open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Enrique Silva Cimma

**Sima Enrikė Silva** (:, 1918 m. lapkričio 11 d. – 2012 m. liepos 14 d.) – advokatas, Čilės politinis veikėjas, teisėtyrininkas (konstitucionalistas).

## Biografija

Baigė Čilės universitetą, 1945 m. – teisės daktaras, nuo 1949 m. Čilės universiteto administracinės teisės profesorius, 1953 m. Čilės universiteto Teisės fakulteto viešosios teisės seminarijos direktorius. 1956–1957 m. įsteigė Čilės aukštąją Politinių mokslų mokyklą ir tapo jos direktoriumi. 1968 m. Čilės universiteto Juridinių ir socialinių mokslų fakulteto dekanas, viešosios (konstitucinės) teisės profesorius.

Anksti įsitraukė ir politinę veiklą – 1958 – 1968 m. buvo respublikos Generalinis kontrolierius, 1968–1973 m. Aukščiausiojo Teismo advokatas, 1971–1973 m. Čilės Konstitucinio Tribunolo pirmininkas. Savo postų neteko po 1973 m. karinio perversmo.

Nuo 1983 m. nacionalinės advokatų tarybos narys. 1990–1994 m. užsienio reikalų ministras, 1998 m. senatorius, Žmogaus teisių komisijos pirmininkas, 2000 m. Konstitucinės komisijos narys. 1983–1990 m. Radikalios socialdemokratinės partijos pirmininkas, vienas iš *Demokratinio aljanso* steigėjų.

1999 m. Socialistų Internacionalo Garbės pirmininkas.
Šepšiniai

**Šepšiniai** (*Orthotrichaceae*) – lapsamanių (*Bryopsida*) šeima, kuriai priklauso neaukštos, šakotos samanos, augančios žaliomis, gelsvai žaliomis vejomis. Lapai lancetiški, plokščiais, kartais rietais kraštais. Sausi lapai būna prisiglaudę prie stiebo, o drėgni – atsilošę. 

Lietuvoje auga šios gentys:
*Šepšė (*Orthotrichum*) 
*Garbuonė (*Ulota*)
*Pokrepis (*Zygodon*)
Bukasnapiniai

**Bukasnapiniai** (*Amblystegiaceae*) – lapsamanių (*Bryopsida*) šeima, kuriai priklauso įvairaus dydžio samanos. Auga vejomis, kilimais įvairiose augavietėse. Yra pelkių ir vandens telkinių samanų.

Lietuvoje auga šios gentys:
*Bukasnapė (*Amblystegium*) 
*Dygė (*Calliergon*) 
*Dygutė (*Calliergonella*). **Pav.** 
*Auksotė (*Campylium*) 
*Šaltinutė (*Cratoneuron*) 
*Drepanė (*Drepanocladus*) 
*Riestūnė (*Hamatocaulis*) 
*Purslainė (*Hygrohypnum*) 
*Pelkmė (*Palustriella*) 
*Sanionija (*Sanionia*) 
*Vingursamanė (*Scorpidium*) 
*Liūnsamanė (*Warntorfia*)
Kreivadantiniai

**Kreivadantiniai** (*Anomodontaceae*) – lapsamanių (*Bryopsida*) šeima, kuriai priklauso stambios, puriais kilimais ar patiesalais augančios samanos. Stiebas puokštėtai šakotas, šakučių ir stiebo lapai vienodos formos. Auga ant medžių kamienų ar žemių sluoksniu apneštų akmenų.

Lietuvoje auga vienos genties samanos:
* Kreivadantė (*Anomodon*)
Bartramijiniai

**Bartramijiniai** (*Bartramiaceae*) – lapsamanių (*Bryopsida*) šeima. Lapai lancetiški, jų kraštai dantyti, ant stiebo išsidėstę 5-8 eilėmis. Stiebas briaunuotas.  

Lietuvoje auga šios gentys:
*Bartramija (*Bartramia*) 
*Versmenė (*Philonotis*)
Fuši

**Fusi** (), taip pat vadinamas **Paosi** () – pirmasis iš trijų legendinių Kinijos valdovų *san huang*, taip pat kultūrinis herojus, išradęs raštą, žvejybą, ugnį ir kt. Vėlyvesniuose mituose Fusi dažnai minimas su žmona – seserimi Niuva.

## Fusi atskirai nuo Niuvos

Ikiimperinėje mitologijoje (iki III a. pr. m. e.) Fusi ir Niuva neturėjo nieko bendra. Fusi laikytas pusdieviu, gimusiu iš dievybės bei moters iš rojaus šalies (ji pastojo užmynusi ant milžino pėdsako). Būdamas dieviškos kilmės, Fusi galėjo laisvai kopti į dangų ir leistis į žemę dangaus laiptais.

Fusi priskiriamas muzikinio instrumento guslių (*se*) bei melodijos *jiabian* išradimas. Ypač svarbus Fusi nuopelnas – trigramų, kurios vaidino svarbų vaidmenį Yijing, nubrėžimas. Tai taip pat buvo kaligrafijos pradžia. Fusi išmokė žmones virti maistą, žvejoti tinklais, medžioti geležiniais ginklais, jis buvo santuokos instituto pradininkas ir pirmasis aukojo Dangui.

Imperiniuose mituose (po III a. pr. m. e.) Fusi tapatinamas su dievybe **Taihao** (太昊) ir vaizduojamas aukščiausiuoju Rytų valdovu. Jo padėjėjas buvo medžių dievas Goumangas

## Fusi ir Niuva
Imperinio laikotarpio mituose Fuši mitologija susiliejo su kitos dievybės – Niuva mitologija. Nuo tada jie vadinami arba broliu ir seserimi, arba vyru ir žmona, arba yra ir tie, ir tie: brolis ir sesuo, susituokę ir davę pradžią žmonių giminei. Han laikotarpio mene jie dažnai vaizduojami kaip pusiau žmonės, pusiau gyvatės, susipynę uodegomis. Kapuose ir šventyklose Fusi ir Niuva buvo vaizduojami, kad mirusysis galėtų ramiai būti anapusiniame pasaulyje.

Mituose Fusi ir Niuvos istorija pateikiama įvairiai. Viename mite jie yra veninteliai žmonės, išlikę po mitinio tvano. Iš jų, brolio ir sesers, sąjungos gimė mėsos gumulėlis, kurį jie supjaustė į gabalus. Gabaliukai, papūtus vėjui, išsisklaidė ir tapo žmonėmis.

## Literatūra

* Juan Kė, „Senovės Kinijos mitai“, 1989 „Mintis“.
Ląstelės sienelė

**Ląstelės sienelė** – augalų, grybų ir bakterijų ląsteles supanti tvirta struktūra. Sienelė ląstelėms suteikia būdingą nekintamą formą, atlieka atramos, apsauginę (ji labai patvari – nesuyra iki 2000 °C temperatūros, netirpsta vandenyje nei rūgštyse, šarmuose ar aliejiniuose tirpikliuose), kontakto ir laidumo funkcijas (celiuliozinė sienelė puikiai praleidžia vandenį su jame ištirpusiomis medžiagomis, o stambioms medžiagoms pernešti tarp ląstelių yra susidarę kanalai – plazmodesmos).

Jos storis priklauso nuo ląstelės paskirties. Augalų sienelės daugiausia sudarytos iš celiuliozės skaidulų, kurios išsidėsčiusios statmenai viena kitai keliais sluoksniais. Tarpuose tarp celiuliozės skaidulų yra pektinų. Todėl sienelės yra elastingos, gali temptis, kai ląstelė auga. Pektinų gausu sienelės išorėje, čia jie sulipina ląsteles tarpusavyje. Grybų sienelės sudarytos iš chitino, bakterijų – peptidoglikano, archėjų – pseudopeptidoglikano.
Skeltadantiniai

**Skeltadantiniai** (*Fissidentaceae*) – lapsamanių (*Bryopsida*) šeima. Samanos dvieiliškai lapuotos.

Lietuvoje auga viena samanų gentis:
* Skeltadantė (*Fissidens*)
Nuva

**Nüwa** (**Niuva**) (tradiciniai rašmenys: 女媧 supaprastinti rašmenys: 女娲 pinyin: nǚwā) – viena iš legendinių Kinijos valdovų, mitologinė personažė, žmonių giminės sutvėrėja. Dažnai minima su savo broliu / vyru Fusi (apie jiems bendrus mitus skaitykite straipsnyje apie Fusi).

Mituose pasakojama, kad Niuva nulipdė žmones iš geltono molio (todėl kinai ir yra geltonodžiai). Iš pradžių ji juos lipdė po vieną, paskui pasiėmė virvę, pamerkė ją į molį ir nupurtė. Iš molio gabalėlių atsirasdavo nauji žmonės. Niuva, matydama, kad jie miršta ir jai vis reikia darbuotis, sujungė vyrus ir moteris ir privertė juos pačius pratęsti savo giminę. Todėl ji vėliau garbinta kaip piršlybų ir vedybų deivė.

Taip pat Niuva pataisė dangų po to, kai jo atramas sulaužė vandens dievas Gong Gong. Kad dangus vėl nenukristų, Niuva užmušė milžinišką vėžlį ir parėmė dangaus skliautą jo kojomis. Vėliau ji taip pat gynė žmones nuo plėšrių žvėrių, drakonų, užtvėrė kelią tvanu.

Niuvai priskiriamas muzikinio instrumento shenghuang (šenghuango) sukūrimas.

Baigusi savo darbus, Niuva „mirė“ – panašiai kaip ir Pangu virto įvairiais daiktais ir būtybėmis. Kai kur pasakojama, kad ji sėdo į vežimą, pakinkytą dviem drakonais, ir išskrido pas Dangaus viešpatį.

## Literatūra
* Juan Kė, „Senovės Kinijos mitai“, „Mintis“, 1989 m.

## Nuorodos

* Kinų tvėrimo mitai
Brijiniai

**Brijiniai** (*Bryaceae*) – lapsamanių (*Bryopsida*) šeima, kuriai priklauso samanos su trumpu stačiu stiebu, apaugusiu rizoidais. Lapai įvairios formos.

Lietuvoje auga šios gentys:
* Brija (*Bryum*)
* Sterpis (*Leptobryum*)
* Polija (*Pohlia*)
* Rožiasamanė (*Rhodobryum*)
Helen Clark

**Helena Klark** (, g. 1950 m. vasario 26 d. Hamiltone, Naujoji Zelandija) – mokslinė agronomė, filosofijos daktarė, politinė veikėja, 1999–2008 m. Naujosios Zelandijos ministrė pirmininkė.

## Biografija
Baigė Epsomo mergaičių pagrindinę mokyklą Oklande ir 1974 m. Oklando universitetą. 1973–1974 m. studijavo politiką, 1976 m. gavo stipendiją postudijiniams darbams ir 1977–1981 m. dėstė universitete.

1978–1988 m. ir nuo 1989 m. Darbininkų (leiboristų) partijos (NZLP) narė. 1979–1981 m. *Leiboristų jaunimo* organizacijos tarybos pirmininkė, NZLP Oklando regiono tarybos vykdomojo komiteto narė. 1979–1984 m. Leiborisčių moterų tarybos sekretorė, NZLP Politinės tarybos narė.

1976, 1978, 1983 m. ir 1986 m. atstovavo partiją Socialistų Internacionalo (SI) ir Socialistinio moterų internacionalo (SIW) kongresuose. 1981 m. partijos atstovė Azijos ir Ramiojo vandenyno socialdemokratų organizacijos konferencijoje Sidnyje, Socialistų Internacionalo lyderių susirinkime Sidnyje.

1981–1987 m. parlamento narė, Užsienio reikalų ir gynybos komiteto pirmininkė, Nusiginklavimo ir armijos kontrolės komiteto pirmininkė, Valstybės valdymo ypatingojo komiteto narė.

1987–1989 m. Gyvenamųjų namų statybos ministrė, 1989 m. sveikatos ministrė, darbo ministrė, ministro pirmininko pavaduotoja, Lygių galimybių komiteto pirmininkė.

Partijai pralaimėjus rinkimus 1990–1993 m. buvo opozicijos lyderio pavaduotoja, 1993–1999 m. lyderė.

1998 m. išrinkta Naujosios Zelandijos darbininkų partijos pirmininke. Jos vadovaujama partija per trumpą laiką tapo šalies politine lydere. Nuo 1999 m. gruodžio 5 d., kai pavyko sudaryti koaliciją su Aljanso partija, Helena Klark yra Naujosios Zelandijos ministrė pirmininkė, 1999–2002 m. kartu ir Meno, kultūros bei muziejų ministrė. 2002 m. koalicijai subyrėjus, H. Klark, kaip aiški šalies lyderė, sudarė koaliciją su Naujosios Zelandijos progresyvia partija ir vėl suformavo vyriausybę. Po 2005 m. rinkimų, kai leiboristai 120 vietų parlamente gavo 50 vietų, buvo suformuota trečioji H. Klark vyriausybė.

Jai pavyko pasiekti, kad iki minimumo sumažėtų nedarbas šalyje, o Naujoji Zelandija taptų išvystytos pramonės šalimi. 2002 m. ji paskelbė, kad Naujoji Zelandija privalo tapti respublika ir atsikratyti bet kokių sąsajų su Didžiąja Britanija.

Vyras Peteris Deividas (*Peter Davis*) yra Oklando universiteto medicininės sociologijos profesorius.

## Nuorodos
* Naujosios Zelandijos ministro pirmininko svetainė.

## Šaltiniai
Šenongas

**Shennong** (*Šennong*, tradiciniai rašmenys: 神農; supaprastinti rašmenys: 神农; pinyin: Shénnóng), taip pat vadinamas **Jandi** () – vienas iš legendinių Kinijos valdovų, kultūrinis herojus, žemdirbystės ir tradicinės žolininkystės bei medicinos pradininkas.

Jandi, saulės dievas ir Pietų valdovas, išmokė žmones sėti javus. Už šiuos jo nuopelnus jis ir imtas vadinti Šennongu – „Dieviškuoju žemdirbiu“. Sakoma, kad jis turėjo jaučio galvą ir žmogaus kūną.

Šennongas turėjo stebuklingą „raudonąjį rimbą“, kuriuo tvojęs galėdavo atskirti, ar žolės nuodingos, ar ne, kokios jų savybės. Kita vertus, taip pat minima, kad jis pats eksperimentuodavo su įvairiomis vaistažolėmis, tad ir jo mirtis buvo nuo vieno tokio eksperimento, kai suvalgė mirtinai nuodingą žolę.

Šis personažas taip pat išmokė žmones skaičiuoti laiką pagal saulę: kai saulė pasiekdavo zenitą, turguje prasidėdavo prekyba.

Šennongas atsitiktinai išrado arbatą (pasak legendų, 2737 m. pr. m. e.).

Jam priskiriamas darbas „Shennong bencao jing“ (神农本草经) – „Dieviškojo žemdirbio knyga apie žoleles ir šaknis“. Pirmąkart sudarytas Vakarų Han dinastijoje. Čia aprašomos įvairios neva Šennongo atrastos medicininės žolelės.

Artimas Šennongui buvo Huangdi – Geltonasis imperatorius. Etniniai (han) kinai juos abu laiko savo protėviais. Vienu iš protėvių Šennongą laiko ir vietnamiečiai.

## Daugiau skaitykite

* Shennong bencao jing  (kiniškas tekstas)
* Kinų žolininkystės pradžia
* Juan Kė, „Senovės Kinijos mitai“, 1989 „Mintis“
Romos sutartis (1924)

**Romos sutartis** sudaryta 1924 m. sausio 27 tarp Italijos ir Serbų, kroatų ir slovėnų karalystės (vėlesnės Jugoslavijos). Šia sutartimi Fiumės miestas (dabartinė Rijeka Kroatijoje) buvo atiduotas Italijai, o šalia jos esantis Sušakas – Jugoslavijai, numatant bendrą uosto administravimą. Ši sutartis pakeitė 1920 m. Rapalo sutartį, kuria Fiumė buvo paskelbta nepriklausoma valstybe.
Giluitis

**Giluitis** (**Giluičių ežeras**) – Dovinės baseino ežeras, esantis Alytaus rajono savivaldybėje, į vakarus nuo Simno. Plotas 235 ha. Ilgis iš šiaurės į pietus 2,77 km, plotis – iki 1,51 km. Altitudė 92,3 m. Didžiausias gylis 22 m yra ežero pietuose. Ežeras susidaręs ledo išgulėtoje dauboje. Kranto linijos ilgis 9,15 km. Krantai vietomis aukštoki, šiaurinis ir šiaurrytinis krantai žemi, pelkėti. Vakarinė pakrantė vietomis apaugusi miškeliais, aplink kitas pakrantes plyti pievos ir dirbami laukai.

Intakai – Giluitė, Kriaušius ir Ylyčia, rytuose išteka Simnyčia į Simno ežerą. Vandens skaidrumas 2,5-3 metrai.

Gyvena žuvys: kuojos, ešeriai, lydekos, lynai, karšiai, seliavos, plakiai, karpiai, vėgėlės, karosai, raudės, aukšlės, pūgžliai. Bandyta įveisti sykų, peledžių. Peri viena nebylių gulbių pora. Kai kuriais metais peri želmeninių žąsų pora. Ežere gyvena kelios bebrų šeimos. Yra audinių, ūdrų.

Didelę žalą ežerui padarė 8-jame dešimtmetyje pastatyta kėlimo stotis – dėl didelės masės augalinių liekanų ir iš laukų suplaukusių trąšų ėmė greitai pelkėti ežero šiaurės vakarinė dalis.

Vakariniame ežero krante yra Giluičių kaimas, kaimo turizmo sodyba, šiauriniame – Pasimnių, rytiniame – Kolonistų, Kaimynų, pietiniame – Kavalčiukų kaimai. Pietine pakrante eina kelias , šiaurrytiniame – kelias .

1996–2005 m. ežerą tyrinėjo Vilniaus universiteto Gamtos mokslų fakulteto Zoologijos katedros docentas Egidijus Bukelskis.

## Nuorodos
* Svetainė apie ežerą 
* Dovinės upės baseino žemėlapis 
* Giluičio biologinis tyrimas
Kruševacas

**Kruševacas** – miestas Serbijoje. Išvystyta mašinų, chemijos, medžio apdirbimo, maisto pramonė. Yra XIV a. gyvenvietės liekanų. *Lazarica* cerkvė (XIV a., Lazaro Hrebelianovičiaus, vadovavusio serbams Kosovo mūšyje, garbei).

## Istorija
### Pavadinimo kilmė
Miestas tikriausiai pavadintas nuo žodžio „kriaušė“ serbų kalboje (*kruška*).

## Sportas
* FK Napredak Kruševac (futbolas)
Cetinė

**Cetinė** – miestas Juodkalnijos pietryčiuose, netoli Adrijos jūros. Viena šalies sostinių (reziduoja Juodkalnijos prezidentas). Miestas išsidėstęs lygumoje, 670 m virš jūros lygio, rytiniame Lovceno kalno (1749 m) šlaite. Vienas pagrindinių žiemos kurortų regione. Pramonė: avalynė, namų elektros prietaisai. Po Antrojo pasaulinio karo nuo Cetinės nutiesta daug kelių, jungiančių su kitais tuometinės Jugoslavijos miestais, kas lėmė gana geras sąlygas ekonominei plėtrai.

Yra Petaro II rūmai (XIX a.), dabartinis muziejus.

## Istorija
Cetinė pradėjo augti aplink vienuolyną, kuris buvo įkurtas 1484 m. Dėl geros strateginės padėties kalnuotame regione, Juodkalnijos vadovai XVI a. atsikėlė į šį miestą, siekdami geriau kovoti prieš osmanus. Pastarieji miestą apiplėšė ir degino kelis kartus XVII-XVIII a., tačiau užkariauti nepavyko. 1878–1918 m. Cetinė buvo nepriklausomos Juodkalnijos sostinė. 1946 m. Juodkalnijos sostinė perkelta į didesnį miestą – Podgoricą (tuometinį Titogradą).

## Sportas
* FK Lovćen Cetinje (futbolo klubas);
* FK Cetinje (futbolo klubas);
* Sveti Petar Cetinjski stadionas, kurio talpa – 5 192 žiūrovai.

## Nuorodos
* Oficiali miesto svetainė
Prizrenas

**Prizrenas** (, ) – miestas Kosove. Išsidėstęs prie Bistricos (*Bistrica*) upės, Saro kalnų papėdėje. Tai Kosovo ekonominis centras – išvystyta plastmasės, tekstilės, farmacijos, maisto pramonė. Vietos amatininkai verčiasi filigrano gamyba. Senamiestyje daug bažnyčių ir mečečių, iš kurių žymiausia – XIV a. *Bogorodica Ljeviska* cerkvė ir XVI a. Prizreno Sinano Pašos mečetė.

## Istorija

Miestas įkurtas IV a., regionui tapus Bizantijos imperijos dalimi. XIV a. jis tapo naujos nepriklausomos Serbijos karalystės sostine, valdant karaliui Steponui Dušanui. XV a. viduryje Prizreną nukariavo Osmanų imperija, ir tik 1912 m. serbai miestą vėl atgavo. 1998–1999 m. miestas stipriai nuniokotas Kosovo karo metu.

## Sportas
* KF Liria, vietos futbolo klubas.

## Išnašos
Mančiagirė

**Mančiagirė** – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, Dzūkijos nacionalinio parke. Kaimą iš visų pusių supa miškai, jis įsikūręs prie Ūlos upės (pasroviui nuo Zervynų). Prie Mančiagirės įrengta poilsiavietė. Šalia kaimo rasta akmens amžiaus stovykla. Netoliese yra Ūlos akimi vadinama versmė. Šalia plento tilto Ūlon įteka Išrūginis. Mančiagirės girininkijos miške auga 3 drevėtos pušys. Netoli kaimo eina plentas . Yra kapinaitės su senoviniais kryžiais.

## Etimologija
Vietovardis kilęs iš asmenvardžio *Mañčius, Moñčius, Moñčis* arba jų slaviškų atitikmenų (, ) ir žodžio *[[giria|girià]]* („didelis miškas“).

## Istorija

XIX a. pab. Mančiagirė pateko į Trakų apskritį. Apie 1866 m. čia gyveno 77 katalikai ir 4 žydai.

Lenkų okupacijos metais buvo atkakliai kovojama dėl lietuvių kalbos teisių ir kurį laiką dar veikė lietuviška mokykla. Šią uždarius, dalis kaimo vaikų į lenkišką nėjo. Kaime gyveno garsus dailidė Tomas Miškinis. Jis Mančiagirėje buvo pastatęs kryžių, kuris vėliau nupuvo ir nuvirto. Pokario metais apylinkėse veikė Dainavos apygardos, Merkio partizanų rinktinės partizanai.

## Gyventojai

## Galerija

File:Manciagire_ula.jpg|Pėsčiųjų tiltas per Ūlą Mančiagirėje
File:Mančiagirė.JPG|Mančiagirės panorama
File:Mančiagirė, vėliava ir kryžius.JPG|Kryžius ir vėliava kaimo centre
File:Mančiagirė 3.JPG|Kaimo architektūra
File:Mančiagirė, kapinės.JPG|Kapinės
File:Ūla Mančiagirėje.JPG|Ūla Mančiagirėje


## Bibliografija
# Braziūnas V. Nuo savų aukštumų (Žiūrai, Mančiagirė) // Gimtasis kraštas. – 1978 m. vasario 16 d.
# Gudavičius H. Jeigu yra šaltinis… : Prisimename Mančiagirės kaimo pasakorę ir šiaudinių sodų pynėją Malviną Česnulienę // Dainava. – 2001. – Nr. 1.

## Šaltiniai
Giluičiai

**Giluičiai** – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, Giluičių ežero vakariniame krante. Kaime yra 31 sodyba, 5 sodybvietės, 3 vasarnamiai ir UAB „Alytaus melioracija“ poilsio namai „Giluitis“. Buvusi Giluičių geležinkelio stotelė.

## Geografija

Kaimą kerta Alytaus–Šeštokų geležinkelis ir plentas . Artimiausia geležinkelio keleivių stotis yra už 9 kilometrų Šeštokuose. Yra maršrutinių autobusų stotelė. Į rytus nuo kaimo telkšo Giluitis.

## Istorija

Kaimo pietuose – Giluičių piliakalnis (archeologinis paminklas), šalia kurio 1983 m. tyrinėdamas humanitarinių mokslų daktaras Eugenijus Svetikas rado I tūkstantmečio gyvenvietės liekanų. Kaimo teritorijoje rastas šlifuotas akmeninis kirvukas liudija, kad neolito laikotarpyje maždaug prieš 4000–6000 metų čia apsigyveno pirmieji žmonės. Kaime yra apleistos – vietinių vadinamos „maro kapinės“. Tarpukaryje savo protėviams kaimo gyventojai pastatė paminklą.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Žiūrai (Varėna)

**Žiūrai** () – kaimas Varėnos rajono savivaldybėje, Dzūkijos nacionalinio parko teritorijoje. Seniūnaitijos centras. Kaimą iš visų pusių supa miškai, jis įsikūręs prie Ūlos upės. Netoli Žiūrų yra verdenė „Ūlos akis“. Plėtojamas vandens ir kaimo turizmas, tradiciniai amatai (pynimas iš šiaudų, vytelių ir balanų, audimas, kalvystė, bitininkystė, medžio apdirbimas).

## Geografija

Į kaimą ateina Varėnos–Druskininkų plento atšaka. Keliukai į Lavysą, Mardasavą, Bižus.

Prie kaimo rastos penkios akmens amžiaus stovyklavietės. Kairiajame Ūlos krante yra 2 drevėti medžiai (gamtos paminklai).

## Etimologija
Nelabai aišku, kokia pirminė vietovardžio forma (pagal paliudytas šaltiniuose būtų **Žūraciškės* ar *Žūraučiškės*). Yra asmenvardžiai *Žiūrỹs, Žiurà, Žiū̃ras*, kildinami iš žodžių *žiūrėti* arba *žiū̃ras* („didysis apuokas“), bet Dzūkijoje jie nepaplitę. Užtat, čia dažna pavardė *Žùras, Žuráulis, Žuraulià*, kilusi iš gudiškos pavardės *Жуpавель* („gervė“).

## Istorija

Žiūrai rašytiniuose šaltiniuose minimi nuo 1712 m. XIX a. pab. priklausė Trakų apskrities Varėnos valsčiui, buvo kaimo apylinkės centras (į ją pateko Mančiagirė, Paūliai, Trakiškės, Milioniškė). ~1865 m. čia gyveno 123 katalikai ir 8 žydai. Be to, šalia buvo Žiūrų užusienis (22 gyv. katalikai).

XX a. kaimas priklausė Perlojos respublikai. Tarpukariu įėjo į Lenkijos sudėtį.

## Gyventojai

## Kultūra

Žiūrai garsėja dzūkų etnografiniu ansambliu, kurio vadovė Marcelė Paulauskienė. 2004 m. „Aukso paukštės“ pripažintas geriausiu kaimo folkloriniu kolektyvu. 2018 m. įtrauktas į Lietuvos nematerialaus paveldo sąvadą – „Pietų (šilinių) dzūkų dainavimo tradicija Žiūrų
kaime.

## Galerija

Ziurai_kubilas.jpg|Maudymosi kubilas Žiūrų kaimo sodyboje
Žiūrai, Lithuania - panoramio (5).jpg|Kryžius kaimo kapinėse
Žiūrai, Lithuania - panoramio.jpg|Senas medinis tiltas į Bižus
Ziurai_gyvenvietes_zenklas.jpg


## Literatūra
# Braziūnas V. Nuo savų aukštumų [Žiūrai, Mančiagirė] // Gimtasis kraštas. – 1978. – Vas. 16.
# Kabalevskis D. Su meile ir pagarba M. K. Čiurlioniui [Taip pat ir apie Žiūrų kaimą, jo folkloro ansamblį] / Kalbėjosi R. Jurgelionis // Komjaunimo tiesa. – 1976. – Rugs. 24.

## Šaltiniai
Helė

Skandinavų mitologijoje **Helė** – požemių karalystės Helo valdovė, mirties deivė. Dievo (milžino) Lokio ir milžinės Angrbodos duktė, Fenrio ir Jormundgando sesuo. Kadangi jos abu tėvai buvo milžinai (dažnai Lokis aprašomas kaip dievas), ji buvo arba milžinė arba deivė. Paprastai laikoma deive.

Kai dievas Odinas nutrenkė Lokio vaikus į atokias vietas, Helė pateko į požemių karalystę, jai buvo suteikta galia valdyti visus tuos, kurie visuose devyniuose pasauliuose mirė ne mūšio lauke ir dėl to pateko ne į Valhalą, o į Helą.

Pagal kitą versiją, buvo teigiama, kad jos karalystė esanti žemiau ir šiauriau ir vadinama Niflheimu, kuris kartais tapatinamas su Helu.

## Išnašos
Helas

Skandinavų mitologijoje **Helas** (**Helheimas**, „Ūkanų namai“, **Helgardas**, „Helės žemė“) – požemių karalystė, kurią valdo Helė, Lokio ir Angrbodos duktė.

Į Helą patenka visų devynių pasaulių žmonių vėlės, kurie mirė nuo senatvės ar ligos, ne mūšio lauke. Taip pat į Helą patenka negarbingi žmonės, sulaužę priesaikas. Helas yra šaltas, pačioje kosmologinio pasaulio apačioje. Jame yra Nastrondo, lavonų krantas. Nėra aišku ar Helas ir Niflheimas yra skirtingos vietos, ar vienas yra kito dalis, ar tai tos pačios vietovės skirtingi vardai. Dažniausiai indentifikuojami kaip atskiri skandinavų mitologijos pasauliai.

Šalia Helo vartų teka Gjolos upė, kuri yra begalo šalta, joje teka peiliai. Vienintelis kelias pereiti upę yra keliauti tiltu, kurį saugo milžinė Modguda. Jei tiltu keliaus gyvasis, bus garsas lyg eitų tūkstantis vyrų, tačiau jei keliaus vėlė, bus tyla. Patį įėjimą saugo milžiniškas šuo Garmas.

Ragnaroko metu iš Helo laivu Naglfariu išplauks negyvėlių armija kautis su asais.
Vanadinitas

**Vanadinitas** – mineralas švino chlorvanadatas Pb5(VO4)3Cl.

Tai nedažnas mineralas, randamas švino turtingose nuogulose, kaip švino mineralų diagenezės produktas. Naudojamas kaip vanadžio rūda, taip pat kartu išgaunamas švinas. Šis mineralas pirmiausia buvo aprašytas kaip chromatas ir tik 1830 metais nustatyta tikra cheminė sudėtis.

Mineralo kristalai heksagoniniai.

Kietumas pagal Moso skalę 3,5-4. Specifinis tankis 6,8-7,1.

Spalva geltona, gelsvai ruda, rusvai ruda ar raudona.

Vanadinitas – retas mineralas, kuris randamas Uralo kalnuose, Austrijoje, Ispanijoje, Škotijoje, Maroke, Meksikoje ir dar keliose šalyse. Naudojamas kaip vanadžio rūda.
Socialistinis moterų internacionalas

**Socialistinis Moterų Internacionalas** (**SIW**, :, pranc.: *L'Internationale socialiste des Femmes*, :) – tarptautinė moterų organizacija.

Įkurtas 1978 m. vietoje 1948–1954 m. veikusio Tarptautinio *moterų socialisčių komiteto* ir 1955–1978 m. veikusios *Tarptautinės moterų socialdemokračių tarybos*. Jungia 69 partijas, Socialistų Internacionalo (SI) nares.

Struktūra atitinka SI struktūrą, suvažiavimai vyksta ten pat ir tuo pačiu metu, kaip ir SI kongresai. Be to, reguliariai, 2 kartus per metus vyksta SIW Biuro posėdžiai. Biuro narėmis be pirmininkės ir Generalinės sekretorės yra 13 partijų atstovės, renkamos suvažiavime. SIW aktyviai bendradarbiauja su Jungtinėmis Tautomis ir UNESCO.

Pagrindiniai siekiai išdėstyti 1983 m. ir 1986 m. „*Veiksmų programose*“. Siekia lygių galimybių ir lygių teisių visose sferose, moterų užimtumo padidinimo, lygaus atlyginimo, moterų padėties šeimose padidinimo. Kontroliuoja, kaip laikomasi tarptautinių sutarčių ir koncepcijų moterų klausimu. Rengia SI dokumentus apie moterų problemas, siekia didesnio moterų dalyvavimo visose politinėse institucijose. SIW iniciatyva 1976–1985 metai buvo paskelbti „moterų dešimtmečiu“.

Iki 1986 m. SIW leido specialų biuletenį „Socialistinis moterų internacionalas“, vėliau jis buvo prijungtas prie SI žurnalo „Socialist affaires“. Adresas: Socialist International Women, Maritime House, Old Town, London SW4 0JW, Great Britain.

SIW narė yra ir Lietuvos socialdemokračių moterų sąjunga.

### SIW pirmininkės
* 1980 m. Liuksemburgo atstovė L. Šmit,
* 1986 m. švedė Anita Gradin (SAP),
* 2000 m. italė Pia Lokateli (SDI).

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Smederevas

**Smederevas** – miestas Serbijoje, prie Dunojaus. Išvystyta plieno pramonė (Serbijos plieno pramonės centras), žemės ūkis.

## Istorija
Manoma, kad Smederevas įsikūręs vietoje, kur buvo romėnų gyvenvietė *Mons aureus*. Smederevo įkūrėju laikomas serbų princas *Đurađ Branković*, 1430 čia pastatęs tvirtovę.

Antrojo pasaulinio karo metu miestą buvo okupavusios Vokietijos pajėgos, Smederevo tvirtovėje jos įkūrė arsenalą. 1941 m. birželio 5 m. sprogimas nuniokojo tvirtovę, per jį žuvo keli tūkstančiai miesto gyventojų.

## Sportas
* FK Smederevo (futbolo klubas)

## Nuorodos
* Oficialus miesto tinklalapis
Molibdenitas

**Molibdenitas** – sulfidų klasės mineralas, molibdeno sulfidas, MoS2. Molibdeno rūda.

Kietumas pagal Moso skalę – 1,0-1,5. Specifinis tankis – 4,73.

Mineralo spalva juoda arba pilka, blizgesys metalinis.

Randamas karštose hidroterminėse gyslose kartu su piritu, kvarcu, chalkopiritu, fluoritu ir kitais mineralais.
Sausio 13-osios aukos

**Sausio 13-osios aukos** – žmonės, žuvę ar sužeisti 1991 m. sausio 13 d. naktį, sovietiniams kariniams daliniams šturmuojant Vilniaus televizijos bokštą bei Radijo ir televizijos komiteto pastatą.

## Aukų sąrašas
Iš viso sausio 13-ąją žuvo 14 bokšto gynėjų:
* Loreta Asanavičiūtė
* Virginijus Druskis
* Darius Gerbutavičius
* Rolandas Jankauskas
* Rimantas Juknevičius
* Alvydas Kanapinskas
* Algimantas Petras Kavoliukas
* Vytautas Koncevičius
* Vidas Maciulevičius
* Titas Masiulis
* Alvydas Matulka
* Apolinaras Juozas Povilaitis
* Ignas Šimulionis
* Vytautas Vaitkus

Visi žuvusieji, išskyrus Titą Masiulį, Alvydą Matulką, Alvydą Kanapinską, Vytautą Koncevičių ir Rimantą Juknevičių, palaidoti Antakalnio kapinėse. Titas Masiulis palaidotas Kauno Petrašiūnų kapinėse. Alvydas Matulka palaidotas Rokiškio Kalneliškių kapinėse. Rimantas Juknevičius palaidotas Marijampolės miesto kapinėse. Alvydas Kanapinskas ir Vytautas Koncevičius palaidoti Kėdainių Kauno gatvės kapinėse. Iš viso sužeisti 702 žmonės, o iš jų kulkomis – 52.

Įvykių metu žuvo desantininkas leitenantas Viktor Šatskich (1969–1991). Jis buvo nušautas šūviu į nugarą iš 5 cm atstumo. Lietuviška žiniasklaida rašo jog tą galėjo padaryti tiktai saviškiai. Jis mirė vežamas į ligoninę Vilniaus greitosios pagalbos automobiliu. Rusijoje pasirodžiusioje knygoje vėliau buvo rašoma jog galbūt nubaustas mirtimi už atsisakymą atidengti ugnį į protestuojančius nors oficialiai taip nebuvo pasakyta - priešingai, Šatskich apdovanotas Raudonosios vėliavos ordinu.

## Aukų atminimo įamžinimas
L. Asanavičiūtės, V. Druskio, D. Gerbutavičiaus, R. Jankausko, A. P. Kavoliuko, A. J. Povilaičio, I. Šimulionio, V. Maciulevičiaus bei V. Vaitkaus vardais pavadintos gatvės Karoliniškių mikrorajone Vilniuje.

Alvydo Kanapinsko vardu pavadinta gatvė Kėdainiuose.

Tito Masiulio vardu pavadinta gatvė Kaune.

Alvydo Matulkos vardu pavadinta gatvė Rokiškyje

Rimanto Juknevičiaus vardu pavadinta gatvė Marijampolėje.

Vytauto Koncevičiaus vardu gatvė pavadinta Pelėdnagiuose (Kėdainių rajonas).

## Literatūra
* Gyvenkit laisvi ir laimingi: apie Tito Masiulio gyvenimą ir žygdarbį / Stanislovas Abromavičius. – Kaunas: Naujasis lankas: V. Krivickienė, 2005. – 206 p.: iliustr. – ISBN 9955-03-313-4
* Sausio 13-oji – Lietuvos dvasios pergalė: Darių Gerbutavičių, žuvusį 1991 metų Sausio 13-ąją, prisimenant / Vilniaus „Ryto“ vidurinė mokykla (sud. Vilma Riabovienė). – Vilnius: Versus aureus: Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centras, 2006. – 131 p.: iliustr. – ISBN 9955-699-48-5
* Dainuojanti revoliucija Vilniaus barikadose: 1991 m. sausio 13-osios tautos žygdarbiui ir aukoms atminti / Juozas Girdvainis. – Vilnius: Knygų kelias, 2011. – 350 p.: iliustr. – ISBN 978-609-408-139-2

## Taip pat skaitykite
* Laisvės gynėjų diena
* Sausio įvykiai (1991 m.)
* Sausio 13-osios atminimo medalis

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Laisvės gynėjų atminimo įamžinimas ir pagerbimo tradicijos, lrs.lt
Koperis

**Koperis** – uostamiestis Slovėnijoje, į pietvakarius nuo Triesto miesto (Italija). Anksčiau tai buvo sala, tačiau 1825 m. nutiestas pylimas, jungiantis salą su žemynu. Siauros gatvelės ir seni namai byloja apie Venecijos įtaką. Tito aikštėje (*Titov Trg*) – pagrindinėje miesto aikštėje – stovi katedra ir Venecijos valdovų rezidencija.

Yra naujas uostas, iš jūros vandens išgaunama druska. Išvystyta radiotechnikos, automobilių surinkimo pramonė.

## Istorija
Romėnų laikais miestas vadinosi Kapriu (), VII a. čia atsikėlė slavai. 1279 m. miestą užėmė Venecija (Akvilėjų giminė), atstatė tvirtoves ir Koperis tapo Istrijos sostine (). 1797–1813 m. miestą buvo užėmusi Napoleono armija, 1813–1918 m. priklausė Austrijai, vėliau – Italijai. Po Antrojo pasaulinio karo Koperis tapo Triesto laisvosios teritorijos dalimi, bet 1954 m. buvo perduotas Jugoslavijai.

## Sportas
* FC Koper (futbolas)

## Šaltiniai
Kumanovas

**Kumanovas** () – miestas šiaurės Makedonijoje, į šiaurės rytus nuo sostinės Skopjės, prie geležinkelio iš Nišo (Serbija) į Skopję. Metalų apdirbimo, maisto (tabako), statybinių medžiagų, avalynės pramonė. Amatai. Tabako auginimo regiono prekybos centras. Apylinkėse yra asbesto telkinių.

Apie 13 km į rytus nuo miesto yra Staro Nagoricanės vienuolynas, kurį 1318 m. pastatė karalius Milutinas. Vienuolyne gausu freskų. Taip pat netoliese yra Matejičiaus (*Matejic*) vienuolynas, karštų mineralinių vandenų kurortas (Kumanovska Bania).

## Istorija
Kumanovo lygumoje 1912 m. serbai sutriuškino turkų armiją.

### Pavadinimo kilmė
Manoma, kad miestui pavadinimas duotas pagal kumanų vardą – tai buvo turkų gentis, šiame regione gyvenusi XII-XIII a.

## Sportas

### Futbolas
* FK Baškimi Kumanovo
* FK Kumanovo
* FK Milano Kumanovo


Татар Синан Бег Џамија“ 01.jpg|Sinano Bėjaus mečetė
Sv.Troica-Kumanovo.JPG|Švč. Trejybės cerkvė
11 Ноември (населба во Куманово) (01).jpg|Lapkričio 11-osios mikrorajonas
Kumanovo.JPG|Kumanovas naktį


## Šaltiniai
Piero Fassino

**Pjeras Fasinas** (, g. 1949 m. spalio 7 d. Turine, Aviljanoje) – Italijos politinis veikėjas.

## Biografija

Gimęs tradicinėje socialistų šeimoje. 1973 m. baigė politologijos studijas Turine. 1968 m. įstojo į *Jaunųjų komunistų* Turino sekciją. 1983–1987 m. *Italijos komunistų partijos* (PCI) Turino federacijos sekretorius, 1987–1991 m. PCI sekretorius.

1991 m. vienas iš Italijos kairiųjų demokratų (DS) partijos organizatorių, 1991–1996 m. partijos tarptautinis sekretorius, nuo 2001 m. DS Nacionalinis sekretorius.

1993–1999 m. SI Centrinės ir Rytų Europos komiteto pirmininkas, nuo 1999 m. Taikos, demokratijos ir žmogaus teisių komiteto pirmininkas.

1975–1985 m. – Pjemonto tarybos narys, 1985–1990 m. Turino provincijos tarybos narys, nuo 1994 m. Italijos parlamento Deputatų rūmų narys, užsienio reikalų komisijos narys, 1994–1996 m. parlamentinės asamblėjos viceprezidentas, Europos Tarybos narys. 1998 m. prekybos ministras, 2000–2001 teisingumo ministras.

2006 m. sausio 2 d. Italijos laikraštis „*Il Giornale*“ pradėjo skelbti P. Fasino telefoninius pokalbius su saugumo tarnybos *Unipol* vadovų Džiovaniu Konsorte dėl *Bancipoli* skandalo.
Prilepas

**Prilepas** – miestas pietų Makedonijoje, į pietus nuo Skopjės, prie geležinkelio Velesas-Bitola. Šv. Mykolo cerkvėje (1299 m.) yra vertingų freskų; Arkangelo Mykolo vienuolynas, Šv. Demetrijaus cerkvė (XIV a.). Tautos didvyrio Marko Kralevičiaus (*Marko Kraljevic*) XIV a. pastatyta pilis.

Prilepo regionas derlingas: Pelagonijos žemumoje auginama daug vaisių ir tabako, išvystyta odos pramonė. Taip pat gaminamos silikatinės plytos.

## Istorija
Miestas buvo svarbus nuo viduramžių.

## Sportas
### Futbolas
* FK 11 Oktomvri
* FK Pobeda Prilep
Chersonas

**Chersònas** () – miestas pietų Ukrainoje, srities centras. 65 tūkst. gyventojų (2025). Išsidėstęs Dniepro žemupyje, dešiniajame (vakariniame) jo krante, apie 25 km nuo upės žiočių. Didelis laivų statybos centras. Taip pat išvystyta inžinerijos, naftos perdirbimo, medvilnės, tekstilės pramonė. Yra pedagoginis, žemės ūkio institutai, irigacinio žemės ūkio mokslo institutas.

## Istorija
1778 m. miestą carienės Jekaterinos II įsakymu įkūrė rusų generolas Grigorijus Potiomkinas, pastatęs čia Rusijos tvirtovę prie Juodosios jūros. Čia buvo įkurta pirmoji Rusijos karinė bazė ir laivų statykla.

Vykstant Rusijos pilietiniam karui, 1918–1920 m. miestą kontroliavo baltagvardiečių kariuomenė. Chersonas nukentėjo Antrojo pasaulinio karo metu, kai miestą 1941–1944 m. buvo užėmusi hitlerinė Vokietija. 1944 m. Chersonas tapo srities centru.

2022 m. kovo 3 d., vykstant Rusijos invazijai į Ukrainą, Chersoną okupavo Rusijos kariuomenė.

## Sportas
* „Kristal“ (Chersono savivaldybės futbolo klubas);
* „Kristalo“ stadionas, kurio bendra talpa 11 tūkst. žiūrovų, o sėdimų vietų skaičius – 3,4 tūkst. žiūrovų.

## Taip pat skaitykite
* Chersono sritis
* Ukraina

## Išnašos

## Nuorodos

* Oficiali svetainė  (ukr., rus., angl. k.)
Žaliakalnio seniūnija

**Žaliakalnio seniūnija** – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybėje, apėmęs Kalniečių ir Žaliakalnio mikrorajonus. Veikė 4 bendruomenės, susibūrusios į bendruomenės centrus („Pelėdos“, „Spindulys“ „Žaliakalnio aušra“ ir „Žaliasis Ąžuolynas“), 1 gimnazija, 2 vidurinės, 1 pagrindinė ir 2 pradinės mokyklos, 1 darželis-mokykla, 4 papildomo ugdymo įstaigos, 11 ikimokyklinio ugdymo įstaigų.

Žymiausias pastatas – Kauno Kristaus prisikėlimo bažnyčia, taip pat buvo Kauno šv. Mikalojaus Stebukladario sentikių cerkvė, Petro Vileišio aikštė, kurioje vyko dainų šventės, buvo ruošiami kariuomenės paradai, Kauno sporto halė, S. Dariaus ir S. Girėno stadionas, Kauno ledo arena, Kauno medicinos universiteto klinikos, Kūno kultūros akademija, buvusi Kauno meno mokykla, Jono Jablonskio gimnazija, Zoologijos sodas, Ąžuolynas – gamtos paminklas, Žaliakalnio funikulierius, Kauno tvirtovės VII fortas, Dainų slėnis, Juozo Gruodžio memorialinis muziejus, Miko ir Kipro Petrauskų lietuvių muzikos muziejus.

## Geografija

Seniūnija užėmė 735 ha plotą, čia buvo 160 gatvių, jų ilgis – 94,5 km. Seniūnija ribojosi su Vilijampolės seniūnija vakaruose, Eigulių seniūnija šiaurėje, Dainavos seniūnija rytuose ir Šančių seniūnija pietuose. 2007 m. seniūnijoje buvo 4446 gyvenamieji namai, iš jų 412 – daugiabučių, 4034 – privatūs.

Seniūnija buvo įsikūrusi kairiajame Neries krante, pakrantės šlaituose yra dalis seniūnijos žaliųjų plotų. Didžiausias parkas – Ąžuolynas, kuriame buvo ir Dariaus ir Girėno stadionas. Pagrindinės gatvės – Savanorių prospektas, K. Petrausko gatvė, Utenos gatvė, Tvirtovės alėja, Nuokalnės gatvė, Sukilėlių prospektas, Jonavos gatvė, Kalpoko gatvė, Vydūno alėja.

## Istorija

Seniūnija įkurta 2000 m. vasario 24 d. Kauno miesto savivaldybės tarybos nutarimu Nr. 20. Tuo metu senasis Žaliakalnis kartu su Kalniečių rajonu tapo bendru administraciniu vienetu – Žaliakalnio seniūnija. Žaliakalnio seniūnija panaikinta 2025 m. gruodžio 1 d. prijungiant prie Centro-Žaliakalnio seniūnijos.

|-
| 2001-04  || || 31 692 ||
|-
| 2011 m.  || || 24 001 ||
|-
| 2021 m.  || 7 || 21 200 ||
|}

## Seniūnai
* Bronius Girdauskas, 2006?–2022 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Žaliakalnio seniūnijos gatvės. Kaunas21.lt
Giluičių piliakalnis

**Giluičių piliakalnis ir gyvenvietė**  – piliakalnis ir gyvenvietė (unikalus objekto MC kodas 22626) Alytaus rajono savivaldybės Giluičių kaime, Simno seniūnija  1,7&nbsp;km į pietvakarius nuo Giluičio ežero, Kriaušio upelio kairiajame krante. Respublikinės reikšmės archeologinis paminklas. Pasiekiamas iš plento Simnas – Kalvarija Giluičių sankryžoje pasukus į kairę pietuosna link Šarkiškių, už 950 m – į kairę ir 250 m link sodybos – yra 100 m į šiaurės rytus nuo jos. 

## Piliakalnis

Iš šiaurės rytų ir pietų piliakalnį juosia upelio slėnis. Šlaitai statūs, apie 10 m aukščio. Viršūnės aikštelė 12–15 m skersmens, jos vakarinį kraštą juosia 4 m aukščio pylimas. Į vakarus ir šiaurės vakarus nuo piliakalnio yra senovinės gyvenvietės liekanų. 

## Tyrimai
1954 m. piliakalnį žvalgė Istorijos institutas. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus. 1983 m. Alytaus kraštotyros muziejus ištyrė (vadovas Eugenijus Svetikas) 65 m² senovinės gyvenvietės plotą, rado I tūkstantmečio 0,2-1,3 m storio kultūrinį sluoksnį. Rasta degėsių, apdegusio molio, akmenų grindinys, lipdytinės grublėtu ir gludintu paviršiumi keramikos. Gyvenvietėje gyventa pirmajame mūsų eros tūkstantmetyje. Radinius saugo Alytaus kraštotyros muziejus.

Pastaba:  Norėdami pamatyti Vikipedijoje aprašytų gyvenviečių ir kultūros paveldo objektų žemėlapį paspauskite prie koordinačių esančią Žemės ikoną

## Šaltiniai

## Literatūra
* Eugenijus Svetikas. Giluičių gyvenvietės tyrinėjimai. – Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1982 ir 1983 metais. V., 1984.
* Juozapas Radziukynas. Suvalkų redybos pilekalniai su žemlapiu. Varšuva. 1909, p.&nbsp;8.
* Lietuvos TSR archeologijos atlasas. V. 1975. T. 2.
* Kultūros paminklų enciklopedija. V. 1998. T. 2.
* Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašas, V.,1993, p.&nbsp;31
* Petras Tarasenka. Užnemunės krašto piliakalniai. Vilnius. 1997, p.&nbsp;26–27.

## Nuorodos
* Giluičių piliakalnis
* Vietovės žemėlapis 
* Hillforts.eu atvirųjų duomenų ištekliai
Centro seniūnija

**Centro seniūnija** – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybės centre, apėmęs didžiąją dalį istorinio Kauno (Senamiestį ir Naujamiestį).

## Geografija

Seniūnija užėmė 458 ha plotą, ji buvo centrinėje Kauno dalyje, Nemuno ir Neries slėnyje. Vakarinėje dalyje buvo Kauno senamiestis, centrinėje ir rytinėje dalyje – Naujamiestis. Pietiniu ir pietrytiniu pakraščiu tekėjo Nemunas, buvo Nemuno sala. Pagrindiniai parkai – Santakos parkas prie Nemuno ir Neries santakos, Nemuno salos parkas, Vytauto parkas ant Parodos kalno, Ramybės parkas. Veikė Žaliakalnio funikulierius, Ąžuolyno biblioteka, Kauno Kudirkos biblioteka. Per Nemuną nutiesti Aleksoto tiltas ir Čiurlionio tiltas, per Nerį – Petro Vileišio tiltas.

Senamiestyje buvo Kauno arkivyskupijos būstinė, taip pat seniausi Kauno pastatai – Kauno pilis, Perkūno namai, Kauno rotušė, centrinė senamiesčio Vilniaus gatvė, daug bažnyčių – Kauno Jėzuitų bažnyčia, Kauno arkikatedra bazilika, Vytauto bažnyčia, Šv. Gertrūdos, Šv. Mikalojaus, Šv. Kryžiaus, Seminarijos bažnyčios, Kauno gaisrinė.

Naujamiestyje buvo pėsčiųjų gatvė Laisvės alėja, įsikūrusios didžiausios Kauno aukštosios mokyklos – (LSMU, VDU, KTU), Kauno miesto savivaldybė, daug biurų, parduotuvių, paminklų, muziejų, Kauno apygardos ir apylinkės teismų rūmai, buvęs Kauno centrinis paštas, Kauno miesto poliklinikos Centro padalinys, Kauno soboras. 2011 m. Naujamiestyje atidaryta didžiausia Baltijos šalyse Žalgirio arena.

## Istorija

Seniūnija įkurta 2000 m. vasario 24 d. Kauno miesto savivaldybės tarybos nutarimu Nr. 20. Panaikinta 2025 m. gruodžio 1 d. prijungiant prie Centro-Žaliakalnio seniūnijos.

|-
| 2001-04  || || 19 349 ||
|-
| 2011 m.  || || 14 723 ||
|-
| 2021 m.  || 5 || 14 356 ||
|}

## Seniūnai
* Vytautas Pauliukas, 2006 m.
* Marius Švaikauskas, 2022 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Centro seniūnijos gatvės. Kaunas21.lt
Thorbjørn Jagland

**Torbjornas Jaglandas** (*Thorbjørn Jagland*, g. 1950 m. lapkričio 5 d. Dramene) – Norvegijos politinis veikėjas.

## Biografija

Politinę karjerą pradėjo įstodamas į Norvegijos darbo partijos jaunimo organizaciją (*Arbeidernes Ungdomsfylking*), 1977–1981 m. buvo jos vadovas.

1992–2002 m. Norvegijos darbo partijos (DNA) pirmininkas, pakeitęs šiame poste Gru Harlem Brundtland.

1996–1997 m. Norvegijos ministras pirmininkas, 2000–2001 užsienio reikalų ministras, 2005 m. rugsėjo mėn. *Raudonai žaliai koalicijai* laimėjus rinkimus – Norvegijos parlamento Stortingo pirmininkas, juo buvo iki 2009 m.

Nuo 1999 m. SI Vidurio Rytų komiteto pirmininkas, padėjęs sureguliuoti Izraelio ir Palestinos konfliktus. Nuo 2003 m. SI pirmininko pavaduotojas.

Nuo 2009 m. - Norvegijos Nobelio premijos komiteto pirmininkas.

2009 m. spalio 1 d. išrinktas Europos Tarybos generaliniu sekretoriumi.

## Nuorodos
* ET generalinio sekretoriaus svetainė

|-

|-

|-

|-

|-
Aleksoto seniūnija

**Aleksoto seniūnija** – administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybės pietvakarinėje dalyje, kairiajame Nemuno krante. Šiaurėje ribojasi su Centro seniūnija, rytuose su Šančių seniūnija. Apima Birutės, Fredos, Aleksoto, Kazliškių ir Marvelės mikrorajonus.

Veikia poliklinika, Marvelės žirgynas, AB „Kauno grūdai“, veikiančios Aleksoto žydų kapinės, neveikiančios Fredos kapinės ir Aleksoto senosios kapinės ir kt. Mokymo įstaigos – 2 vidurinės mokyklos (apie 1900 mokinių), 3 pradinės mokyklos (apie 300 mokinių), 4 vaikų darželiai. Aleksoto šv. Kazimiero bažnyčia – Aleksoto religinis centras, botanikos sodo teritorijoje anksčiau veikė Fredos cerkvė, yra du vienuolynai – Šv. Elžbietos seserų kongregacijos vienuolynas Birutėje ir Švč. Jėzaus Širdies tarnaičių kongregacijos vienuolynas Linksmadvaryje.

## Geografija

Seniūnija užima 2476 plotą, ji įsikūrusi kairiajame Nemuno krante, kurį su dešiniuoju krantu jungia Aleksoto tiltas (centre, jungia su Senamiesčiu ), Česlovo Radzinausko tiltas (vakaruose, jungia su Vilijampole) ir Čiurlionio tiltas (rytuose, jungia su Naujamiesčiu). Seniūnijoje yra 243 gatvės (bendras ilgis 150 km), 4031 gyvenamas namas. Link Garliavos eina Veiverių plentas (), išilgai Nemuno eina Užnemunės, H. ir O. Minkovskių, Piliakalnio gatvės. Rytiniu pakraščiu eina Kauno–Kybartų geležinkelis.

Seniūnijoje yra 14 vietovių – Aleksotas, Žemoji Freda, Aukštoji Freda, Julijanava, Birutė I, Birutė II, Jiesia, Narsiečiai, Naugardiškė, Tirkiliškiai, Kazliškiai, Yliškės, Linksmadvaris, Marvelė.

Čia yra Aleksoto oro uostas, Fredos miestelis, VDU botanikos sodas, Antakalnio parkas, Naugardiškių parkas, Aleksoto funikulierius, Napoleono kalnas (64 m), II fortas, I baterija. Miškingų plotų nedaug – daugiausia šiaurės vakariniame ir rytiniame pakraštyje, Nemuno upės slėniuose.


Aleksoto tiltas 2006-07-16.jpg | Aleksoto tiltas
Kauno botanikos sodas 2007-06-08.JPG | VDU botanikos sodas
Aleksoto funikulierius.jpg | Aleksoto funikulierius
Naugardiškės parkas. Susirinkimų vieta.JPG | Naugardiškių parkas


## Istorija

Seniūnija įkurta 2000 m. vasario 24 d. Kauno miesto savivaldybės tarybos nutarimu Nr. 20. 2025 m. iš šiaurinės Aleksoto seniūnijos dalies suformuota nauja Žemosios Fredos seniūnija.

|-
| 2001-04  || || 22 947 ||
|-
| 2011 m.  || || 21 178 ||
|-
| 2021 m.  || 25 || 21 390 ||
|}

## Seniūnai
* Liukrecija Navickienė, iki ~2020 m.
* Vytautas Narkevičius, 2022 m.
* Roberta Kuzmickienė, nuo 2022 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Aleksoto seniūnijos gatvės. Kaunas21.lt
Eigulių seniūnija

**Eigulių seniūnija** – administracinis-teritorinis vienetas Kauno miesto savivaldybėje, į šiaurę nuo miesto centro. Apima Eigulių mikrorajoną, dalį Kalniečių, taip pat Kleboniškį.

Seniūnijoje įsikūrę trys bendruomenės centrai: Kaunėnų, Eigulių ir Kalniečių. Yra Rasos gimnazija, Kauno miesto poliklinikos Kalniečių padalinys, Kauno pal. arkivyskupo Jurgio Matulaičio bažnyčia.

## Geografija

Eigulių seniūnijai priklauso 35 gatvės arba jų dalis, bendras ilgis apie 34 km, iš jų asfaltuota apie 31 km. 2007 m. seniūnijoje buvo 594 gyvenamieji namai, iš jų 336 – daugiabučiai. Seniūnijos gyventojų skaičius sudaro 13,3 proc. visų Kauno miesto gyventojų, čia vyrauja daugiabučių namų kvartalai.

Per seniūniją rytų–vakarų kryptimi eina magistralė , kuri atskiria Kalniečius ir Eigulius pietuose nuo Kleboniškio šiaurėje. Per magistralę nutiesti du pėsčiųjų tiltai – Kleboniškio metalinis pėsčiųjų viadukas ir Kleboniškio medinis pėsčiųjų viadukas, vakariniame pakraštyje yra Kleboniškio tiltas. Šiaurinėje dalyje dominuoja Kleboniškio miško parkas, pietinėje įrengtas Kalniečių parkas. Yra dvejos kapinės – Eigulių kapinės ir Kleboniškio kapinės.

## Istorija

Seniūnija įkurta 2000 m. vasario 24 d. Kauno miesto savivaldybės tarybos nutarimu Nr. 20.

|-
| 2001-04  || || 51 569 || 
|-
| 2011 m.  || || 43 109 || 
|-
| 2021 m.  || || 39 371 || 
|}

## Seniūnai
* Ovidijus Adomaitis, 2006 m.
* Egidijus Pečiulionis, 2022 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Eigulių seniūnijos gatvės. Kaunas21.lt
* Eigulių vėrinys (sud. Zita Petrokienė, Raimundas Petrokas). - Kaunas: Rovilnė, 2008. - 64 p.: iliustr. - ISBN 978-9955-9855-6-3
Priešistorė

**Priešistorė** – (kartais **proistorė**) yra laikotarpis žmonijos istorijoje nuo akmeninių įrankių naudojimo iki rašytinės istorijos pradžios. Piešinių ir simbolių naudojimas buvo gana ankstyvas žmonijos istorijoje, tačiau tokio tipo rašto sistemos, kaip žinome jas dabar, atsirado prieš maždaug 5000 metų. Praėjo tūkstančiai metų, kol rašto sistemas pradėjo naudoti didžioji dauguma civilizacijų. Kai kurias kultūras šios sistemos pasiekė tik XIX amžiuje. Kadangi priešistorės pabaiga dažniausiai siejama su rašto atsiradimu, skirtingose kultūrose priešistorės pabaiga atėjo skirtingu metu, o kai kurios kultūros savo rašto iš vis nebuvo sukūrusios. Terminas Priešistorė yra rečiau naudojamas tarp kultūrų, kur priešistorė baigėsi palyginti neseniai. Dabar priešistorės pabaigą vis dažniau imama sieti su agrokultūros pradžia. Terminą pirmą kartą pavartojo prancūzų mokslininkai (*Pré-historique*) XIX a. pradžioje, apibūdindami radinius Pietų Prancūzijoje urvuose. Žmonijos priešistorės tyrimais užsiima archeologija ir paleoantropologija.

## Chronologiniai rėmai

Tradiciškai priešistorė skirstoma į laikotarpius, pasiūlytus danų mokslininko C. J. Thomsen (Tomseno):

* akmens amžių:
** paleolitą (ankstyvasis akmens amžius);
** mezolitą (vidurinysis akmens amžius);
** neolitą (vėlyvasis akmens amžius);
* bronzos amžių;
* geležies amžių.

Taip pat dažnai išskiriamas ir eneolito laikotarpis.

## Termino ir periodizacijos kritika
XX amžiuje šio termino reikšmė sumažėjo. Griežtas žmonijos istorijos skirstymas į laikotarpius iki rašto ir po ėmė nebepasiteisinti, gausėjant archeologiniams duomenims apie turtingas kultūras, gyvavusias iki rašto išradimo bei ėmus taikyti radiokarboninį datavimo metodą ir taip „istoriniams laikams“ pasistūmėjus tolyn į praeitį. Tuo pačiu, „globalėjant“ pasaulio istorijai, toks skirstymas kartais atveda prie absurdiškų prielaidų. Pavyzdžiui, taip skirstant, Egiptas į istorinius laikus įžengė 3500 metų pr. m. e., o Naujoji Gvinėja tik XIX amžiuje.

Taip pat kritikuotina ir iš dalies pasenusi Thomaseno periodizacija. Pavyzdžiui, Šumero civilizacija raštą turėjo dar prieš įžengdama į bronzos amžių. Kita vertus, archeologiniai radiniai centrinėje Anatolijoje (Turkija) rodo, kad tenykštė ankstyvojo neolito kultūra jau mokėjo apdirbti varį (8000 m. pr. m. e.).