open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kėdainių Nevėžis (krepšinio klubas)

**Kėdainių „Nevėžis-Paskolų klubas“** – Kėdainių vyrų krepšinio komanda. Įkurta 1992 m., nuo 2002 m. žaidžia LKL. Įkūrėjas ir pirmininkas – krepšinio treneris Stasys Mickevičius.

## Istorija

Komanda įkurta 1992 m.

1993 m. klubas dalyvavo „C“ lygoje. 1994–1995 m., antrame C lygos sezone, iškovojo 2-ą vietą ir perėjo į LKBL lygą (tuomet trečią pagal pajėgumą). 1999 m. klubo prezidentu išrinktas Petras Staliorius. 2001–2002 m. iškovoti LKAL čempionų žiedai, tai lėmė patekimą į aukščiausią krepšinio lygą (LKL).

2005–2006 m. klubas finišavo 4-tas tiek LKL, tiek BBL. 2006–2007 m. klubas iškovojo LKF Didžiosios Taurės bronzos medalius. 2007–2008 m. klubas iš Rygos parsivežė SEB BBL Iššūkio taurę.

2010 m. treneriu tapo Rimas Girskis, komanda demonstravo gerus rezultatus, tačiau prieš Naujuosius treneris dėl sunkios ligos pasitraukė. 2011–2012 m. dėl finansinių sunkumų pakeitęs pavadinimą į „Kėdainiai Triobet”, klubas antrą kartą iškovojo LKF Didžiosios taurės bronzą.

2023 m. balandžio 22 d. „Nevėžis“ ir Utenos „Juventus“ pasiekė LKL visų laikų rezultatyvumo rekordą – 277 taškus (143:134 – po dviejų pratęsimų).

### Pavadinimų kaita
* 1992–1997 m. Nevėžis
* 1993–1997 m. Notra
* 1997–1999 m. Nevėžis-Rezgiai
* 1999–2011 m. Nevėžis
* 2011–2012 m. Triobet
* 2012–2020 m. Nevėžis
* Nuo 2020 m. Nevėžis–Optibet
* Nuo 2025 m. Nevėžis–Paskolų klubas

## Sudėtis

## Klubo pasiekimai

## Treneriai


*  Saulius Gaurilčikas (?–2002)
*  Rūtenis Paulauskas (2002–2004)
*  Gintaras Leonavičius (2004–2009)
*  Rimas Girskis (2010)
*  Gintaras Krapikas (2010–2011)
*  Valerijus Kuprijanovas (2011–2012)
*  Darius Sirtautas (2012)
*  Gintaras Leonavičius (2012–2014)
*  Virginijus Sirvydis (2014)
*  Mindaugas Budzinauskas (2014–2015)
*  Ramūnas Cvirka (2015–2016)
*  Paulius Juodis (2016–2017)
*  Ramūnas Cvirka (2017–2018)
*  Darius Dimavičius (2018–2019)
*  Ramūnas Cvirka (2019)
*  Marius Kiltinavičius (2019–2020)
*  David Gale (2020–2021)
*  Marius Kiltinavičius (2021)
*  Gediminas Petrauskas (2021–2025)
*  Laimonas Eglinskas (2025–)


## Žymūs žaidėjai
„Nevėžyje“ yra žaidę šie žymesni žaidėjai:

**  Jonas Mačiulis 2004–2005
**  Simonas Serapinas 2003
**  Darius Šilinskis 2004–2005, 2008–2010, 2012–2014
**  Gytis Sirutavičius 2005–2007, 2012–2013
**  Gintaras Leonavičius 2007–2009, 2013–2014
**  Vytenis Čižauskas 2010–2011, 2021–2022
**  Vidas Ginevičius 2011–2012, 2013–2014
**  Mindaugas Girdžiūnas 2012–2013
**  Mindaugas Kupšas 2015–2016
**  Margiris Normantas 2017–2018
**  Tadas Sedekerskis 2017–2018
**  Gabrielius Maldūnas 2017–2019
**  Regimantas Miniotas 2018–2019
**  Martynas Varnas 2018–2019
**  Kristupas Žemaitis 2019–2020
**  Vaidas Kariniauskas 2020
**  Rihards Kuksiks 2017–2018, 2021–2022
**  Artūrs Žagars 2022–2023
**  Georgios Kalaitzakis 2019–2020
**  Panagiotis Kalaitzakis 2019–2021
**  Tim Lambrecht 2022–2023
**  Amar Sylla 2021–2022
**  Oleksandr Kolčenko 2015–2016
**  Valerij Lichodej 2017–2018
**  Rafael Luz 2021

## Šaltiniai

## Nuorodos
* LKL klubo puslapis
Horatio Nelson

**Horacijus Nelsonas** (, 1758 m. rugsėjo 29 d. – 1805 m. spalio 21 d.) – baronas (1798 m.), Jungtinės Karalystės admirolas (1803 m.) ir nacionalinis didvyris. Vienas iš žymiausių XVIII a. pabaigos ir XIX a. pradžios Didžiosios Britanijos karinio jūrų laivyno vadų.

## Biografija
Gimė 1758 m. Burnham Thorpo vietovėje, Norfolko grafystėje kaimo dvasininko Edmundo Nelsono šeimoje. Nuo 1770 m. tarnavo laivyne junga, pirklių laivais plaukė į Indiją, dalyvavo mokslinėje ekspedicijoje į Arktiką. 1777 m. tapo leitenantu, o 1779 m. fregatos kapitonu. Ypač pasižymėjo per Prancūzijos revoliucijos ir Napoleono karus. 1793 m. padėjo D. Britanijos ir Ispanijos kariuomenei užimti Tulono uostą. Prancūzijos kariuomenei susigrąžinus Tuloną, britai laivyno bazę perkėlė į Korsiką. 1796 m. tapo komandoru ir prie Portugalijos šv. Vincento kyšulio įveikė tuomet Prancūzijos sąjungininkės Ispanijos laivyną. 1797 m. nesėkmingai puolė Santa Kruso miestą Kanarų salose. Puolimo metu jam buvo sužeista ranka, kurią vėliau teko amputuoti. 1798 m. sumušė Prancūzijos laivyną Abu Kyro mūšyje. 1800 m. grįžo į Angliją. 1801 m. balandžio mėn. sumušė Danijos laivyną prie Kopenhagos. 1803 m. buvo paskirtas D. Britanijos laivyno Viduržemio jūroje vadu. Dvejus metus blokavo Prancūzijos laivyną Tulono uoste, neleisdamas jam išplaukti į Atlanto vandenyną ir pulti Anglijos. 1805 m. Prancūzijos laivynui prasiveržus, Britanijos laivynas jį pavijo ir spalio 21 d. ties Trafalgaro kyšuliu laimėjo vieną didžiausių to meto jūrų mūšių. Jo metu H. Nelsonas buvo prancūzų jūrų pėstininko sunkiai sužeistas ir mirė. Pergalė Trafalgaro mūšyje sužlugdė Napoleono planus įsiveržti į D. Britaniją ir užtikrino pastarosios dominavimą jūrose XIX amžiuje. Palaidotas Londono šv. Pauliaus katedroje.

Laikomas vienu geriausių vadovų, puikiu jūrų mūšių strategu ir taktiku.

## Šaltiniai
Pietų Afrikos Respublikos regbio rinktinė

**Pietų Afrikos Respublikos regbio rinktinė**, vadinama taip pat ir **Springboks** (*Šokliosiomis gazelėmis*) – Pietų Afrikos Respublikai atstovaujanti nacionalinė regbio komanda. Nuo 1996 m. kasmet dalyvauja Regbio čempionate – keturių stipriausių Pietų pusrutulio regbio rinktinių turnyre (iki 2012 m. turnyro – *Trijų Nacijų taurė*), kurį yra laimėjusi 4 kartus (dėl problemų, susijusių su COVID-19 pandemija, rinktinė 2020 m. turnyrą Australijoje praleido). PAR taip pat yra dalyvavusi aštuoniuose pasaulio regbio čempionatuose, o 1995, 2007, 2019 ir 2023 m. ji tapo turnyro nugalėtoja. Pirmuosiuose dviejuose pasaulio čempionatuose PAR nedalyvavo, nes jai buvo taikomas boikotas dėl šalyje vykdyto apartheido.

## Dalyvavimas pasaulio čempionatuose
* 1987 – nedalyvavo
* 1991 – nedalyvavo
* 1995 – 1 vieta
* 1999 – 3 vieta
* 2003 – ketvirtfinalis
* 2007 – 1 vieta
* 2011 – ketvirtfinalis
* 2015 – 3 vieta
* 2019 – 1 vieta
* 2023 – 1 vieta

## Šaltiniai
OC-38

**7,62 mm Stečkino begarsis revolveris OC-38** () – begarsis Igorio Stečkino sukurtas revolveris. Gamintas nedidelėmis partijomis pagal specialius užsakymus.

## Aprašas
Revolverio ОC-38 konstrukcija gana neįprasta. Jo smūginis nuleidžiamasis mechanizmas yra dvigubo veikimo, su atviru gaiduku. Turi rankinį saugiklį, kuris prieinamas iš abiejų pusių ir kuris leidžia nešioti šį revolverį su užvestu gaiduku. Šaudo iš apatinės būgno kameros. Užtaisymui būgnas atverčiamas dešinėn ir priekin ant vertikalios ašies, esančios vietoje tarp vamzdžio ir lazerinio taikiklio korpuso, esančio virš vamzdžio. Lazerinio taikiklio įjungimo mygtukas yra virš nuleistuko lankelio ir valdomas dešinės rankos nykščiu.

Būgnas užtaisomas SP-4 beatbrailiais šoviniais, tam naudojama plokščia apkaba 5 šoviniams.

Standartinės komplektuotės OC-38 neturi lazerinio taikiklio, kuris tiekiamas užsakovui pageidaujant.

Šūvio tylumą užtikrina ypatinga šovinio konstrukcija. Šūvio metu kulką išstumia ne parako dujos, o specialus stūmoklis, kuris išsviedžia ikigarsinę kulką ir įstringa tūtelės kakliuke. Dujos lieka tūtelėje.

## Nuorodos
Medūzų ežeras

**Medūzų ežeras** (, pal. *Ongeim’l Tketau*) – ežeras Palau, Eil Malko saloje, priklausančioje Čelbačebo salų grupei. Tai vienas iš daugelio tokio tipo ežerų Čelbačebo salose. Jo plotas 5,7 ha, ilgis 460 m, plotis iki 160 m. Ežero gylis siekia ~50 m. Vanduo silpnai druskingas, yra susidarę nesimaišančio vandens sluoksniai, žemutiniame sluoksnyje nėra deguonies, gausu sieros dvideginio. Tai lemia tankiai apaugę krantai, stabdantys vėją, silpna vandens cirkuliacija tarp ežero ir vandenyno per klintines uolienas ir maži oro temperatūrų skirtumai metų bėgyje.

Viršutinis, deguonies prisotintas sluoksnis driekiasi iki 15 m gylio. Tik jame gyvena visa ežero gyvūnija, išskyrus bakterijas, kurios užėmusios 3 m viršutinio bedeguonio sluoksnio. Medūzų ežeras pasižymi savo medūzų gausa. Čia sutinkamos dviejų rūšių medūzos, kurios abi priklauso scifomedūzų (*Scyphozoa*) grupei – *Mastigias papua* ir paprastoji medūza (*Aurelia aurita*). 1998 m. dėl temperatūros pokyčių praktiškai visos medūzos išmirė, bet vėliau populiacija atsigavo.

Medūzų ežeras – populiari nardytojų su vamzdeliu (*snorkeling*) atrakcija. Abiejų rūšių medūzos žmonėms nepavojingos. Tiesa, ežere uždraustas povandeninis nardymas, kad oro burbulai nepakenktų medūzoms ir kad nardytojai nepasiektų mirtinai pavojingo bedeguonio sluoksnio.


Image:Jellyfish Lake Palau.jpg|Ežeras
Image:Jellyfish Lake, multitudes of jellies.jpg|Medūzų gausa
Image:Jellyfish Lake bank.jpg|Pakrantės augmenija
Elžbieta Vitelsbach

**Elžbieta Vitelsbach** (gimė 1837 m. gruodžio 24 d. Miunchene, mirė 1898 m. rugsėjo 10 d.) – Austrijos imperatorienė.

## Biografija

Elžbieta – antroji Bavarijos hercogo Maksimiliano duktė. 1854 m. ištekėjo už Austrijos imperatoriaus – Pranciškaus Juozapo I. Imperatorienė „Sisi“ buvo laikoma viena gražiausių Europos aristokračių. Ją labai mėgo liaudis. Santuokoje su Austrijos monarchu pagimdė tris dukteris ir sosto paveldėtoją Rudolfą. Imperatorienė laikyta labai ekscentriška; ji neįstengė priprasti prie ispaniško ir habsburgiško dvaro ceremonijų. Ji buvo liberalių politinių pažiūrų, pasisakė už kompromisą su Vengrija. 1867 m. Elžbieta karūnuota Vengrijos karaliene. Sosto įpėdinio savižudybė 1889 m. dar labiau ją nutolino nuo Vienos dvaro. Paskutiniaisiais savo gyvenimo metais Elžbieta beveik nuolat keliavo. Ženevoje ją nužudė italų anarchistas Lučenis.

## Šaltiniai

Ferial Kanbay – „1000 pasaulio įžymybių: enciklopedinis žinynas“ – 83 psl

## Nuorodos

## Galerija

|-
Alpamyšas

**Alpamyšas** (, , ) – tiurkų tautų epas (dastanas), kurį sudaro sakmės apie karžygį Alpamyšą ir jo žygius. Plačiausiai paplitęs Centrinėje Azijoje – tarp uzbekų, kazachų, karakalpakų, Pavolgio bei Pauralės totorių, taip pat žinomas ir netiurkų tautoms – tadžikams, Centrinės Azijos arabams.

Yra keli regioniniai Alpamyšo variantai, didžiausias, kurį sudaro 14 000 eilučių, užrašytas 1928 m. Jis papasakotas uzbekų tautosakos sekėjo Fazilo Juldašogly. Manoma, kad sakmių apie Alpamyšą ciklas susidarė XIV–XVII a., kuomet Vidurinės Azijos tautos kovojo su Džiungarijos valdovais. Tiesa, dalis sakmių siekia kur kas senesnius laikus. Alpamyšo epe aukštinama kova dėl laisvės, taikus gyvenimas, doroviniai idealai.

## Šaltiniai
Orchestral Manoeuvres in the Dark

**Orchestral Manoeuvres in the Dark** (**OMD** arba **O.M.D.**) – viena iš žinomiausių aštuoniasdešimtųjų synthpopo muzikos grupių iš Anglijos. Įkurta 1978 m. Principiniais grupės įkūrėjais, lyderiais ir vokalistais buvo Paul Humphreys ir Andy McCluskey. Ankstyvąjį OMD stilių įtakojo Gary Numan ir Kraftwerk. Pirmuosius pasirodymus grupė rengdavo su juostinio magnetofono grojamais muzikiniais takeliais.

1979 m. grupė išleido debiutinį ir vieną žinomiausių savo singlų „Electricity“. 1980 m. įrašytas debiutinis, grupės pavadinimo albumas. Įrašų metu prie OMD dueto prisijungė būgnininkas Malcolm Holmes ir saksofonininkas Martin Cooper.

Vėliau OMD tęsė sėkmingą muzikinę veiklą. Tarp populiarių OMD dainų: „Enola Gay“ (1980), „Souvenir“ (1981), „Maid of Orleans“ (1981), „Tesla Girls“ (1984) ir „If You Leave“ (1985).

Antrojoje 80-ųjų pusėje grupės stilius pasikeitė į paprastą pop ir sukėlė kūrybinius nesutarimus tarp narių. Galų gale 1990 m. Andy McCluskey liko vienas tęsti OMD veiklos su kviestiniais muzikantais. Andy McCluskey pasižymėjo diskotekinėmis pop dainomis kaip „Pandora’s Box“ (1991), „Speed of Light“ (1991). Kritus kūrybiškumui Andy nutraukė OMD veiklą po 1996 m.

2006 m. OMD atsikūrė pilna sudėtimi koncertams ir 2010 m. įrašė albumą *„History of Modern“*, 2013 m. − „English Electric“.

## Nariai

* Andy McCluskey – vokalas, bosinė gitara, klavišiniai
* Paul Humphreys – vokalas, klavišiniai
* Malcolm Holmes – mušamieji
* Martin Cooper – klavišiniai, saksofonas

## Diskografija

* 1980 Orchestral Manoeuvres in the Dark
* 1980 Organisation
* 1981 Architecture & Morality
* 1983 Dazzle Ships
* 1984 Junk Culture
* 1985 Crush
* 1986 Pacific Age
* 1991 Sugar Tax
* 1993 Liberator
* 1996 Universal
* 2010 History of Modern
* 2013 English Electric
* 2017 The Punishment of Luxury
* 2023 Bauhaus Staircase

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
* Allmusic apie OMD: biografija, reviu
*
Ak Kojunlu

**Ak Kojunlu** ( – „baltų avių turkmėnai“) – tiurkų klajoklių ogūzų genčių sąjunga, gyvavusi XIV–XV a. prie Tigro aukštupio. Vėliau sudarė valstybę su sostine Tebrize.

Ak Kojunlu rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1340 m. (Bizantijos kronikose). Ak Kojunlu tiurkai 1402 m. iš Timūro gavo žemes prie dabartinio Dijarbakyro, tačiau negalėjo plėstis, nes konkuravo su Kara Kojunlu sąjunga. 1467 m. Uzunas Chanas nugalėjo Kara Kojunlu, užkariavo Armėniją, Azerbaidžaną, Iraką, vakarų Persiją ir sukūrė valstybę su sostine Tebrize (nuo 1468 m.). Ak Kojunlu žemės tęsėsi nuo Derbento iki Ormūzo sąsiaurio. Tačiau netrukus į rytus ėmė plėstis Osmanų imperija, tad Ak Kojunlu sudarė sąjungą su Karamanidais, o 1463 m. – su Venecija, Romos popiežiumi ir Vengrija. Tačiau pastarosios šalys nusuteikė Uzunui Chanui žadėtos pagalbos, ir 1473 m. Otlukbelio mūšyje osmanai nugalėjo Ak Kojunlu. Tiesa valstybė nebuvo panaikinta, bet mirus Uzunui Chanui prasidėjo jo sūnų kova dėl valdžios. Pasinaudodami vidiniais dinastijos nesutarimais, Ak Kojunlu buvo užpulti Sefevidų ir 1501 m. jiems pralaimėjo Nachičevanės mūšyje. 1508 m. valstybė galutinai sunaikinta.

## Šaltiniai
Rūdaičių alkakalnis

**Rūdaičių kalnas**, vad. **Alkos kalnu** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 5259, senas registro kodas – M150, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR541) – alkakalnis pietvakariniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Rūdaičių kaime (Kretingos seniūnija), 0,97 km į pietus nuo Rūdaičių tvenkinio, Žibos upelio dešiniajame krante. 

## Alkakalnis
Įrengtas šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi pailgoje, natūralioje, 207 m ilgio, 141 m pločio kalvoje. Ji suplokštėjusi, šlaitai nuožulnūs. Viršūnė 50×30 m dydžio, jos centre išlikusi trianguliacijos bokšto vieta. Kalva dirvonuoja, vakariniame šlaite stūkso gelžbetoninis dotas, ženklinants Molotovo linijos vietą.

Teritorijos plotas – 2,9 ha.

0,89 km į šiaurės vakarus yra Rūdaičių piliakalnis, 1,25 km į rytus – Ankštakių kapinynas, 1,3 km į šiaurės rytus buvo Rūdaičių kapinynas.

## Istorija
Pasakojama, kad ant priešistoriniais laikais veikė pagonių šventykla – alkas. Esą, žiūrint nuo Alkos kalno, vasaros saulėgrįžos rytą saulė pateka per Nagarbos kalną, o leidžiasi per Rūdaičių pilalę. Seniau kalną iš šiaurės ir šiaurės vakarų pusių supo Alkos pelkės. 

1940–1941 m. raudonarmiečiai alkakalnio vakariniame šlaite pastatė vieną iš dotų, sudarančių Molotovo linijos fortifikacinę sistemą. Alkakalnis nuo seno ariamas. XIX a. jo viršūnėje pastatytas trianguliacijos bokštas, kurį XX a. pabaigoje pakeitė trianguliacijos reperis.

1992 m. žvalgė Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius.

1972 m. alkakalnis paskelbtas respublikinės reikšmės archeologijos paminklu (AR541), 2000 m. įrašytas į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąrašą (M150), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe. 

### Padavimai
* Ant kalno augo keli ąžuolai, po kuriais buvo iš akmenų sukrautas aukuras, kuriame degė šventoji (amžinoji) ugnis.
* Ant kalno gyveno vienas, o ant Nagarbos kalno – kitas milžinas. Jie rankom paduodavo viens kitam kirvį.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. - Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. - F. 1, ap. 1, b. 19. - L. 54
Šiaurės altajiečių kalba

**Šiaurės altajiečių kalba** arba **kumandų-čelkanų kalba** – viena iš dviejų altajiečių kalbų (tiurkų kalbų šeima), kartais laikoma bendros altajiečių kalbos tarme. Ją vartoja dvi altajiečių grupės – kumandai ir čelkanai, gyvenantys daugiausia Altajaus Respublikoje. 2002 m. Rusijoje altajiečių kalbomis kalbėjo 65 534 žmonės, iš jų ~10 tūkst. – šiaurės altajiečių kalbomis.

Išskiriamos dvi šnektos:
* kumandų (*къуманды, къубанды*; ~8000 kalbančiųjų);
* čelkanų (*чалкъанду, шалкъанду*; ~2000 kalbančiųjų).

Pagal kultūrinius-etnografinius ir iš dalies kalbinius požymius prie šiaurės altajiečių kalbų kartais priskiriama ir tubalarų šnekta.

Kalba užrašoma kirilica, 2006 m. sukurta abėcėlė kumandų šnektai.

## Nuorodos
*
Pietų altajiečių kalba

**Pietų altajiečių kalba** – viena iš dviejų altajiečių kalbų (tiurkų kalbų šeima), kartais laikoma bendros altajiečių kalbos tarme. Ją vartoja keletas altajiečių grupių, gyvenančių daugiausia Altajaus Respublikoje. 2002 m. Rusijoje altajiečių kalbomis kalbėjo 65 534 žmonės, iš jų ~55,5 tūkst. – pietų altajiečių kalbomis.

Išskiriamos šios šnektos:
* altai-kiži – literatūrinės kalbos pagrindas;
* teleutų (~2650 kalbančiųjų);
* telengitų;
* tubularų (~1500 kalbančiųjų), pereinamoji šnekta tarp šiaurės ir pietų altajiečių tarmių.

Kalba nuo 1840 m. užrašoma kirilica, 1928–1938 m. naudotas lotyniškas raštas. Dabartinėje abėcėlėje be rusiškų kirilicos radžių dar naudojamos Ҥ, Ј, Ӧ, Ӱ. Rašytinių šaltinių yra nuo XIX a. – Biblijos vertimų, maldų, gramatika (1869 m.), žodynas (1884 m.). Prie literatūrinės kalbos populiarinimo prisidėjo rašytojas Michailas Čevalkovas. Pietų altajiečių kalba leidžiamas respublikinis laikraštis „Алтайдыҥ чолмоны“ bei keletas rajoninių laikraščių.

## Nuorodos
*
Asparuchas

**Asparuchas** arba **Isperichas, Isporas** (; ~641–701 m.) – tiurkų genties bolgarų chanas, pirmosios Bulgarijos imperijos įkūrėjas ir jos chanas (681–701 m.).

## Valdymas

Kildinamas iš Dulo dinastijos, valdovo Kubrato, sukūrusio Didžiąją Bulgariją, sūnus. Greičiausiai jo valdymo metais buvo valstybės tarnautoju. Mirus Kubratui bolgarų valdovu tapo Asparucho brolis Batbajanas, bet 668 m. į Didžiąją Bulgariją įsiveržę chazarai valstybę sunaikino.

Asparucho vadovaujami bolgarai (30-50 tūkst. žmonių), traukdamiesi nuo chazarų, atsikraustė iš Dono žemupio į Dunojaus žiočių dešiniąją pakrantę. Užkariavęs čia gyvenusius slavus, jis įkūrė pirmąją Bulgarijos imperiją su sostine Pliskoje. Valstybė susikūrė pasinaudojusi tuo, kad Konstantinopolį buvo užpuolę arabai. Tačiau vėliau (680 m.) Bizantija surengė žygį prieš Asparucho bolgarus ir slavus. Asparuchas nugalėjo bizantiečius, po šios pergalės dar užkariavo Meziją, surengė žygį į Trakiją. 681 m. sutartimi imperatorius Konstantinas IV pripažino Bulgariją ir sutiko mokėti bolgarams duoklę. Chano mirties aplinkybės nežinomos, pagal vieną teorijų jis žuvo kovose su chazarais prie Dunojaus.

## Šaltiniai
Stasys Jasiunskas

**Stasys Jasiunskas** (1907 m. gegužės 8 d. Kamšuose, Marijampolės apskritis – 1945 m. lapkričio 10 d. Miundene, Vokietija) – Lietuvos karininkas, karo lakūnas.

## Biografija
1929 m. baigė Marijampolės Rygiškių Jono gimnaziją. 1931 m. spalio 24 d. baigė PLP karo mokyklą (XIII laidą), suteiktas jaunesniojo leitenanto laipsnis ir paskirtas tarnauti į DLK Vytenio 9-ąjį pėstininkų pulką Marijampolėje. 1934 m. sausio 9 d. komandiruotas į Karo aviacijos karininkų kursus lakūnu-mokiniu. 1934 m. rugsėjo 17 d. pirmą kartą savarankiškai skrido lėktuvu.

1935 m. liepos 19 d. baigė Karo aviacijos karininkų kursus, paskirtas į 5-ąją (naikintuvų) eskadrilę, o 1935 m. spalio 10 d. perkeltas į 1-ąją (naikintuvų) eskadrilę. 1936 m. gegužės 24 d. aviacijos šventės metu Kaune demonstravo naikintuvo FIAT CR.20 skrydį 4 eskadrilių rikiuotėje bei kituose grupiniuose naikintuvų FIAT CR.20 pratimuose.

1936 m. gruodžio 1 d. perkeltas į 5-ąją eskadrilę technikos karininku, einant ir karo lakūno pareigas. 1937 m. gegužės 1 d. perkeltas tarnybai į Zoknių įgulą Šiauliuose, skraidė (nuo 1938 m.) naikintuvais *Gloster Gladiator*. 1938 m. lapkričio 23 d. suteiktas kapitono laipsnis. 1939 m. gruodžio 1 d. perkeltas į 2-osios (artimos žvalgybos) eskadrilę Kaune ir paskirtas karo lakūnu. Karo aviacijoje skraidė 413 val.

Sovietinei kariuomenei okupuojant Lietuvą, tarnavo Karo aviacijos dirbtuvių raštvedžiu, nuo 1940 m. liepos 9 d. „Lietuvos liaudies kariuomenės“ Karo aviacijos Tiekimo skyriaus sandėlių viršininku. Likviduojant Lietuvos kariuomenę, 1940 m. spalio 22 d. iš kariuomenės atleistas.

1940 m. įstojo į slaptą karininkų pasipriešinimo organizaciją „Šaulių mirties batalionas“. 1941 m. pavasarį, organizaciją susekus, NKVD areštuotas ir tardytas. 1941 m. birželio 23 d. naktį per 80 Kauno kalėjimo kalinių buvo susodinti į autobusus ir pervežti į Minsko kalėjimą. Iš čia birželio 25 d. ryte išvaryti ir naktį prie Červenės sušaudyti. S. Jasiunskui pavyko išsigelbėti.

1941 m. buvo Lietuvių nacionalistų partijos valdybos narys. Vokietijos okupacijos metais dalyvavo antinacinėje pogrindinėje veikloje, buvo gestapo sekamas, slapstėsi. 1944 m. vasario 16 d. įstojo į gen. Povilo Plechavičiaus vadovaujamą Vietinę rinktinę (VR), dirbo štabe. 1944 m. gegužės 15 d. vokiečiams likviduojant Vietinę rinktinę, kartu su kitais štabo karininkais gestapo ir SS dalinių nuginkluotas, suimtas ir kalintas Salaspilyje (Latvija), vėliau Štuthofe (Vokietija).

Vokietijai kapituliavus, išsilaisvino, liko Vokietijoje, apsigyveno Uchtėje, kur 1945 m. buvo įkurta lietuvių pabėgėlių stovykla „Vytis“. Artimai bendravo su Oldenburge gyvenusiu gen. P. Plechavičiumi. Kalinimai ir kankinimai pakirto sveikatą. Mirė 1945 m. lapkričio 10 d. Miundeno karo pabėgėlių stovykloje Vokietijoje, palaidotas Uchtės katalikų kapinėse.

## Šaltiniai
Bagdonas Andriejaitis Sakaitis

**Bagdonas Andriejaitis Sakaitis** (m. 1491 m.) – LDK didikas.

## Biografija

Po Choinicių mūšio (1454 m.) sudarytame Vokiečių ordino belaisvių sąraše minimas kaip Lenkijos ir Lietuvos valdovo kambarinis.

Tėvas – Andrius Sakaitis. Žmonos vardas ir kilmė nežinomi. Duktė – Elžbieta (Radvilų giminės Goniondzo−Medilo šakos pradininko Mikalojaus Radvilos žmona).

Ordino belaisvių sąraše įvardytas kaip Viazynės tėvonis („paveldėtojas“): *heres de Wyaszenya*. Viazynė yra netoli senos Sakaičių tėvonijos – Medilo. Tėvoninių žemių turėjo ir Ašmenos paviete (Gruzdavas).

1475 m. spalio 15 d. dotavo tėvo funduotą Gruzdavo parapinę bažnyčią.

## Valstybės tarnyba

1463–1477 m. – valdovo maršalka.

1466–1474 m. – Brėslaujos seniūnas.

1479/1480−1484 m. – Polocko vietininkas.

1480–1491 m. – žemės (didysis) maršalka.

1484–1491 m. – Trakų vaivada.

1473 m. dalyvavo nustatant sieną su Livonija; 1474 ir 1482 m. buvo lietuvių pasiuntinys Maskvoje; 1487 m. – buvo įtrauktas į lietuvių delegaciją, kuri derėjosi su Ordino atstovais.

Vienas įtakingiausių Lietuvos didikų Kazimiero valdymo pabaigoje. 1485 m. vadovavo LDK kariuomenės mobilizacijai.

|-

## Šaltiniai

Rimvydas Petrauskas "Lietuvos diduomenė XIV a. pabaigoje – XV a. " 290 psl.
Naujasis Liepgalis

**Naujasis Liepgalis**, **Šikšnindvaris** (, nuo 1938 m. *Neu Löbenau*) – buvęs palivarkas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 13 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 10 km į pietvakarius nuo Lazdynų, Būdupės dešiniajame krante, netoli Ragupės žiočių, Šorelių girios pakraštyje. 

## Istorija

Įkurtas XIX a., priklausė valstybiniam Liepgalio dvarui. 1905 m. turėjo 39 gyventojus. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. Tarpukariu buvo vidutinė dvaro sodyba su dirbamais laukais tarp upelių ir pievomis pamiškėje. Sovietmečiu sunyko, iki šių laikų išliko tik atskiri palivarko pastatai. Nuo 2008 m. buvusio palivarko teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.

## Šaltiniai
Stanislovas Sakas

**Stanislovas Sakas** (mirė po 1433 m.) – LDK didikas.

## Biografija

1413 m. pasirašė Horodlės susitarimus, priėmė Pomiano herbą.

Tėvo vardas ir kilmė nežinomi. Sūnūs – Andrius (Andriuška), Vasilijus (Vaska), Jonas (Ivaška), Stanislovas (Stankus), Alekna, Petras, Teodoras (Fedka).

Valdos Nemenčinėje, Hruzdove (Ašmenos paviete) ir Medile.

Giminystė su Daugirdais: a) tas pats Pomiano herbas; b) valdų kaimynystė.

1433 m. Dubingių seniūnas.

## Šaltiniai

Rimvydas Petrauskas "Lietuvos diduomenė XIV a. pabaigoje – XV a. " 287 psl.
Luninas

**Lùninas**  (, ) – agromiestelis pietvakarių Baltarusijoje, 13 km į šiaurės vakarus nuo Lunineco. Apylinkės centras.

## Istorija

XIX a. buvo Pinsko apskrities Lunino valsčiaus centras.

## Šaltiniai
Kamantai (Uzlovojė)

**Kamantai** (, nuo 1909 m. rugsėjo 17 d. *Kamanten*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Uzlovojė***, ) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės teitorijoje 24 km į pietryčius nuo Ragainės, prie kelio Luninas – Vesnovas, Agmenos () dešiniajame krante.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Pilkalnio apskrities, nuo 1874 m. balandžio 15 d. Ragainės apskrities, nuo 1922 m. Tilžės-Ragainės apskrities kaimas (nuo 1909 m. rugsėjo 17 d. dvaras, nuo 1928 m. rugsėjo 30 d. vėl kaimas), 1928 m. prijungtas prie Rautenberkio. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (*Пиллькалленский район*), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo apylinkės teitorijoje.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Jonas Gojcevičius

**Jonas Gojcevičius** (m. po 1452 m.) – LDK didikas.

## Biografija

Pirmąkart minimas 1433 m. Trakų sutartyje su Lenkija.

Kilmė nėra aiški. Broliai – Jurgis (Juška) ir Teodoras (Fedka). Buvo vedęs kunigaikščio Vasilijaus Ostrogiškio dukterį Agripiną (Kotryną), kuri vėliau ištekėjo dar du kartus. Palikuonių neturėjo.

Tėvoninės žemės geičiausiai driekėsi Naugarduko paviete.

## Valstybės tarnyba

1433–1435 m. – Naugarduko seniūnas. 1441/1444 m. – Polocko vietininkas. 1445–1452 m. Vitebsko vietininkas.

Kelis kartus dalyvavo pasiuntinybėse pas Ordino magistrą: 1445 ir 1446 m. 1447 m. dalyvavo derybose sienų klausimu su Livonijos atstovais.

1445 m. buvo vienas lietuvių vadų kare prieš Maskvą.

|-

## Šaltiniai

Rimvydas Petrauskas. Lietuvos Diduomenė XIV a. Pabaigoje – XV a. – 238 psl.
Visi langai žiūri į dangų

**Visi Langai Žiūri Į Dangų** – 2000 m. išleistas Andriaus Mamontovo albumas.

## Dainos
# Kai Vėjas Tau Ištars
# Paukščiai
# Prieš Visą Pasaulį
# Najnarijaj
# Naktis
# Vanduo
# Už Kiekvieno Žodžio 
# Aukštai Danguje
# O Jeigu
# Kai Tu Atversi Man Duris
# Apie Tave

## Albumo detalės
* Išleista: Du Mamutai (Lietuva) – 431 005-2 (CD), 431 005-4 (MC)
* Išleidimo formatai: audio diskas (CD) / audio kasetė (MC)
* Išleidimo metai: 2000
* Žanras: Pop, Rock
* Stilius: Pop, Rock

## Nuorodos
* Albumo „Visi langai žiūri į dangų“ dainų žodžiai
Chodka Jurgaitis

**Chodka Jurgaitis** – rusėnų kilmės LDK didikas, valstybės veikėjas.

## Biografija
Kilęs iš Gardino žemės bajorų, nuo Gorodoko. Pirmąkart minimas 1422 m. Melno takos sutartyje. Vėliau – 1431 m. balandžio mėn. pasiuntinybės pas Lenkijos karalių sudėtyje ir 1431 m. birželio 19 d. Skirsnemunės sutartyje su Vokiečių Ordinu. Gyveno dar Kazimiero Jogailaičio laikų pradžioje.

Apie tėvus ir žmoną patikimų duomenų nėra. Sūnus - Jonas Chodkevičius.

## Valstybė tarnyba
1422/1423 m. – Polocko vietininkas. Be minėtos 1431 m. pasiuntinybės, 1432 m. sausio mėn. buvo įtrauktas į delegaciją, turėjusią derėtis su lenkų astovais.
Įtakingas Švitrigailos laikų didikas, aukštą padėtį išsaugojęs Žygimanto Kęstutaičio laikais bei Kazimiero valdymo pradžioje.

## Nuorodos

|-

## Šaltiniai
* Genutė Kirkienė. LDK politikos elito galingieji: Chodkevičiai XV–XVI amžiuje. – Vilnius, Vilniaus universiteto leidykla, 2008. – P. 60–71, 205–206. 
* Rimvydas Petrauskas. Lietuvos diduomenė XIV a. pabaigoje – XV a., 222 psl.
Mažieji Aukštučiai

**Mažieji Aukštučiai** (, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Prigorkos***, ) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 15 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 10 km į pietryčius nuo Lazdynų, Šorelių girios rytiniame pakraštyje. nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės teritorijoje.

## Istorija

Įkurti XVIII a. pabaigoje, įsisavinant valstybines Šorelių girios žemes. 1785 m. buvo kulmiškasis dvaras su 5 ugniakurais, 1821 m. – kulmiškasis dvaras su 42 gyventojais. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Girėliškių valsčiui. XX a. pr. Mažieji Aukštučiai minimi prie Lazdynėlių dvaro, žemėlapiuose nuo 1916 m. žymimi Didžiųjų Aukštučių kaimo bendruomenėje. Tikintieji iki 1793 m. priklausė Lazdynų, vėliau – Šilėnų evangelikų liuteronų parapijai. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (*Пиллькалленский район*), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Pravdino apylinkės teritorijoje.

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Didieji Aukštučiai

:: *Apie gretimą mažesnį kaimą vakaruose žr. [[Mažieji Aukštučiai]]*.

**Didieji Aukštučiai** (arba ***Aukštučiai***, , nuo 1930 m. birželio 6 d. *Rehwalde*, 1945–1946 m. ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 15 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 11 km į pietryčius nuo Lazdynų, Šorelių girios rytiniame pakraštyje. Nuo 1946 m. – Losevo gyvenvietės dalis Krasnoznamensko rajone.

## Istorija

1610 m. minimi *Aukstey* vardu. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 9 ugniakurais, 1821 m. – valstiečių kaimas su 54 gyventojais. 1844 m. kartu su Mažaisiais Aukštučiais turėjo 180 gyventojų. 1723-1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Girėliškių valsčiui valsčiui. Tikintieji iki 1793 m. priklausė Lazdynų, vėliau – Šilėnų evangelikų liuteronų parapijai. 1901 m. per kaimą nutiestas Pilkalnio siaurasis geležinkelis, įrengta stotelė. Kaime buvo mokykla. Po Antrojo pasaulinio karo, 1946 m., kartu su Kiaušių kaimu pavadintas Losevu.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
*
Berendėjai

**Berendėjai** (sen. ) – tiurkų klajoklių genčių grupė, XI-XIII a. klajojusi stepėse į šiaurę nuo Juodosios jūros. 1097 m. sudarė sąjungą su pečenegais ir kt. tiurkų gentimis, tapo Rusios vasalais (sudarė juoduosius klobukus). XIII a. pr. į stepes įsiveržus mongolams dalis berendėjų pasitraukė į Bulgariją ir Vengriją, likusieji asimiliavosi su kitomis Aukso Ordos tautomis. Po XIII a. metraščiuose nebeminimi.

Berendėjai laikomi Ukrainos kazokų protėviais.

## Šaltiniai
Chakasai

**Chakasai** (sav. *тадарлар*) – tiurkų kilmės Sibiro tauta, gyvenanti daugiausia Rusijos Chakasijos Respublikoje (65 421), taip pat Krasnojarsko krašte (4489), Tuvoje (1219), Kemerovo srityje (503). Kalba tiurkų kalbų šeimai priklausančia chakasų kalba, dalis (23 %) – rusų kalba. Chakasai rasiškai yra mongolidai.

Chakasų protėviai buvo Jenisiejaus kirgizai, klajokliai totoriai, ketai, samojedų tautos. XVIII-XIX a. tapo sėslūs, iki tol gyveno daugiakampėse rentininėse jurtose. Senesniuose rusų šaltinuose chakasai minimi kaip *Minusisko, Abakano totoriai*.

Išskiriamos 4 etnolingvistinės chakasų grupės: kačinai, koibalai, kyzylai, sagajai.

Chakasai tradiciškai verčiasi pusiau klajokline gyvulininkyste – augina arklius, avis, galvijus. Taip pat užsiima žemės ūkiu (miežių auginimu). Tarybiniais metais dalis pradėjo dirbti pramonės įmonėse, kasyklose, geležinkelių transporte ir kt.

Chakasai išlaikę herojinius epus („Altyptyg nymach“), išlikusios akmeninės tvirtovės. Ši tauta tradiciškai išpažįsta šamanizmą (rasta daugiau kaip 200 aukojimo vietų), bet dabar didesnioji dalis yra stačiatikiai.

## Šaltiniai
Įspūdžio dovana

**Įspūdžio dovanos** – nematerialios dovanos, leidžiančios dovanos gavėjui patirti įspūdį. Tokių paslaugų idėja 1990 m. kilo Anglijoje. Skirtingai nuo materialių dovanų įspūdžio dovanos leidžia patirti įspūdį, pvz.: skrydis sklandytuvu, šuolis parašiutu, plaukiojimas jachta, pasivažinėjimas kartingu ir pan. Įspūdžio dovanų kuponais ar sertifikatais paprastai prekiauja tarpininkai tarp paslaugų teikėjų ir jų vartotojų.

Įspūdžio dovanos paprastai skirstomos į tokias grupes: skrydžiai, plaukiojimai, vairavimo pramogos, nuotykiai, relaksacija (SPA), nakvynės, vakarienės, degustacijos.

## Kategorijos

* Nuotykiai (pramogos nuotykių parke, baidarės, skrydžiai)
* Vairavimo
* Degustacijos
* Relaksacijos
* Aplinkai draugiškos (važinėjimasis riedžiu, jodinėjimas)

## Išnašos
Mirnas (Krasnoznamenskas)

**Mirnas** () – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Dobrovolsko kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Buvusi federalinio karinio ūkio „Pribaltijskij“ (*Прибалтийский*) gyvenvietė. Įkurta sovietmečiu, po 1945 m. išnykusio Žydžių kaimo vietoje, apie 0,5 km į šiaurę nuo buvusio kaimo centro. Yra 32 gyvenamieji namai su 182 gyventojais ir 1950 ha žemės, kuri buvo skiriama kariškiams neribotam naudojimui. 2004 m. tarybinis ūkis bankrutavo.1946–2008 m. Pravdino apylinkės kaimas.

|}

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Chakasų kalba

**Chakasų kalba** (*Хакас тілі*) – tiurkų kalbų šeimai, Sibiro tiurkų pogrupiui priklausanti kalba, vartojama chakasų tautybės žmonių, gyvenančių daugiausia Chakasijoje (Rusija). Taip pat vartojama Krasnojarsko krašto Šarypovo rajone ir vietomis Tuvoje. Kalbančiųjų skaičius yra ~52 tūkst., dauguma taip pat kalba rusiškai. 1982 m. dar 10 senyvų žmonių kalbėjo chakasiškai Kinijoje.

Išskiriamos 4 chakasų tarmės:
* sagajų;
* kačinų;
* kyzylų;
* šorų.

Sagajų ir kačinų tarmėmis pagrįsta literatūrinė kalba.

Fonetiškai kalbą sudaro 17 balsių (atskiriant ilguosius ir trumpuosius) bei 24 priebalsiai. Priebalsių minkštumas priklauso nuo balsių: su galinės eilės balsiais eina tvirti priebalsiai, su priekinės eilės – minkšti. Priebalsių minkštumas ir kietumas grafiškai neužrašomas. Kirtis dažniausiai būna paskutiniame skiemenyje. Gramatiškai nesiskiria nuo kitų tiurkų kalbų.

Chakasų abėcėlė kirilicos pagrindu sukurta 1924 m. Tarp 1929 ir 1939 m. buvo lotyniška abėcėlė, vėliau grąžinta kirilica su keletu naujų raidžių – ÿ, ӧ, ң, ғ, і, ӌ. Chakasų kalba leidžiamas laikraštis „Хабар“.

## Nuorodos
*
Dalkitonys

**Dalkitonys** – buvęs kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 1 km į šiaurę nuo Žėronių.

## Istorija

1949 m. buvo apylinkės centras Rūdiškių valsčiuje.

## Šaltiniai
Kašučių akmuo su dubeniu

**Kašučių akmuo su dubeniu** – buvęs mitologinis akmuo centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kašučiuose, 0,4 km į šiaurę nuo kelio Darbėnai–Kūlupėnai, dešiniajame Akmenos krante. 

## Akmuo
Dubenėtas akmuo buvęs masyvus, 2,36 m ilgio, 2,15 m pločio, 1,05 m aukščio. Pietų dalyje šonai statmenai aptašyti, siekiant jį suapvalinti. Rytų pusėje buvo iškaltas šiaurės - pietų kryptimi pailgas, 72 cm ilgio, nuo 45 cm šiaurės dalyje iki 65 cm pietų dalyje pločio, 18 cm gylio dubuo. Šalia dubens, palei vakarų pakraštį ėjo 52 cm ilgio, iki 25 cm pločio, 8 cm gylio griovelis.

0,65 km į šiaurės rytus yra Kašučių kapinynas.

## Istorija
Gulėjo apie 150 m į vakarus nuo Akmenos upės, aukštumoje, esančioje į pietus nuo Kašučių ežero. Tarp 1974–1980 m. melioratorių išvilktas ir suskaldytas.
 
1967 m. akmenį išaiškino, 1974 m. žvalgė Ignas Jablonskis.

## Šaltiniai
Ekskavatorius

**Ekskavatorius** – sunkioji savaeigė mašina birioms medžiagoms, dažniausiai uolienoms kasti ir perkelti. Ekskavatoriaus idėją pasiūlė Leonardas da Vinčis.

Ekskavatoriai būna vieno kaušo arba daugelio mažų kaušų. Jie skiriasi *pagal veikimo principą*:

* Vienakaušiai ekskavatoriai veikia cikliškai.
* Daugiakaušiai dirba nenutrūkstamai.

Vienakaušis ekskavatorius pirmą kartą buvo užpatentuotas 1834 m. JAV, daugiakaušis 1860 m. Prancūzijoje.

Ekskavatoriams dažniausiai montuojama ratinė ir vikšrinė važiuoklė, rečiau – bėginė, kartais ir pontoninė. Vienakaušiai ekskavatoriai skirstomi į:

* *universaliuosius*;
* *specialiuosius*.

Universalieji ekskavatoriai daugiausia naudojami statybose, turi lynų sistemą ir kelis keičiamus darbinius padargus, o iškastą medžiagą perneša visu strėlės ilgio spinduliu. Su keičiamais padargais universalieji ekskavatoriai gali dirbti kaip plūgas, krautuvas, plūktuvas, purentuvas, tranšėjų užpiltuvas ir kitaip. Specialieji ekskavatoriai dažniausiai naudojami statybos ar kasybos darbams bei įprastai turi vieną tiems darbams skirtą padargą. Daugiakaušiai ekskavatoriai gruntą ardo kaušais, pritvirtintais prie rotoriaus arba grandinės ir judančiais uždara trajektorija, grandikliais arba freza, kurių judėjimo kryptis sutampa su ekskavatoriaus judėjimo kryptimi arba yra jai statmena.

Daugiakaušiai ekskavatoriai labiausiai naudojami didelės apimties hidrotechnikos ir atvirosios naudingųjų iškasenų gavybos darbuose, kasti tranšėjoms inžinerinėms komunikacijoms, krauti biriosioms medžiagoms sandėliuose.

Didžiausias pasaulyje ekskavatorius Big Muskie buvo naudojamas kasti anglis Ohajo valstijoje nuo 1969 iki 1999 m.

## Šaltiniai
Panerių apylinkė (Rudamina)

**Panerių apylinkė** – Lietuvos TSR administracinis-teritorinis vienetas pietryčių Lietuvoje.

## Istorija

Apylinkė įkurta užėjus sovietams XX a. 5-ajame dešimtmetyje. 1949 m. buvo Rudaminos valsčiuje, 1950 m. priskirta naujam Vilniaus rajonui. Panaikinta 1954 m. gegužės 25 d. prijungiant prie Salininkų apylinkės.

## Šaltiniai
Kšešovicė

**Kšešovicė** () – miestas Mažosios Lenkijos vaivadijoje, 15 km į vakarus nuo Krokuvos. 9,7 tūkst. gyventojų (2023 m.).

## Šaltiniai
Mikalojus Nemiraitis

**Mikalojus Nemiraitis** (m. apie 1471 m.) – LDK didikas.

## Biografija

1412 m. buvo įrašytas į Krokuvos universiteto studentų sąrašą. Lietuvoje pirmą kartą minimas per 1440 m. įvykius.

Tėvas – Jonas Nemira. Žmona – Elžbieta (kilmė neaiški). Vaikų greičiausiai neturėjo, nes po mirties jo valdos atiteko Teodoro Nemiraičio vaikams.

Save vadino Vseliubo tėvoniu. Taip pat jam priklausė Iškaldės dvaras ir kt. 1445 m. iš Lietuvos didžiojo kunigaikščio Kazimiero gavo valdyti Nesvyžių.

## Valstybės tarnyba
1463–1470 m. – Vitebsko vietininkas. 1467 m. – Smolensko vietininkas. 1467 m. – Liubicko ir Mcensko seniūnas. 1471 m. – valdovo maršalka.

1456 m. vyko pasiuntiniu į Lenkiją; 1471 m. – į Pskovą.1445 m. buvo vienas lietuvių kariuomenės vadų kare prieš Maskvą.

## Šaltiniai
Rimvydas Petrauskas. Lietuvos Diduomenė XIV a. Pabaigoje – XV a. – 236 psl.

|-
Eksperimentas

**Eksperimentas** ( 'bandymas') – tiriamo reiškinio stebėjimas siekiant atrasti nežinomų savybių, nustatyti dėsnius bei patvirtinti ar paneigti hipotezes. Eksperimentas yra mokslinio metodo dalis.

Eksperimento metu dažniausiai stebima, kaip kintančios sąlygos (dažniausiai tik viena) daro įtaką reiškinio eigai ar stebimam rezultatui. Visų kitų potencialiai rezultatą paveikti galinčių veiksnių siekiama nekeisti. Kadangi to visiškai užtikrinti neįmanoma, eksperimentai kartojami, tikintis, jog įvairiai besikeičiantys nekontroliuojami veiksniai padarys nedaug įtakos rezultatų vidurkiui. 

Jei stebimo reiškinio niekaip negalima paveikti (astronominiai objektai, istoriniai įvykiai, neetiška ir pan.), eksperimentą kartais gali pakeisti stebėjimų grupavimas pagal natūraliai kintančio faktoriaus reikšmę, kuomet visi kiti veiksniai kinta tik atsitiktinai (natūralusis eksperimentas). Šiuo atveju būtinas pakankamas stebėjimų skaičius.

Eksperimento vykdymas apima keletą etapų:
* atliekami preliminarūs problemos tyrimai, numatant galimą pašalinį poveikį, nukrypimus ir pan.;
* pasirenkami tyrimo būdai, priemonės;
* numatytų eksperimento procedūrų tikslus vykdymas, stebimų duomenų registravimas ir jų kontroliavimas;

Eksperimentai turi būti tokie, kad juos galima būtų pakartoti kitose laboratorijose bei kitų mokslininkų. Eksperimentų rezultatai, kuriuos pavyko gauti tik nedaugelį kartų, tik vienoje laboratorijoje ar tik vienam tyrinėtojui, mokslinėms išvadoms netinka. 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Eksperimentas referate 
* Coca cola eksperimentas
* Keisti eksperimentai 

## Taip pat skaitykite
* Filadelfijos eksperimentas
* Milgramo eksperimentas
Margininkų senosios kapinės

**Margininkų senosios kapinės**, vadinamos *Maro, Marų kapeliais*, – neveikiančios kapinės vakariniame Skuodo rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Margininkų kaime (Lenkimų seniūnija), 70 m į šiaurės vakarus nuo pagrindinės kaimo gatvės, Graumenalio upelio dešiniajame krante. 

## Kapinės
Įrengtos nedidelėje, 1,5 m aukščio kalvelėje. Jos šešiakampio plano, 41 m ilgio šiaurės rytų - pietvakarių kryptimi, 23 m pločio, apjuostos žemių pylimo, kurio išorinėje pusėje yra užslinkęs griovys. Pietinėje dalyje skersai kapinių eina apie 14 m pločio, 1,1 m pakiluma. Paviršius nelygus. Laidojimo žymių nesimato. Kapinės apaugusios medžiais ir krūmais, o rytiniame ir šiauriniame pakraštyje auga šimtametės pušys. Pietvakarinėje dalyje stovi pora ąžuolinių kryžių. 

Teritorijos plotas – 0,10 ha. Į pietvakarius yra vienkieminė sodyba.

## Istorija
Veikė XVI–XIX a., laidoti Margininkų kaimo gyventojai. Vadinamos *Maro, Marų kapeliais*. Kapinėse nuo seno stovėjo pora kryžių ir koplytėlė, kuri sunykusi. Pasakojama, kad seniau praeivius prie kapinių baidydavę, klaidžiojo ugnies liepsnelės.

1979 m. žvalgė Ignas Jablonskis. 

Saugotinas kultūros paveldo objektas. 1935 m. įrašytos į Valstybės archeologijos komisijos rengiamą kultūros paminklų sąrašą. 1972–1977 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV1160).

## Šaltiniai
Juodeikių senosios kapinės

**Juodeikių senosios kapinės**, vadinamos *Graistupio, Marų kapeliais*, – neveikiančios kapinės vakariniame Skuodo rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Margininkų miške, į vakarus nuo Juodeikių (Lenkimų seniūnija), Graistupio upelio dešiniajame krante. 

## Kapinės
Įrengtos lygioje vietoje, ovalo plano, 30 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, 18 m pločio, apjuostos žemių pylimo, kurio išorinėje pusėje yra griovys. Pietinėje dalyje arčiau vidurio stovi medinė koplytėlė, o į vakarus nuo jos – ąžuolinis kryžius. Laidojimo žymių nesimato. Kapinės apaugusios pušimis. 

Teritorijos plotas – 0,04 ha.

## Istorija
Veikė XVI–XIX a., laidoti Juodeikių kaimų gyventojai. Vadinamos *Marų kapeliais*, *Graistupio kapeliais*. Kapinėse nuo seno stovėjo keli aukšti, monumentalūs kryžiai ir koplytėlė. Pasakojama, kad prie kapinių vaidenasi. 

1976 m. Juodeikių gyventojas Valys Račinskis kapinėse atnaujino sunykusią koplytėlę su Švč. Mergelės Marijos, Marijos Sopulingosios ir nežinomo šventojo skulptūromis. Tai jis atliko vykdydamas 1975 m. prie kapinių jam apsireiškusios nepažįstamos moters paliepimą.

1979  m. kapines žvalgė Ignas Jablonskis. 

Saugotinas kultūros paveldo objektas.

## Šaltiniai
Žilino kaimo gyvenvietė

**Žilino kaimo gyvenvietė** () – kaimo gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Nemano rajone. Centras – Žilinas. 2009 m. 2 937 gyventojai.

## Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje su Sovetsko miestu, rytuose su Nemano miesto gyvenviete, pietryčiuose su Lunino kaimo gyvenviete, pietuose su Černiachovsko rajono Kalužskojės kaimo gyvenviete, pietvakariuose su Slavsko rajono Bolšakovo kaimo gyvenviete, vakaruose su Slavsko miesto gyvenviete.

Kaliningrado srities įstatymu Nr. 257. Žilino kaimo gyvenvietę sudaro:   
* Barsukovka, gyvenvietė,
* Bobrai, gyvenvietė,
* Duminičiai, gyvenvietė,
* Fadejevas, gyvenvietė,
* Govorovas, gyvenvietė,
* Kanašas, gyvenvietė,
* Lukjanovas, gyvenvietė,
* Novokolchoznojė, gyvenvietė,
* Obručevas, gyvenvietė,
* Pelevinas, gyvenvietė,
* Puškinas, gyvenvietė,
* Rudakovas, gyvenvietė,
* Stanovojė, gyvenvietė,
* Šepetovka, gyvenvietė,
* Vatutinas, gyvenvietė,
* Zagorskojė, gyvenvietė,
* Zaicevas, gyvenvietė,
* Žilinas, miestelis.

## Šaltiniai
Ričardas II

**Ričardas II** (1367 m. sausio 6 d. Bordo – 1400 m. vasario 14 d. Pontefrakto pilyje) – Anglijos karalius.

## Valdymas

Sulaukęs dešimties metų, paveldėjo karūną, tačiau iki 1398 m. jį globojo dėdė Lankasterio hercogas, be to, priklausė nuo karališkosios tarybos. Jam valdant Šimtamečio karo nualintą ir finansiškai išsekintą Angliją krėtė vidaus krizės. 1361 m. kilo valstiečių maištas, prasidėjo didikų kova dėl valdžios. Pirmoji Ričardo žmona buvo Bohemijos Ana; antrą kartą vesdamas septynmetę Prancūzijos karaliaus dukterį Izabelę, Ričardas tikėjosi nuraminsiąs didžiausią savo priešininką – Prancūziją. Įgyvendino pretenzijas į valdžią, tačiau 1399 m. jo pusbrolis, vėliau tapęs Henriku IV, kartu su parlamentu jį nuvertė nuo sosto ir įkalino. Mirė kalėjime. Viljamas Šekspyras Ričardo likimą pasirinko garsiajai dramai „Ričardas II“..

## Galerija

## Šaltiniai

## Nuorodos

|-
Uljanovas

**Uljanovas** gali reikšti:

## Gyvenvietės
* Kraupiškas kaimas Rusijoje, Kaliningrado srities Nemano rajone;
* Daštabadas, miestas Uzbekijoje, anksčiau vadintas Uljanovu.

## Asmenybės
* Vladimiras Uljanovas, labiau žinomas kaip Leninas (1870–1924), bolševikų revoliucionierius.
Chanas

**Chanas** (, ) – daugiausia viduramžiais paplitęs Azijos šalių valdovo arba vienas aukščiausių diduomenės titulų. Iš pradžių reiškė genties vadą (pvz., Afganistane, Persijoje). Seldžiukų laikais chano titulas tapo tapatus kunigaikščiui, XIII-XIV a. Mongolijos imperijoje chanu vadintas uluso valdytojas.

Chanais titulavosi Aukso ordos, Krymo totorių, Mogolų imperijos valdovai. Sefevidų Persijos laikais chanas buvo srities valdytojas. Be to, chano titulas kartais tapdavo valdovo vardo sudėtine dalimi, pvz., Čingischanas.

Chanų valdomos valstybės dažnai vadintos chanatais.

## Šaltiniai
Nemano miesto gyvenvietė

**Nemano miesto gyvenvietė** () – miesto gyvenvietė Rusijos Federacijos anklavo Kaliningrado srities Nemano rajone. Centras – Nemanas. 2010 m. 16 337 gyventojai.

## Istorija
Įsteigta vykdant municipalinę reformą 2008 m. birželio 30 d. Ribojasi šiaurėje su Lietuvos Respublikos Pagėgių savivaldybės Lumpėnų seniūnija ir Vilkyškių seniūnija, rytuose su Krasnoznamensko rajono Aleksejevkos, pietryčiuose su Lunino, pietvakariuose su Žilino kaimo gyvenvietėmis, vakaruose su Sovetsko miestu.

Kaliningrado srities įstatymu Nr. 257. Nemano miesto gyvenvietę sudaro:   
* Nemanas, miestas,
* Akulovas, gyvenvietė,
* Artiomovka, gyvenvietė,
* Bolšojė Selo, gyvenvietė,
* Dubkai, gyvenvietė,
* Dubravinas, gyvenvietė,
* Gorinas, gyvenvietė,
* Gudkovas, gyvenvietė,
* Iskra, gyvenvietė,
* Kotelnikovas, gyvenvietė,
* Krasnojė Selo, gyvenvietė,
* Kustovas, gyvenvietė,
* Lesnojė, gyvenvietė,
* Mičiurinskas, gyvenvietė,
* Podgornojė, gyvenvietė,
* Rakitinas, gyvenvietė,
* Riadinas, gyvenvietė,
* Vetrovas, gyvenvietė,
* Tušinas, gyvenvietė,
* Ždankai, gyvenvietė.

## Šaltiniai