ištekėjusi už Vaidilos, apie 1382/1383 m. ištekėjo už Gorodoko kunigaikščio Dovydo.
* Vygantas (Aleksandras; apie 1366–1392) birželio 28, Kernavės kunigaikštis
* Karigaila (Kazimieras; apie 1368, 1390), Mstislavlio kunigaikštis.
* Švitrigaila (Boleslovas; apie 1369–1452 vasario 10 d. Lucke), Vitebsko 1392-1393, 1430-1436, Podolės 1400–1402,  Černigovo 1419–1430, LDk 1430-1432, Voluinės 1437-1452 ponas.
* Aleksandra Algirdaitė (apie 1370 m., 1434 m. birželio 19 d.), Mazovijos kunigaikščio Zemovito IV žmona.
* Jadvyga Algirdaitė (apie 1370–1407), Jonas III iš Aušvico žmona.
* Vilgeidė (Katerina; apie 1371–1422 balandžio 4), kunigaikščio Jonas II iš Stargardo žmona.

## Genealogija

## Taip pat skaitykite
* Algirdaičiai – Algirdo ir Julijonos šeima

## Išnašos
Kostas Kanauka

**Kostas Kanauka** (1898 m. kovo 9 d. Butrimiškiai, Alytaus valsčius – 1976 m. lapkričio 7 d. Longmidou, Masačiusetso valstija) – Lietuvos veterinarijos gydytojas, veterinarijos daktaras.

## Biografija
Brolis Vincas Kanauka. 1921–1922 m. Tartu, 1922–1927 m. Miuncheno universitete studijavo veterinarinę mediciną. 1927 m. veterinarijos daktaras. 1928–1930 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje, majoras. 1930–1936 m. Veterinarinės bakteriologijos instituto Tuberkuliozės skyriaus vedėjas, 1936–1938 m. instituto direktorius. 1930 m. dalyvavo pirmajame tarptautiniame mikrobiologų kongrese Paryžiuje. 1938–1944 m. Lietuvos veterinarijos akademijos dėstytojas, 1938–1940 m. ir 1941–1944 m. prorektorius ir Bakteriologijos katedros vedėjas, nuo 1942 m. profesorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1949 m. apsigyveno JAV.

Paskelbė mokslinių darbų veterinarijos klausimais. Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje.

## Šaltiniai
Vytautas Kancleris

**Vytautas Kancleris** (1925 m. rugpjūčio 15 d. Kaunas – 1997 m. birželio 26 d. Klaipėda) – Lietuvos teatro ir kino aktorius.

## Biografija
Žmona Laima Kerniūtė, sūnus Žilvinas Andrius Kancleris, duktė Dalia Kanclerytė. Gimnaziją baigė Vilniuje, studijavo ekonomiką Vilniaus universitete. 1944–1945 m. „Vaidilos“, 1946–1951 m. ir nuo 1954 m. Klaipėdos dramos teatro (1945–1949 m. Klaipėdos muzikinės komedijos, 1949–1951 m. Klaipėdos muzikinis dramos teatras), 1951–1953 m. Lietuvos dramos teatro aktorius. 1952 m. baigė šio teatro vaidybos studiją. Sukūrė apie 140 įvairaus plano: herojinių, tragedinių, dramatinių, komedinių, charakterinių vaidmenų teatre ir 30 vaidmenų kino ir televizijos filmuose.

## Vaidmenys teatre
* Žilvinas – Eglė žalčių karalienė, 1946 m.
* Romeo, Otelas – Viljamas Šekspyras. Romeo ir Džuljeta, 1955 m., Otelas, 1960
* Aleksejus – Vsevolodas Višnevskis. Optimistinė tragedija 1963
* Edipas – Sofoklis. Karalius Edipas, 1966 m.
* Jonas – Marti, pagal Žemaitę, 1955 m.
* Centrauskas – Kazys Saja. Abstinentas, 1977 m.
* Čičinskas – Juozas Marcinkevičius. Čičinskas, 1975 m.
* Levanarda – Sename dvare, 1983 m., pagal Šatrijos Raganą
* Vilis Klarkas – Neilas Saimonas. Keistuoliai iš varjetė, 1991 m.
* Matulionis – Saulius Šaltenis. Jasonas, 1993 m.

## Vaidmenys kine
* Aušra prie Nemuno, 1952 m., rež. A. Faincimeris
* Julius Janonis, 1959 m., rež. Balys Bratkauskas, Vytautas Dabašinskas
* „Vanagas“ – Vyrų vasara, 1970 m., rež. Marijonas Giedrys
* Žaizdos žemės mūsų, 1971 m., rež. Marijonas Giedrys
* Visa karaliaus kariauna, 1971 m., rež. Michailas Kozakovas, Naumas Ardašnikovas, Baltarusijos TV
* Edmundas – Tadas Blinda, 1972 m., rež. Balys Bratkauskas
* Spaustuvininkas – Smokas ir Mažylis, 1975 m., rež. Raimondas Vabalas
* Laikas nelaukia, 1975 m., rež. Vitalijus Četverikovas, Belarusfilm
* Kaimynas – Nerami rudens diena, 1975 m., rež. Algimantas Kundelis
* Sodybų tuštėjimo metas, 1977 m., rež. Almantas Grikevičius
* Naktis virš Čilės, 1977 m., rež. Sebastianas Alarkonas, Aleksandras Kosarevas, Mosfilm
* Veidas taikinyje, 1978 m., rež. Almantas Grikevičius
* Mažos mūsų nuodėmės, 1979 m., rež. Henrikas Šablevičius
* Turtuolis, vargšas..., 1982 m., rež. Arūnas Žebriūnas
* Senis - Devyni nuopolio ratai, 1984 m., rež. Bronius Talačka, LTR
* Pergalė, 1985 m., rež. Jevgenijus Matvejevas, Mosfilm, DEFA
* Amžiaus kontraktas, 1985 m., rež. Aleksandras Muratovas, Lenfilm
* Geležies laukas, 1986 m., rež. Jaropolkas Lapšinas, Sverdlovsko kino studija
* Džasperis Hornas. Visi prieš vieną, 1986 m., rež. Artūras Pozdniakovas, LKS
* Šalteikių Šalteikis. Vilius Karalius, 1988 m., Vidmantas Bačiulis
* Praėjęs laikas, 1989 m., rež. Solomonas Šusteris, Lenfilm
* Papūga, kalbanti idiš, 1990 m., rež. Efraimas Savela
* Žalčio žvilgsnis, 1990 m., rež. Gytis Lukšas, LKS
* Paslaptis, 1992 m., rež. Genadijus Beglovas.

## Įvertinimas
* 1965 m. LTSR nusipelnęs artistas
* 1985 m. LTSR liaudies artistas
* 1995 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas

## Šaltiniai
Kena (upė)

**Kena** – upė pietryčių Lietuvoje, Vilniaus rajono savivaldybės teritorijoje, Vilnelės kairysis intakas.

## Geografija
Prasideda ties Mantušiais, 8 km į pietus nuo Rukainių, prie Varkalabiškių, teka į šiaurės rytus. Žemupyje kerta Vilniaus-Minsko kelią ir geležinkelį. Įteka į Vilnelę 53 km nuo jos žiočių, prie Santakų.

Intakai: Rukainė (kairysis), Kuosinė, Vaičia (dešinysis).

Gyvenvietės prie Kenos: Mantušiai, Užprūdžiai, Kena, Zatišius, Kryžkelis, Pakenė, Kenos GS, Santakai.

## Hidrologija
Ilgis 24 km, baseino plotas 177 km². Vagos plotis 4–8 m. Nuo Rukainės iki Kuosinės žiočių vaga reguliuota. Slėnio plotis 140–180 m. Krantai statūs, 0,8-1,2 m aukščio. Vidutinis nuolydis 4,13 m/km. Srovės greitis 0,2 m/s. Vidutinis debitas žiotyse 1,16 m³/s. 

Dalis aukštupio ir vidurupis nuo Kenos kaimo iki Rukainės žiočių įeina į Kenos hidrografinį draustinį. Pavasario potvynio metu vandeningesnė už Vilnelę, todėl šią patvenkia.

## Pavadinimo kilmė

Spėjama, kad upėvardis Kena kilo iš žodžio *kinė* („pakilesnė vieta pievoje, padirvio galas, panuovalis“), *kinis* („ant vandens užžėlusi pluta, liūnas, maža salelė upėje ar ežere, vandenyje augančių žolių šaknys“). Plg., dak. *kina* („išdžiuvusi vieta pelkėje“).

## Šaltiniai
Kertuša

**Kertuša** – upė vidurio Lietuvoje, Ukmergės ir Širvintų rajonuose; Širvintos dešinysis intakas. Išteka iš Kertušo ežero Šešuolių girioje. Teka į pietvakarius. Po santakos su Parija pasuka į pietus, teka Širvintų rajonu. Įteka į Širvintą 71 km nuo jos žiočių, netoli Žemųjų Viesų.

Intakai: Balžė (kairysis), Parija (dešinysis). Vidutinis nuolydis 114&nbsp;cm/km. Prie Kertušos esančios gyvenvietės: Pakertušė, Čepeniškis, Barčiai.

## Šaltiniai
Kertušas

**Kertušas** – ežeras Lietuvoje, Ukmergės rajono pietryčiuose, 4,5 km į pietvakarius nuo Šešuolių. Telkšo Šešuolių girioje. Ežero forma ovali, skersmuo 0,7-0,8 km. Altitudė 114,1 m. Gylis iki 3,8 m. Ežeras termokarstinės kilmės, susidarė ledo luisto išgulėtame duburyje. Krantai žemi, pelkėti, apaugę mišku. Šiaurėje įteka Taurupio upelis, pietuose išteka Kertuša (Širvintos intakas).

Vakariniame ežero krante įsikūręs Kertušo kaimas.

## Šaltiniai
Algirdas Vincas Kanauka

**Algirdas Vincas Kanauka** (g. 1931 m. kovo 10 d. Kaune) – Lietuvos inžinierius, vadybininkas, viešojo administravimo daktaras, JAV kariuomenės majoras.

## Biografija
Tėvas Vincas Kanauka. 1944 m. su tėvais pasitraukė į Vokietiją, gyveno Kemptene. 1949 m. persikėlė į JAV. 1954 m. baigė karinį koledžą „The Citadel“. 1955–1976 m. tarnavo JAV karo aviacijoje ir karinės technologijos Mokslinio tyrimo centruose. 1968 m. dalyvavo Vietnamo kare. Išėjęs į atsargą dirbo aviacijos ir kosminės technologijos pramonėje: 1977–1978 m. ir 1979–1981 m. „Hughes Helicopter“, 1978–1979 m. „Resdel Engineering“, 1981–1990 m. „The Aerospace Corporation“ įmonėse. 1988 m. Pietų Kalifornijos universitete įgijo daktaro laipsnį.

Nuo 1992 m. Lietuvos karo akademijos patarėjas, nuo 2005 m. kviestinis profesorius. 1992–2000 m. Lietuvos krašto apsaugos ministerijos Gynybos štabo, 1994–1995 m. Strateginio vystymo centro direktoriaus patarėjas, 2001–2003 m. Baltijos instituto direktorius.

## Įvertinimas
* 1969 m. JAV Bronzinė žvaigždė už nuopelnus Vietnamo kare.

## Šaltiniai
Vincas Kanauka

**Vincas Kanauka** (1893 m. rugsėjo 9 d. Butrimiškiuose, Alytaus valsčius – 1968 m. kovo 22 d. Niujorke, JAV) – Lietuvos gydytojas chirurgas, medicinos daktaras.

## Biografija
Brolis Kostas Kanauka, sūnus Algirdas Vincas Kanauka. 1917 m. baigęs Kijevo universitetą ir mobilizuotas į Rusijos kariuomenę tarnavo karo gydytoju. 1917 m. dalyvavo Lietuvių seime Petrograde. 1918 m. grįžęs į Lietuvą dirbo gydytoju Alytaus apskrities ligoninėje. 1919 m. Lietuvos kariuomenės savanoris, karo gydytojas, majoras. 1923 m. išėjo į atsargą.

1924–1944 m. Vytauto Didžiojo universiteto (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) dėstytojas. 1929 m. medicinos daktaras, nuo 1939 m. profesorius. 1940–1944 m. dar ir Kauno Raudonojo Kryžiaus ligoninės Chirurgijos skyriaus vedėjas.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. Dirbo chirurgu Breslau (dab. Vroclavas), Eichštate. 1949 m. apsigyveno JAV, vertėsi privačia gydytojo praktika. Bendradarbiavo Lietuvių enciklopedijoje.

## Mokslinė veikla
Mokslinio darbo pagrindinė sritis – tulžies pūslės ir latakų chirurginis gydymas, žaizdų infekcijos, bambos išvaržos priežastys.

## Įvertinimas
* 1926 m. II rūšies I laipsnio Vyčio Kryžiaus ordinas

## Šaltiniai
Vladimiras Kančiauskas

**Vladimiras Kančiauskas** (g. 1945 m. spalio 28 d. Klaipėdoje) – Lietuvos skulptorius.

## Biografija
1974 m. baigė Lietuvos dailės institutą.

Kuria dekoratyvines skulptūras („Vėjapūtis“, Vilnius, 1979 m., „Alytus“, Alytus, 1986 m., „Giesmė“, 1988 m., „Smėlio laikrodis“, 1988 m., „Dialogas“, 1990 m., visos Vilniuje, „Tylos vartai“, Europos parkas prie Vilniaus, su M. Orsini, 1994 m., „Laukimas“, Vašingtonas, 1998 m., „XX a. didysis liudininkas“, Vilnius, 2000 m.), skulptūrinius portretus („Liudvikos portretas“, 1982 m.). Kūriniuose dažnai derina poliruotą metalą ir akmenį. Būdingos apibendrintos formos, netikėti, daugiareikšmiai vaizdiniai. 1999 m. Vilniuje, priešais Lietuvos mokslų akademijos bibliotekos pastatą, įkūrė savo skulptūrų parką „Tylos kiemelis“. Nuo 1974 m. dalyvauja parodose (Tojomuros bienalė, Japonija, 1999 m. ir 2001 m.). Individualios parodos: Niujorkas, 1988 m., Mykolajivas, Ukraina, 1990 m., Takoma, JAV, 1998 m. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus.

## Galerija


Vladimiras Kančiauskas Vėjapūtis.jpg|„Vėjapūtis“
Vladimiras Kančiauskas Giesmė.jpg|„Giesmė“


## Šaltiniai
Julius Kaniauskas

**Julius Kaniauskas** (g. 1947 m. balandžio 17 d. Maskvoje) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

## Biografija
1971 m. baigė Vilniaus universitetą. 1987 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.

1971–1990 m. dirbo Fizikos institute, 1990–1993 m. Teorinės fizikos ir astronomijos institute. 1993 m. persikėlė į JAV.

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – atomų teorinė spektroskopija. Atomų būsenoms nusakyti pavartojo izosukinio sąvoką, išplėtojo kvazisukinio teoriją.

## Bibliografija
* Kvazisukinys ir izosukinys atomo teorijoje, su Z. Rudziku, 1984 m., rusų k.

## Šaltiniai
Keršis (ežeras)

**Keršis** arba **Keršiai** – ežeras Lietuvoje, Molėtų rajone, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Balninkų, Anykščių rajono paribyje. Ilgis (šiaurės vakarų-pietryčių kryptimi) 0,97 km, plotis iki 0,23 km. Altitudė 130,9 m. Ežeras rininis, jo krantai statūs ir aukšti, apaugę medžiais ir krūmais. Šiaurinėje pakrantėje stūkso Šiaudinės miškas, kitose pakrantėse auga nedideli miškeliai, plyti pievos. Į pietryčius už 40 m telkšo mažesnis ežeras, taip pat vadinamas Keršiai(link jo išteka upelis). Priklauso Siesarties upės intako Plaštakos baseinui (Šventosios upės baseinas). Įeina į Baldono geomorfologinį draustinį.

Vakariniame krante įsikūręs Pakeršių kaimas, veikia kaimo turizmo sodyba. Vakariniu ir pietiniu krantu eina riba su Anykščių rajonu.

## Etimologija

Ežerėvardis *Kéršis* kilęs nuo spalvos pavadinimo *keršas* („margas, dryžas, rainas, juodai baltas“).

## Šaltiniai
Algimantas Kančas

**Algimantas Kančas** (1954 m. gegužės 22 d. Kaune – 2016 m. spalio 19 d. Kaune) – Lietuvos architektas.

## Biografija
1978 m. baigė Vilniaus inžinerinį statybos institutą. 1978–1995 m. dirbo Miestų statybos projektavimo instituto Kauno filiale (1990–1995 m. bendrovė „Kauno Miestprojektas“). Nuo 1991 m. ir privačios projektavimo studijos vadovas. 1994 m. stažavo Vokietijoje. Nuo 1996 m. Vilniaus dailės akademijos Kauno dailės instituto dėstytojas, 1996–1998 m. architektūros katedros vedėjas. 1990–1996 m. Lietuvos architektų sąjungos Kauno skyriaus pirmininkas.

Suprojektavo individualių namų Lietuvoje ir Rusijoje.

## Svarbiausi projektai
* Sportininkų viešbutis prie Kauno marių, 1984 m.
* Vaikų globos namai „Atžalynas“, 1984 m.
* Maltos ordino senelių namai, 1987 m.
* Dailininko A. Šato galerija, 1993 m.
* Šv. Kazimiero bažnyčia, 1997 m.
* Restoranas „Miesto sodas“ ir muzikinis klubas „Siena“, bendaautoriai archit. Marijus Preisas, Lina Kazakevičiūtė, 1999 m.
* Kauno Gerojo Ganytojo bažnyčia ir parapijos namai, 1999 m.
* Restoranai „Avilys“, „Šnekutis“ Kaune, abu 2000 m.
* Įmonės „Kraft Foods Lietuva“ administracijos ir laboratorijos pastatų kompleksas, bendaautoriai archit. Gustė Kančaitė, L. Kazakevičiūtė, Laimis Savickas, 2001 m.
* Automobilių salonas „Sostena“ Kaune, 2002 m.
* Gyvenamasis kvartalas „Fredos miestelis“, bendraautoriai archit. L. Kazakevičiūtė, L. Savickas, M. Preisas, pradėtas 2003 m.
* Bendrovės „Audiotonas“ administracinis pastatas Kaune, 2004 m.
* Kauno dramos teatro rekonstrukcija, 2004 m.
* Dailininko V. K. Jonyno studija galerija, Druskininkai, 1998 m.
* Česlovo Milošo kultūros centras, Šeteniai, 1999 m.
* Alaus restoranas „Avilys“ Vilniuje, 2000 m.
* Norvegijos ambasados pastatas Vilniuje, 2005 m.
* Prekybos ir pramogų centras Akropolis Kaune, bendraautoriai archit. G. Jurevičiaus studija, 2007 m.
* Daugiafunkcinis centras vietoje senojo „Merkurijaus“ Kaune, Laisvės al., su Eugenijaus Miliūno studija, pradėtas 2011 m.
* Kauno Palaimintojo Jono Pauliaus II koplyčia, 2014 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Kančo studija
Kristina Kanišauskaitė

**Kristina Kanišauskaitė-Navickienė** (g. 1972 m. lapkričio 15 d. Klaipėdoje) – Lietuvos baleto artistė.

## Biografija
1983–1991 m. mokėsi M. K. Čiurlionio meno mokykloje. Nuo 1991 m. Lietuvos operos ir baleto teatro solistė, nuo 2005 m. studijuoja choreografiją Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje.

Sukūrė pagrindinius vaidmenis baletuose: M. Urbaičio „Acid City“, 2002 m., „Carmina Burana“, 2003 m., pagal K. Orfo muziką, „Krintantys lapai“, 2004 m., pagal A. L. Dvoržako muziką. Su Lietuvos operos ir baleto teatro gastroliavo Europos šalyse, JAV, Egipte, Japonijoje ir kitur.

## Svarbesni vaidmenys
* Pamaiva, Pelenė – Sergejus Prokofjevas. Pelenė, 1990 m.
* Tania – Igoris Morozovas. Daktaras Aiskauda, 1992 m.
* Ana – Žydrasis Dunojus, pagal – J. Štrauso. muziką, 1992 m.
* Drebulytė – Eduardas Balsys. Eglė žalčių karalienė, 1993 m.
* Kopelija – Leo Delibas. Kopelija, 1994 m.
* Kitrė – Liudvikas Minkus. Don Kichotas, 1994 m.
* Liza – Luisas Žozefas Ferdinandas Heroldas. Tuščias atsargumas, 1995 m.
* Snieguolė – Bogdanas Pavlovskis. Snieguolė ir septyni nykštukai, 1995 m.
* Ridikutė – Aramas Chačaturianas. Čipolinas. 1996 m.
* Hermija – Feliksas Mendelsonas-Bartoldy. Vasarvidžio nakties sapnas, 1998 m.
* Imperatorė – Rusiškasis Hamletas, 2003 m., pagal L. Bethoveno ir G. Malerio. muziką
* 
## Šaltiniai
Vida Kanopienė

**Vida Kanopienė** (g. 1952 m. gegužės 21 d. Kaune) – Lietuvos sociologė, habilituota socialinių mokslų daktarė.

## Biografija
1974 m. baigė Vilniaus universiteto Ekonomikos fakultetą. 1983 m. ekonomikos mokslų kandidatė, habilitacija 2005 m.

1975–1992 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Ekonomikos institute, 1983–1987 m. Darbo išteklių ir demografijos sektoriaus, 1987–1992 m. Demografijos skyriaus vyresnioji mokslinė bendradarbė. 1992–2000 m. Lietuvos Filosofijos ir sociologijos instituto Demografijos skyriaus vyresnioji mokslinė bendradarbė. 1993–2002 m. Vilniaus universiteto Sociologijos katedros, nuo 2002 m. Lietuvos teisės universiteto (nuo 2004 m. Mykolo Romerio universitetas) socialinės politikos katedros vedėja, nuo 2005 m. profesorė.

## Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos pagrindinės kryptys: socialinis darbas, Lietuvos moterys politinėje veikloje, ekonomikoje, darbo rinkoje. 10 mokslinių monografijų bendraautorė.

## Bibliografija
* Moterų darbas Lietuvos TSR, 1983 m., rusų k.
* Smurtas prieš moteris ir vaikus Lietuvoje. Marija Aušrinė Pavilionienė; Vida Kanopienė. Vilnius: Vilniaus universiteto Moterų studijų centras, 1997.(ISBN: 9986442354 9789986442356)
* Žmogaus socialinė raida, vadovėlis, viena autorių, 2001 m.
* The gender pay gap – Origins and policy responses. A comparative review of 30 European countries. Luxembourg: Office for Official Publications of the European Communities, 2006. ISBN 92-79-02565-1
* Socialinė demografija – vadovėlis. Vilnius:  Mykolo Romerio universitetas, 2008. (ISBN: 9955190817, 9789955190813)
* Šeima ir socialiniai tinklai tarpgeneracinė perspektyva ; analitiniai rezultatai.  Vida Kanopienė, Sarmitė Mikulionienė, Vida Česnuitytė. Vilnius:  Mykolo Romerio universitetas, 2013. (OCLC: 951432923) 
* Family and social networks : intergenerational perspective ; analytical results.  Vida Kanopienė, Sarmitė Mikulionienė, Vida Česnuitytė. Vilnius:  Mykolo Romerio universitetas, 2013. (OCLC: 951432923) 
* Lietuvos šeima– socialinių saitų perspektyva. Vilnius:  Mykolo Romerio universitetas, 2014. (ISBN: 9955196483, 9789955196488)
* Lietuvos šeima Europos kontekste. Vida Kanopienė, Sarmitė Mikulionienė, Vida Česnuitytė. Vilnius:  Mykolo Romerio universitetas, 2015. (ISBN: 9955197064, 9789955197065)

## Šaltiniai

*
Juozas Kanopka

**Juozas Kanopka** (1904 m. spalio 7 d. Bajorai, Širvintų valsčius – 1990 m. balandžio 8 d. Vilnius) – Lietuvos aktorius.

## Biografija
Nuo 1923 m. vaidino mėgėjų spektakliuose. 1930 m. su kitais įkūrė Vilniaus lietuvių studentų sąjungos dramos sekciją (1936–1939 m. Vilniaus lietuvių teatras, 1939–1944 m. Vaidilos teatras), su pertrauka jos aktorius, režisierius, dramaturgas, 1939–1944 m. (su 1940–1941 m. pertrauka) ir vadovas. 1937–1939 m. studijavo istoriją Vytauto Didžiojo universitete, 1939 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Studentų teatro studiją (vadovas Algirdas Jakševičius). 1945–1972 m. Lietuvos dramos teatro (iki 1947 m. Vilniaus dramos teatras) aktorius.

Sukūrė epizodinių vaidmenų kino filmuose. Bajoraičio, Lydinio slapyvardžiais parašė pjeses „Judas Iskarijotas“ 1932 m., „Stebuklingas ragas“ 1935 m., „Replėse“ 1938 m.

## Svarbiausi vaidmenys teatre
* Margis – Marcelinas Šikšnys. Pilėnų kunigaikštis, 1934 m.
* Sidabras – Borisas Dauguvietis. Žaldokynė, 1948 m.
* Klebonas – Paskenduolė, pagal A. Vienuolį, 1952 m., 1956 m., 1982 m., 1989 m.
* Anupras – Augustinas Gricius. Buvo buvo – kaip nebuvo, 1963 m.

## Filmografija
* 1966 – Naktys be nakvynės, rež. Algirdas Araminas, Gediminas Karka
* 1973 – Velnio nuotaka, rež. Arūnas Žebriūnas
* 1982 – Turtuolis, vargšas…, rež. Arūnas Žebriūnas.

## Šaltiniai
Sofija Kanopkaitė

**Sofija Kanopkaitė** (1926 m. kovo 3 d. Alionyse, Širvintų valsčiuje – 2024 m. kovo 16 d. Vilniuje) – Lietuvos biochemikė.

## Biografija
1952 m. baigė Vilniaus universitetą. 1968 m. biologijos mokslų daktarė. 1976 m. Lietuvos mokslų akademijos narė korespondentė. Nuo 2000 m. Lietuvos katalikų mokslų akademijos akademikė.

1957–1959 m. dirbo Biologijos institute, 1959–1967 m. – Botanikos institute, 1963–1967 m. Mikroorganizmų biochemijos sektoriaus vadovė, 1967–1990 m. – Biochemijos institute, 1967–1980 m. Mikroorganizmų biochemijos sektoriaus, 1980–1986 m. to paties pavadinimo laboratorijos vadovė, 1990–1993 m. – Imunologijos institute, nuo 1974 m. profesorė. 1972–1992 m. ir 1994–2000 m. Lietuvos biochemikų draugijos pirmininkė.

## Mokslinė veikla
Pirmoji molekulinės vitaminologijos specialistė Lietuvoje. Svarbiausi darbai – vitaminų kofermentų biosintezė ir cheminė sintezė, funkcijos, veikimo mechanizmas, jų santykis ir svarba nukleorūgštims, baltymams ir biopolimerų metilinimui ląstelėse. Paskelbė apie 300 mokslinių darbų, 3 išradimų autorė, su kitais.

## Bibliografija
* Kobalaminai, 1978 m., rusų k.
* Eksperimentinė vitaminologija, su kitais, 1979 m., rusų k.
* Kai ląstelė suserga, su kitais, 1980 m.
* Metalų jonai biologinėse sistemose, su kitais, 1980 m., anglų k.
* Pašarinių priedų žinynas, su kitais, 1990 m., rusų k.
* Biocheminiai ir medicininiai kobalaminų (B a grupės vitaminų) aspektai, su kitais, 1990 m., rusų k.

## Šaltiniai
Kimbara

**Kimbara** (*Cruciata*) – raudinių (*Rubiaceae*) šeimai priklausanti vienmečių ir daugiamečių augalų gentis.

Stiebas status arba gulsčias. Lapai mentūriniai. Žiedai susitelkę lapų pažastyse, smulkūs, gelsvos spalvos. Auga šviesiuose sausuose miškuose.

Lietuvoje auga dvi rūšys, abi retos:
* Kryžminė kimbara (*Cruciata laevipes*)
* Pavasarinė kimbara (*Cruciata glabra*) – įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.
Pilos geležinkelio stotis

**Pilos geležinkelio stotis** – geležinkelio stotis Piloje, Lenkija.

## Pilos depas
Pilos depas statytas 1870–1874 m., geležinkelį plėtojant Prūsijoje. Dėl architektūrinio unikalumo depas buvo pavyzdinis kitiems statiniams Europoje. Nuo XX a. 9 deš. geležinkelio depas nebenaudojamas, užmirštas. Siekdami išsaugoti šį unikalų statinį, Pilos gyventojai (Pilos miesto iniciatyvinė grupė „OKRĄGLAK”) susibūrė siekdami išgelbėti statinį.

## Nuorodos
* Pilos miesto iniciatyvinė grupė „OKRĄGLAK”
Kalausas

**Kalausas** () – upė pietų Rusijoje, Stavropolio krašte; Rytų Manyčiaus dešinysis intakas. Prasideda krašto pietuose, netoli sienos su Karačajų Čerkesija. Teka į šiaurę Stavropolio aukštuma, žemupyje pasuka į rytus ir teka Kumos-Manyčiaus įduba. Įteka į Čograjaus tvenkinio ant Manyčiaus upės vakarinį galą.

Didžiausias intakas – Aigurka (dešinysis). Aukštupyje maitinama Stavropolio kanalo vandeniu, atitekančiu iš Kubanės upės. Seniau upės žemupyje buvo stebima bifurkacija: Kumos-Manyčiaus įduboje upė išsišakodavo ir duodavo pradžią Rytų ir Vakarų Manyčių upėms, tačiau pastačius Kalauso užtvanką tapo Rytų Manyčiaus intaku. Prie Kalauso įsikūrę Svetlogrado ir Ipatovo miestai.

## Šaltiniai