Vilniaus mūšis (1920)

**Vilniaus mūšis** (, ) – 1920 m. liepos 14 d. vykusios Sovietų Rusijos (3-asis (Gajos Gajaus) kavalerijos korpusas) ir Lenkijos (2-oji lietuvių-baltarusių divizija) kautynės dėl Vilniaus miesto ir apylinkių, dalis 1920 m. vasaros Sovietų Rusijos puolimo kampanijos, vienas 1919–1920 m. Lenkijos–Sovietų Rusijos karo mūšių.

Mūšis vyko lenkų pajėgoms traukiantis sėkmingo 1920 m. vasaros bolševikų puolimo metu, istoriografijoje dažnai pažymima, kad Vilniaus puolimui rengėsi ir Lietuvos kariuomenė, tačiau sovietų pajėgos ją aplenkė.

## Konflikto pusių padėtis prieš mūšį
1920 m. liepos pradžioje bolševikų pajėgos vykdė sėkmingą kontrpuolimą prieš pavasarį sėkmingą puolimo kampaniją įvykdžiusius lenkus. Pirmomis mėnesio dienomis bolševikų pajėgos pralaužė Lenkijos frontą prie Autos, po ko Lenkijos Šiaurės-Rytų fronto pajėgos, vadovaujamos generolo Stanislavo Šeptickio (lenk. *Stanisław Szeptycki*) traukėsi nuo puolusių Michailo Tuchačevskio vadovaujamų bolševikų pajėgų.

Liepos 10 d. Lenkijos karinių pajėgų vadovybė pradėjo pasirengimą Vilniaus gynybai. Nuo lenkų–lietuvių demarkacinės linijos atitraukta 2-oji lietuvių–baltarusių divizija, vadovaujama generolo Aleksandro Boruščako, mėgino stabdyti bolševikų puolimą įsitvirtindami Skaistašilio – Karkažiškių – Dubingių gynybos ruože, nuo Pirmojo pasaulinio karo likusiuose vokiečių įtvirtinimų linijose. Ją rėmė rotmistro Dombrovskio savanorių kavalerijos pulkas. Skubiai buvo suformuotas Vilniaus moterų savanorių legionas ir kiti savanorių daliniai.

Atsiradus grėsmei, Lenkijos vadovybėje išryškėjo nuomonių skirtumai. Liepos 11 d. Vilniaus gynybos vadovavimą perėmė III lietuvių–baltarusių brigados etatinis vadas pulkininkas Bronislavas Vendziagolskis. Šio paskyrimo nepripažino generolas Boruščakas, kuris į šias pareigas paskyrė 76-ojo (Lydos) šaulių pulko vadą pulkininką leitenantą Vitoldą Huperta.

## Pajėgų išsidėstymas

### Raudonosios armijos 3-iojo kavalerijos korpuso judėjimas
Liepos 12 ir 13 d. Raudonosios armijos 3-iojo kavalerijos korpuso daliniai išstūmė lenkų pėstininkus iš Karkažiškių ir Pabradės, o liepos 14 d. Gajaus kavalerija pajudėjo Vilniaus link. Vienas 15-oji kavalerijos divizijos pulkas puolė Lentvario stotį, du kiti pulkai žygiavo dešiniuoju Neries krantu, likusieji du veržėsi Nemenčinės–Vilniaus keliu. 10-oji kavalerijos divizija puolė iš šiaurės Vileikos kryptimi, dviem kavalerijos pulkais mėgindama perkirsti Vilniaus–Maladečnos geležinkelio liniją.

Ankstų liepos 14 d. rytą Vilniaus miestą atakavo nuo žirgų nulipusi 15-osios kavalerijos divizijos 3-ioji kavalerijos brigada. Be didelių kautynių naktį iš liepos 13 į 14 d. jiems pavyko užimti Žaliąjį tiltą. Įsiplieskusiose gatvių kautynėse sovietų daliniams pavyko užimti Antakalnį ir išeiti į lenkų dalinių, gynusių miestą, užnugarį.

### Lenkų dalinių veiksmai

Negalėdami atremti bolševikų puolimo, apie 8.00 val. ryto generolas Boruščakas, rotmistro Dombrovskio kavalerijos grupė bei pavieniai įvairių pėstininkų ir kavalerijos pulkų daliniai, artilerijos baterijos, skautų batalionas ir Moterų legionas paliko Vilnių. Apie tai nežinojo nei 1-osios armijos vadovybė, nei generolui Boruščakui pavaldūs lietuvių–baltarusių divizijos daliniai. Vieningas miesto gynybos vadovavimas nustojo egzistavęs.

#### Lenkijos kariuomenės 76-ojo (Lydos) šaulių pulko veiksmai

Vadovaujantis divizijos vado generolo Boruščako įsakymu, nuo liepos 11 d. Vilniuje buvo sutelkti Lenkijos kariuomenės 76-ojo (Lydos) šaulių pulko II ir III batalionai. II batalionas buvo priskirtas pulkininko Leono Zavistovskio grupei ir liepos 13 d. užėmė nuo Mickūnų, iki neidentifikuojamos vietovės, dokumentuose nurodytos, kaip "Josówka" (greičiausiai - iškraipytas Vilniaus Žirmūnų mikrorajono pavadinimas, lenkiškai kartais rašytas kaip "Łosiuwka".  Čia jis iki vėlyvos nakties sulaikė priešo puolimą ir tik grupės vado įsakymu atsitraukė į pozicijas į rytus nuo Naujosios Vilnios. Stiprėjant apsupimo grėsmei iš šiaurės pulkininkas Zavistovskis įsakė toliau trauktis. Batalionas tapo ariergardu ir dengė grupės atsitraukimą Vilniaus kryptimi.

Liepos 14 d. vidurdienį buvo pasiektas Užupis, tačiau batalionas nemėgino mieste organizuoti pasipriešinimo ir patraukė geležinkelio stoties link, kur užmezgė taktinį ryšį su Lenkijos kariuomenės 77-ojo (Kauno) šaulių pulko II ir III batalionais. Tuo metu Vilniuje likęs Lydos šaulių pulko III batalionas, po susirėmimų su įžengiančiais sovietų daliniais, traukėsi iš miesto Panerių kryptimi. Tą patį padarė ir II batalionas.

#### Lenkijos kariuomenės 77-ojo (Kauno) pulko veiksmai

Iki liepos 13 d. Lenkijos kariuomenės 77-ojo (Kauno) šaulių pulko daliniai išsiskleidė Naujosios Vilnios apylinkėse. Prasiėjus bolševikų puolimui, matydami didelę priešo persvarą, nesant patikimo ryšio su kaimyniniais daliniais, išsekęs po kruvinų kovų pulkas pradėjo trauktis Vilniaus kryptimi. Kiek anksčiau pulkas neteko visos 7-osios kuopos, kuri buvo neidentifikuotų „lietuvių“ – greičiausiai vietos lietuvių savigynos dalinių – nuginkluota ir internuota.

#### Lenkų kontrataka

Pasinaudoję tuo, kad nebuvo persekiojami, lenkai susitvarkė savo gretas. Atsitraukęs nuo Vilniaus kelis kilometrus į pietus divizijos štabo viršininkas kapitonas Alfredas Mičkė nurodė pulko vadui kartu su 76-ojo (Lydos) šaulių pulko batalionu susigražinti geležinkelio stotį. 21.35 val., remiami dviejų šarvuotųjų traukinių bei artilerijos lenkai perėjo į kontrpuolimą. Lenkai įsiveržė į Vilnių Gardino plentu. Dešiniuoju sparnu žygiavęs lenkų II batalionas stoties apylinkėse pateko į stiprią kulkosvaidžių ugnį. Atsakydamas lenkų batalionas kontratakavo ir dviejų batalionų jėgomis jie užėmė tiek keleivių, tiek krovinių geležinkelio stotis bei įžengė į miesto centrą.

Tuo pat metu lenkų III batalionas įžengė į miestą Polerkos (?) gatve. Sunkiose kautynėse miesto gatvėmis jis stūmė priešą miesto centro link. Tačiau laikina 77-ojo šaulių pulko sėkmė nepadėjo išstumti bolševikų iš Vilniaus. Lenkijos 2-oji lietuvių–baltarusių divizija negalėjo užtikrinti visų gatvių gynybos – dalį šalutinių gatvių teko dengti nedideliais padaliniais arba palikti visai be apsaugos.

Gatvių kautynės dėl Panerių, Slobadkos ir Poguliankos tęsėsi iki vidurnakčio. Tačiau dėl jėgų trūkumo lenkams nepavyko išlaikyti užimtų pozicijų, ir jie buvo priversti atsitraukti.

### Bolševikų pergalė

Gatvių kautynės Vilniuje tęsėsi iki vėlyvo vakaro. Sunkumai užmezgant ir palaikant ryšį tarp miestą gynusių dalinių leido į spragas įsiveržti stipriems Raudonosios armijos daliniams. Bolševikams pavyko iš sparnų apeiti 77-ojo (Kauno) ir 76-ojo (Lydos) šaulių pulkus. Susidarius pavojingai padėčiai, lenkų daliniai pradėjo trauktis Lentvario kryptimi. Užmezgus ryšį su ten buvusiu 2-osios lietuvių–baltarusių divizijos vadu pulkininku Boruščaku, atsitraukimas buvo tęsiamas palei Vilniaus–Gardino geležinkelio liniją.

Į Vilnių įžengę Raudonosios armijos daliniai užgrobė dideles ginklų ir šaudmenų atsargas. Tačiau, išsekę po kovų, jie netęsė dezorganizuotų lenkų dalinių persekiojimo. 10-oji kavalerijos divizija sustojo pietrytinėje miesto dalyje, o 15-oji kavalerijos divizija – į vakarus nuo Vilniaus.

## Mūšio pasekmės
Sėkmingas 3-iojo kavalerijos korpuso atliktas Neries upės forsavimas ir greitas lenkų Šiaurės armijos užnugaryje esančio Vilniaus užėmimas turėjo ne tik didžiulę moralinę ir politinę reikšmę, bet ir svarbių strateginių padarinių, kurie galiausiai turėjo įtakos viso sovietų Vakarų fronto operacijos sėkmei.

Greitas Vilniaus kritimas tapo nemalonia staigmena Lenkijos vadovybei. Lenkų nesėkmė turėjo toli siekiančių padarinių. Stipriai įtvirtintos buvusių vokiečių apkasų linijoje kovojusios 10-oji ir 17-oji pėstininkų divizijos neteko atramos šiauriniame sparne ir pradėjo trauktis. Joms iš paskos atsitraukė kiti 1-osios armijos daliniai, o vėliau ir 4-osios armijos, gynusios Ščiaros liniją, pajėgos.

Pati Lenkijos kariuomenės 2-oji lietuvių–baltarusių divizija po pralaimėjimo prie Vilniaus tolesnio atsitraukimo metu buvo apsupta Raudonosios armijos ir Lietuvos kariuomenės dalinių, neteko visos artilerijos, o dauguma jos padalinių buvo sunaikinti arba internuoti Lietuvos kontroliuojamoje teritorijoje. Generolas Boruščakas ir kapitonas Mičkė už nekompetentingą vadovavimą buvo teisiami karo lauko teisme.Pagal mūšio išvakarėse, liepos 12 d. pasirašytą Lietuvos-Sovietų Rusijos taikos sutartį Vilnius turėjo atitekti Lietuvai. Liepos 15 d. Lietuvos kariuomenė įžengė į Vilnių. Bolševikai neskubėjo perduoti regiono Lietuvai, vykdė vietos pramonės ir įrangos (pvz. geležinkelio vagonų) rekvizicijas, tai motyvuodami sutarties nuostatomis, kuriose buvo minimas tik krašto perdavimas Lietuvai, tačiau ne kilnojamo turto, kurį jie laikė karo grobiu. Diplomatiniais kanalais buvo susitarta, kad Raudonoji armija trimis etapais perleis Vilniaus kraštą. Tik rugpjūčio 6 d. Lietuvos ir Sovietų Rusijos atstovai pasirašė papildomą susitarimą, pagal kurį Vilnius iki rugsėjo 1 d. turėjo būti perduotas Lietuvai. Šį žingsnį paskatino bolševikų pralaimėtas mūšis prie Vyslos, po kurio Lenkijos kariuomenė perėjo į kontrpuolimą. 

Raudonoji armija iš Vilniaus atsitraukė tik rugsėjo 26 d. Lietuvai nespėjus suorganizuoti miesto ir apylinkių gynybos spalio 9 d. Vilnių užėmė Lenkijos kariuomenės daliniai.

## Išnašos

## Literatūra

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*