open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Aldona Paulauskienė

**Aldona Paulauskienė** (1935 m. gegužės 18 d. Pocelonys, Alytaus rajonas, Lietuva) – lietuvių kalbininkė, Latvijos universiteto garbės daktarė.

## Biografija
1958 m. baigė Vilniaus universitetą. 1959 m. dirbo Lietuvių kalbos ir literatūros institute, 1960–1961 m. – Respublikiniame mokslinės techninės informacijos ir propagandos institute. 1961–1964 m. Vilniaus universitete ėjo aspirantūros studijas, 1981 m. tapo habilituota mokslų daktare, habilitacijos darbas – monografija „Gramatinės lietuvių kalbos veiksmažodžio kategorijos“. 1964–2005 m. dėstė Vilniaus universitete, 1983 m. įgijo profesoriaus laipsnį. Nuo 1998 m. dėsto ir Kauno technologijos universitete.

## Mokslinė veikla
Pagrindinė A. Paulauskienės tyrimų sritis – lietuvių kalbos morfologija, ypač veiksmažodžio klausimai. Taip pat parašė straipsnių apie kalbos kultūrą, stilistiką, ne vieną studijų vadovą. Paskelbė straipsnių ciklą apie antikos gramatikas, knygą „Pirmosios lietuvių kalbos gramatikos“ (2006). Už lietuvių kalbos morfologijos tyrinėjimus A. Paulauskienei 1997 m. paskirta Lietuvos Respublikos mokslo premija.

## Bibliografija
* *Lietuvių kalbos veiksmažodžių veikslai*, 1965
* *Leksinės-gramatinės lietuvių kalbos veiksmažodžio reikšmės*, 1967
* *Veiksmažodžio asmens kategorija*, 1969
* *Dabartinės lietuvių kalbos veiksmažodis*, 1971
* *Lietuvių kalbos morfologija* (bendraautorė), 1976
* *Gramatinės lietuvių kalbos veiksmažodžio kategorijos*, 1979
* *Gramatinės lietuvių kalbos vardažodžių kategorijos*, 1989
* *Lietuvių kalbos morfologijos apybraiža*, 1983
* *Gramatikos normos ir dabartinė vartosena* (su D. Tarvydaite), 1986
* *Druskininkų tarmės žodynas* (su G. Naktiniene ir V. Vitkausku), 1988
* *Kalbos praktikos patarimai* (bendraautorė), 1976, 1985
* *Lietuvių kalbos morfologija: Paskaitos studentams*, 1994
* *Dabartinė lietuvių kalba: Vadovas užsienio studentams* (su L. Valeika), 1994
* *Žodyno normos ir dabartinė vartosena* (su D. Tarvydaite), 1998
* *Lietuvių kalbos kultūra*, 2001
* *Teisininkų kalba ir bendrosios normos*, 2004
* *Lietuvių kalbos morfologijos pagrindai*, 2006

## Išnašos
Talino didžioji gildija

**Talino didžioji gildija** () – prekybininkų ir amatininkų gildija, sukurta ir veikusi Taline nuo XIV a. iki 1920 m. Ji buvo įsikūrusi Didžiosios gildijos rūmuose, autentiškame gotikiniame pastate Talino senamiestyje, kur šiandien yra Estijos istorijos muziejus. 2014 m. Didžiosios gildijos pastatui, pirmajam Estijoje, suteiktas Europos paveldo ženklas, pabrėžiantis vietos pirklių santykius ir prekybinius ryšius su Hanzos sąjunga kaip gerą Europos integracijos viduramžiais pavyzdį.

## Istorija

Prekybininkų ir amatininkų susivienijimo namai viduramžių Taline buvo antras pagal dydį (po miesto rotušės) pastatas. Didžioji gildija vienijo turtingus miesto pirklius, iš gildijos narių buvo renkamas miesto galva ir jo pavaldiniai.

Didžiosios gildijos namai pastatyti 1407–1410 m., o jų interjerai buvo baigti 1417 m. Pagrindinėje salėje ypač išlaikyta viduramžių dvasia. Tai didelė, 365 kvadratinių metrų menė, kurią puošia eilės kolonų su dekoratyviais kapiteliais.

Didžiosios gildijos pastatas yra laikomas tipiniu viduramžių Talino architektūros pavyzdžiu.

## Galerija

Interior of the Estonian History Museum.jpg|Didžioji menė
Great Guild Hall - Tallinn 2018-01-08 23.jpg|Praėjimas į muziejų
Museo Estonio de Historia, Tallinn, Estonia, 2012-08-05, DD 02.JPG|Durų portalas
Tallinn, Suurgildi hoone tuulelipp.jpg|Vėtrungė ant stogo
Great Guild Hall - Tallinn 2020-05-29 05.jpg|Belstukas ant durų


## Šaltiniai
Marato mirtis (filmas)

**Marato mirtis** () – 1897 m. prancūzų režisieriaus Georgo Gato nebylusis trumpametražis filmas (trukmė 1 min.). Premjeros data nežinoma. Filmavimas buvo vykdomas 1897 m. rugsėjo mėn.

## Siužetas
Jean-Paul Marat vonios kambaryje. Čia jis ir nužudomas. Žudikas vėliau sulaikomas. 

## Nuorodos
* Marato mirtis (imdb.com portale)
Vileišių šeimos koplyčia-mauzoliejus

**Vileišių šeimos koplyčia-mauzoliejus** – Vilniuje, Rasų kapinėse stovinti viena iš 12 laidojimo koplyčių, paskelbtų kultūros paminklais. Stovi kapinių šiaurinėje dalyje, apie 100 m į vakarus nuo centrinių vartų (Rasų gatvėje), stačiame šlaite prie tako, į kurį nukreiptos įėjimo durys.

## Istorija
 
XX a. pradžioje koplyčią suprojektavo ir fundavo inžinierius Petras Vileišis. Koplyčios kriptose buvo palaidoti Vileišių  giminės atstovai. 

Vileišių koplyčia paskelbta nacionalinės reikšmės paminklu, 1996 m. lapkričio 27 d. įrašyta į Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). Jos eilės nr. kapinių paminklų komplekse – 164.

## Architektūra

Koplyčios pastatas su tinkuotomis plytų mūro sienomis, kompaktinis, kvadrato plano. Mūrinio pamato cokolinė dalis su laidojimo nišomis orientuota šiaurės kryptimi (į nuokalnę). Įėjimas į koplyčią su kalto metalo durimis įrengtas antrajame statinio tarpsnyje iš pietų pusės, nuo kapinių tako. Pastatą vainikuoja dvišlaitis stogas su nupjautos piramidės formos anstatu ir ažūriniu bokšteliu. Stogas dengtas skardos lakštais. Bokštelio viršūnėje įtaisytas kalto metalo kryžius. Sienose įrengtos smailiaarkės durų ir langų angos.

Koplyčia priskiriama neogotikos stiliaus elementų turintiems pastatams.

## Palaidojimai

Mauzoliejuje palaidoti garsesni asmenys:
* Petras Vileišis (1851-1926), inžinierius, visuomenės veikėjas
* Antanas Vileišis (1856-1919) gydytojas, visuomenės veikėjas 
* Vytautas Vileišis (1887-1937), inžinierius, diplomatas
* Jonas Vileišis (1872-1942) teisininkas, visuomenės veikėjas, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataras

Šių ir kitų asmenų (jų šeimų narių) palaidojimai paliudyti šiaurės fasado nišose pritvirtintose marmurinėse atminimo lentose. Jos pusapskritės formos, su įrašais lietuvių ir lenkų kalbomis: 
* *PETRIUKAS VILEIŠIS, / 12 METŲ PRAGYVENĘS, / DIEVUJE UŽMIGO 17 D. RUGPJŪČIO 1904 M./ IR PRAŠO UŽ JĮ PRI DIEVO ATSIDUKSETI.*
* *Lietuvos Nepaprastas Pasiuntinys / ir Įgaliotas Ministras Latvijai / INŽ. VYTAUTAS VILEIŠIS / GIMĖ 1887- XI-11 D. / MIRĖ 1937-VII-5 D./ ILSĖKIS VIEŠPATYJE.* 
* *JONAS VILEIŠIS/ 1872.I.3 - 1942.VI.1/ PAVERGTOJ IETUVOJ / VARPININKAS, KOVOTOJAS. / LAISVOJ LIETUVOJ - / VALSTYBĖS STATYTOJAS. / TEISIŲ GYNĖJAS.*
* *BIRUTĖ- VILEIŠYTĖ- TURSIENĖ / 1904- 1966 / ś.P / STEFAN/ MOSZCZYŃSKI/ ZM. 13 LUTEĆO 1908 R./ WIEKU LAT 36.* 
* *ANTANAS VILEIŠIS/ DAKTARAS/ GIMĖ 1856-X-21, MIRĖ 1919-IV-9.*
* *INŽ. PETRAS VILEIŠIS/ 25. I.1851 - 12.VIII.1926.*
* *ALINA / MOŠČINSKAITE / PETRIENĖ VILEIŠIENE/ 1866-1930.*

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Vileišių koplyčia žemėlapyje (*ortofoto*, maps.lt)
Nuėmimas nuo kryžiaus (Caravaggio)

**Nuėmimas nuo kryžiaus** (kitur „Guldymas į karstą“) – italų baroko dailininko Karavadžo (1571–1610) altorinis paveikslas, esantis Vatikano pinakotekoje.

## Apie paveikslą
Paveikslą „Nuėmimas nuo kryžiaus“ užsakė Romos didikas Džirolamas Vitričė () savo giminės koplyčiai Santa Maria in Valicella bažnyčioje Romoje. Tai buvo vienas iš reikšmingiausių Karavadžo užsakymų Romoje. Jis datuojamas atliktas 1602−1604 m. Jame pavaizduota Naujojo Testamento Kristaus gyvenimo istorija. Epizodas, kai nukryžiuotas Kristus buvo nuimtas nuo kryžiaus Nikodemo ir Šv. Jono. 

Nikodemas pavaizduotas pirmajame plane, prilaikantis Kristaus kūną už kojų. Šv. Jonas pavaizduotas prilaikantis Kristų už torso. Šalia Karavadžas pavaizdavo Mergelę Mariją, Mariją Magdalietę ir Mariją Kleopietę, dramatiškai pakėlusią rankas ir akis į Dangų. Kristaus kūno vaizdavimas turi panašumų su Mikelandželo „Pietos“ Kristaus figūra. Pavyzdžiui, mirusio Kristaus kūno oda pasikelia į viršų po Šv. Jono pirštais kaip „Pietoje“. Šv. Jono pirštai atkreipia dėmesį į Kristaus žaizdą šone. Karavadžas nutapė paveikslą pasirinkęs netradicinį scenos vaizdavimą. Paveiksle nėra pavaizduotas nei kryžius, nei karstas. Vaizduojamas momentas, kada Kristaus kūnas nuleidžiamas ant Patepimo akmens. Tarsi arka sukomponuoti veikėjai atkreipia žiūrovo žvilgsnį į mirusio Kristaus veidą, į kurį taip pat žiūri Šv. Jonas, Mergelė Marija ir Marija Magdalietė. Nusvirusios Kristaus rankos, liečiančios stambų šaltą akmenį, veiksmas simbolinis − liudija apie būsimą prisikėlimą.

1797 m. Napoleono armijos okupacijos metu paveikslas kartu su kitais kūriniais iš Romos buvo pergabentas į Paryžių. 1817 m. grąžintas į Romą, kur pateko į popiežiaus Pijaus VII pinakoteką. „Nuėmimas nuo kryžiaus“ tapo vienu iš geriausiai žinomų Karavadžo paveikslų dėka daugelio kopijų. Savas paveikslo versijas nutapė Rubensas, T. Žeriko, P. Sezanas.

## Išnašos
Chondzynskių šeimos kapo koplyčia

**Chondzynskių šeimos kapo koplyčia** – Vilniaus Rasų kapinių architektūriniam kompleksui priklausanti viena iš 12 laidojimo koplyčių, paskelbtų kultūros paminklais, įrašytų į Kultūros vertybių registrą. 

2012 m. Chondzinskių koplyčia paskelbta regioninės reikšmės paminklu. (unik. kodas ). 2017 m. ji buvo įtraukta į  Vilniaus istorinių Rasų kapinių objektų tvarkymo programą.

## Istorija

Koplyčia pastatyta 1911 m. Jos rūsyje buvo palaidoti Chondzinskių () šeimos nariai, mirę 1911–1940 m. laikotarpyje.

Stipriai apgriauta pokario laikotarpiu, koplyčia buvo remontuota joje palaidoto Bronislavo Chondzinskio dukters Bronislavos Michalovskos pastangomis. Dar kartą koplyčia buvo restauruota 2018 m. kapinių renovacijos metu. Ta proga ji buvo nudažyta šviesiai geltonai dažais.

## Architektūra

Koplyčios pastatas, jos dekoras siejasi su secesinės architektūros stiliumi. Nežinoma architekto pavardė. Kapo koplyčios statinys plytų mūro sienomis, užimantis 19 m². Jis kompaktinis, kvadrato plano su šiaurės rytų pusėje stačiame šlaite įgilintu laidojimo rūsiu. Išsiskiria apskardintu kupolo formos stogu, gerai matomos kriptų memoralinės lentos su lenkiškais įrašais. Stogo smailę vainikuoja lotyniškas metalinis kryžius. Statinio sienose įrengtos stačiakampės langų ir durų angos. Langai apsaugoti metalinėmis grotomis. Durys įtaisytos šiaurės rytų fasade, jos medinės, įsprūdinės, dvivėrės, su įstiklinta viršutine dalimi. 

Virš durų ir pastogės įtvirtintos dvi glazūruotų plytelių spalvotos juostos, padarytas įrašas lenkų kalba: *BOG / NASZA UCIECZKA*. Pastato pamatas su tinkuotu rūsto imitacijos plytų mūro cokoliu. Pietryčių pusėjė įrengti betoniniai vieno maršo laiptai. Laidojimo rūsio sienoje įmūryta šlifuoto granito lenta su memorialiniu įgilintų raidžių įrašu: *s.†p. / TERENIA CHĄDZYŃSKA / UR 10 3 1901 - ZM 3 7 1911 / FELICJA Z SIEMAŚZKÓW / CHĄDZYŃSKA / UR. 9 2 1878 - ZM. 30 8 1935 / ZOFIA Z CHĄDZYŃSKICH / ZAŁESKA / UR 4 7 1909 - ZM. 15 11 1936 / BRONISŁAW CHĄDZYŃSKI / UR. 9 9 1858 - ZM. 14 1 1938*,  apačioje dvi metalinės lentos: *ANTONINA Z CHĄDZYNSKICH / CYPRYSZEWSKA / UR. 1903 R. / ZGINELA 1940 R.* 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Chondzynskių koplyčia žemėlapyje (*ortofoto*, maps.lt)
Ulikumis

**Ulikumis** (d*Ullikumme*) – akla ir kurčia akmeninė pabaisa huritų mitologijoje. Norėdamas pražudyti Tešubą ir atgauti prarastą valdžią danguje, šią pabaisą sukūręs dievas Kumarbis. Tešubui Ulikumį įveikti padėjęs Ea.

Vardas Ulikumis, manoma, reiškia „priešiškas Kumijai“, „Kumijos griovėjas“.

## Ulikumio mitas
Kaip pasakojama Ulikumio mite, Kumarbis, siekdamas nuversti audros dievą, apvaisinęs didžiulę uolą. Iš jos gimęs Ulikumis – akmeninė pabaisa. Kad niekas Ulikumio nepastebėtų, Kumarbis jį įtaisęs ant dešiniojo milžino Upelurio peties. Ulikumis per 15 dienų sparčiai išaugęs ir jį pastebėjęs Saulės dievas, kuris apie pabaisą pranešęs audros dievui. Apžiūrėti milžino audros dievas drauge pasiėmęs keletą kitų dievų. Deivė Ištar bandžiusi jį apžavėti, tačiau jai nepavykę, nes Ulikumis buvęs aklas ir kurčias. Tuomet audros dievas nusprendęs įveikti Ulikumį jėga: jam įsakius, atgabenti jo jaučiai, žaibai. Visgi jėga įveikti Ulikumio nepavykę, nors su juo kovęsis karo dievas Aštabis ir visi kiti dievai (Ea kovoje nedalyvavęs). Pabaisa užaugusi pernelyg didelė, kad ją būtų galima įveikti jėga.

Galiausiai audros dievas nusprendęs paprašyti dievo Ea patarimo. Ea susiradęs milžiną Upelurį ir pasiteiravęs jo apie Ulikumį. Šis pabaisos nebuvo pastebėjęs, tik pajutęs nedidelį dešiniojo peties skausmą. Tuomet Ea pirmapradžių dievų paprašęs rėžtuko (juo buvę atskirti dangus ir žemė) ir atskyręs Ulikumį nuo Upelurio. Ulikumis pasidaręs nebe toks galingas ir dievai, nepaisydami pabaisos grasinimų užgrobti valdžią danguje, atnaujinę puolimą.

Pasakojimo pabaiga nėra išlikusi. Manoma, kad joje buvo pasakojama apie galutinę audros dievo pergalę.

## Šaltiniai
Marato mirtis

**Marato mirtis** () – prancūzų dailininko Žako Lui Davido paveikslas, nutapytas 1793 m. Tai vienas garsiausių paveikslų, skirtų atminti Didžiajai Prancūzijos revoliucijai.

Paveiksle pavaizduota radikalaus laikraščio „Liaudies draugas“ žurnalisto, jakobinų lyderio Jeano Paulo Marato mirtis. Ž. P. Maratas buvo vienas aršiausių jakobinų teroro šalininkų. Susirgęs odos liga, Maratas neišeidavo iš namų, norėdamas palengvinti savo kančias, dažnai maudydavosi. 1793 m. liepos 13 d. dvarininkė Charlotte Corday besimaudantį Maratą nudūrė peiliu. Ž. L. Davidas buvo pažįstamas su Maratu ir nutapė paveikslą praėjus trim mėnesiams po pasikėsinimo. Dailininkas scenai pasirinko neutralų ir šaltą foną. Jis aiškiai pavaizdavo scenos detales: žaizdą, ant žemės nukritusį peilį, Marato plunksną, laišką, kurį parašė žudikė (su paminėtu jos vardu). Marato figūra turi sąsajų su Mikelandželo „Pietos“ Kristaus pavaizdavimu. Ž. L. Davidas pavaizdavo Maratą tarsi naujos, revoliucinės „civilinės religijos“ kankinį.

Paveikslas saugomas Briuselyje, Karališkojo dailės muziejaus kolekcijoje. Yra keliolika paveikslo versijų, iš kurių Briuselyje esanti laikoma galutine.

## Šaltiniai
Remfanas

**Remfanas** arba **Refanas** (, *Ῥεμφάν*, *Ῥεμφάμ*, *Ῥαιφάν*, *Ῥεφάν*) – astralinė dievybė, minima Biblijoje, Apaštalų darbų knygoje (7,43). Jos garbinimas esą užrūstino Dievą ir prisidėjo prie to, kad žydai pateko į Babilonijos nelaisvę. Siejamas su Saturno planeta.

Remfanas drauge su dievu Sikutu minimas ir pranašo Amoso knygoje (5,26). Hebrajiškame tekste jis vadinamas Kijūnu (כיון‏‎), akad. *Ka(y)awanu*. Šis neretai tapatinamas su asirų ir babiloniečių dievu Ninurta, kurio kultas buvo susijęs su Saturno planetos garbinimu. Septuagintoje hebrajų Kijūnas įvardytas *Ῥαιφάν* arba *Ῥεφάν*. Manoma, kad šis vardas atsirado dėl klaidos: hebrajų raidė k (כ) pakeista į r (ד), o ph (φ) – į v (י). Saturnas akadų kalba dar vadintas *Sakkut*, jį Amoso knygoje atitinka Sikutas.

## Šaltiniai
Žilinskių šeimos kapo koplyčia

**Žilinskių šeimos kapo koplyčia** – viena iš Rasų kapinių laidojimo koplyčių Vilniuje, kultūros paminklas. Stovi kapinių pietinėje centrinės aukštumos dalyje.

## Istorija

Kunigas Piotras Žilinskis pastatė pirmąją privačią kapų koplyčią Rasų kapinėse. Čia ji iškilo palyginti vėlai – tiktai XIX a. 7-jame ir 8-jame dešimtmetyje. Koplyčios statytojo nemėgo vilniečiai dėl jo bendradarbiavimo su caro režimu. Jis turėjo Rusijos valdžios pasitikėjimą po 1863 m. sukilimo, todėl po jo žiauraus numalšinimo buvo paskirtas Vilniaus diecezijos administratoriumi 1863-1883 m. Šiuo laikotarpiu represijos Lietuvos gyventojų atžvilgiu buvo ypatingai stiprios. Tuo tarpu P. Žilinskis caro privilegijų dėka kaupė turtą, bei pasisavindavo visas įplaukas iš Aušros Vartų koplyčios. Savo kapo koplyčiai statyti nurodė vietą centrinėje kapinių aukštumoje. 

Koplyčia buvo baigta 1882 m., kuomet jos kriptoje buvo palaidoti kun. P. Žilinskio giminaičių palaikai.

Po 1945 m. koplyčia buvo apgriauta, 1988 m. restauruota. 2017 m. koplyčia buvo įtraukta į  Vilniaus istorinių Rasų kapinių objektų tvarkymo programą.

## Architektūra

Koplyčia tinkuoto mūro sienomis, kvadratinio plano, vieno  aukšto su pastoge ir laidojimo rūsiu, uždengta trišlaičiu stogu. Apskardintą stogą vainikuoja metalinis lotyniškas kryžius. Pamatas sudėtas iš lauko akmenų su lauko akmenų ir granito blokų cokoliu. Koplyčios sienas supa kampiniai piliastrai su korintinėmis galvutėmis, palaikančiomis kaladėlinį karnizą su pakabintomis apverstomis palmetėmis. Priekiniame (šiaurės rytų) fasade įtaisytos metalinės dvivėrės įėjimo durys. Frontoną puošia iškilių raidžių memorialinis įrašas lenkų kalba: *GROBY / RODZINY / ŻYLIŃSKICH* Užrašas apgaubtas gipsiniais lipdiniais su augaliniais motyvais. Lenkų architektas Edmundas Malachovičius (1925-2015) yra pateikęs, kad anksčiau viršuje buvo užrašas: „Groby rodziny hrabiów Żylińskich” (*Grafų Žilinskių šeimos kapai*), tačiau kun. P. Žilinskis, kaip mūrininko sūnus neteisėtai naudojo grafo titulą.

Šoninėse koplyčios sienose įrengtos stačiakampės nedidelės langų angos. Viduje buvo pritvirtintos trys lentelės su inskripcijomis, tačiau jos neišlikusios.  Ant galinės sienos kabo gipsinė Nukryžiavimo scena, kurios kompozicija paremta grafiniu olandų manierizmo stilistikos vaizdu.

## Šaltiniai
Bebelio aikštė

**Bebelio aikštė** () – aikštė Berlyne, Vokietijoje. Bebelio aikštė buvo planuota kaip pagrindinis *Forum Fridericianum* (vieta, kuri skirta įkūnyti buvusios sen. Romos didybę) objektas. Nors įgyvendinta tik dalis projekto, tačiau aikštėje iškilo nemaža statinių.

Aikštė pradėta statyti Prūsijos valdovo Frydricho II valdymo metais, tarp 1741 ir 1743 m., ir vadinta **Operos aikšte** (). 1910 m. rugpjūčio 10 d. ji pervadinta į **[[Pranciškus Juozapas I| Pranciškaus Juozapo I]] aikštę** () jo gimtadienio proga.

1933 m. gegužės 10 d. aikštė tapo nacių propagandos organizuoto knygų deginimo vieta. Buvo sudeginta apie 20 tūkst. knygų, kurių autoriai laikyti Trečiojo Reicho priešais.

## Šaltiniai
Nedzviadka

**Nedzviadka** – upelis Rytų Lietuvoje, Vilniaus rajone; Vilnios dešinysis intakas. Susiformuoja Taurų miške, teka į vakarus pro Liesiškes, Taurijos kaime įteka į Vilnią Vilnios hidrografinio draustinio teritorijoje, 35,2 km nuo jos žiočių. Priklauso Neries mažųjų intakų (su Nerimi) baseinui.

## Išnašos
Aisojimstan

**Aisojimstan** (*Aisoyimstan*, „kuriantis šaltį“) – dievas Montanos indėnų juodakojų mitologijoje; siejamas su žiema ir sniegu.

Tikėta, kad Aisojimstan atneša sniegą, šaltį, sukelia vėtrą, sušaldo žemę ir apkloja ją sniegu. Įsivaizduotas kaip baltas vyras su baltais plaukais, apsirengęs baltais rūbais ir jojantis ant balto žirgo.

## Šaltiniai
Aukštutinės Kulvos dvaras

**Aukštutinės Kulvos dvaras**, kitaip *Daigučių dvaras* arba *Kulvos Podleščyznos dvaras* – buvusio dvaro sodyba Jonavos rajone, Kulvos gyvenvietės paribyje su Daigučių kaimu, 9 km nuo Jonavos. Dvarvietę nuo kelio  užstoja dideli gamybiniai ir ūkiniai pastatai.

## Istorija

Iki 1640 m. dvaras priklausė bajorams Parčevskiam ir Kulviečiams. 1643 m. perėjo Blinstrubų iš Tautvilo nuosavybėn. Nuo 1799 m. priklausė Mejerių giminei. Valdant Blinstrubams, dvaro teritorijoje buvo pastatyta mūrinė šeimos koplyčia.

Daigučių dvaro sodybos pastatai statyti XIX a. viduryje - XX a. pradžioje. Sovietmečiu dvarvietėje daug kas pakito, pažeista dvaro planinė erdvinė struktūra, pastatyta daug naujų didelių tūrių pastatų, senieji dvaro pastatai sunyko. Iki šių dienų išliko du dvaro laikotarpio pastatai: dvarininko namas (u. k. 115) bei svirnas (u. k. 38365).

Buvę Kulvos dvaro rūmai mediniai, neįprasto, beveik kvadrato formos plano, 16x16,2 dydžio, su pusvalminiu stogu. Virš langų klasicistiniai laužyto kontūro apvadai. Skliautuose yra po 2 langus ir mažą langelį. Pastato centre sumūrytas plytų kaminas, į kurį sueina visų krosnių dūmtakiai. Pastogės dalyje kaminas iš visų pusių tolydžio siaurėja. Sienos sudėtos iš pjautų rąstų, kampuose sukirstos į lygias sąsparas. Iš laiko pusės apkaltos horizontaliomis lentomis su kalvio darbo vinimis, kampai – vertikaliomis, piliastrų imitacija. Patalpų sienos ir lubos tinkuotos.


Daigučių dvaras,namas.JPG|Gyvenamasis namas
Daigučių dvaras, ūkinis kiemas.JPG|Gyvenamojo namo ūkinis kiemas
Daigučių dvaras, svirnas.JPG|Ūkio pastatas
Daigučių dvaras, ūkio pastatas.JPG|Ūkio pastatas


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
Prozerpinos pagrobimas

**Prozerpinos pagrobimas** – italų baroko skulptoriaus Džian Lorenco Berninio skulptūra, sukurta 1621−1622 m. ir esanti Borgezių galerijoje Romoje. Laikoma pirmuoju reikšmingu Berninio kūriniu.

## Apie skulptūrą
„Prozerpinos pagrobimas“ buvo viena iš keturių skulptūrų, skirtų dekoruoti kardinolo Scipionės Borgezės vilai prie Romos (dabar Borgezių galerija miesto viduryje). Pirmasis užmokęstis už darbą Berniniui atliktas 1621 m. birželį ir skulptūra atgabenta į paskirties vietą 1622 m. rugsėjį. Greitu laiku dėl konkrečiai nežinomų priežasčių skulptūra buvo padovanota kardinolui Liudovikui Liudovisiui, naujai išrinkto popiežiaus Grigaliaus XV sūnėnui, ir perkelta į Liudovisio vilą. 1908 m. skulptūrą nupirko Italijos valstybė ir grąžino į originalią vietą − Borgezių galeriją.

„Prozerpinos pagrobimas“ sukurtas Ovidijaus poemos „Metamorfozės“ pasakojimų motyvais. Pasak istorijos, požemių dievas Plutonas pamatė Jupiterio ir Cereros dukterį Prozerpiną, renkančią gėles šalia Pergusos ežero Sicilijos saloje. Plutonas ją įsimylėjo ir pagrobė į požemių (anapusinį) pasaulį. Iš pykčio ir liūdesio Cerera nustojo rūpintis dirbamais laukais. Jai nuraminti Jupiteris su Merkurijaus pagalba pasiekė susitarimą su Plutonu: devynis metų mėnesius Prozerpina praleis su motina ir kitais Olimpo dievais, o likusius tris metų žiemos mėnesius praleis su Plutonu požemių karalystėje.

„Prozerpinos pagrobime“ Plutonas pavaizduotas su karūna ir skeptru (nukritęs prie kojų). Jį saugojančiu pavaizduotas trigalvis šuo Cerberis (kitoje grupės pusėje). Plutono figūra spinduliuoja vyrišku tvirtumu ir pasitikėjimu. Pagrobiamos Prozerpinos figūra atrodo palyginus maža ir trapi, tačiau realybėje yra natūralaus žmogaus dydžio. Šio efekto skulptorius pasiekė iškreipdamas Prozerpinos kūną. Pavaizduota nuo Prozerpinos nukrentanti skraistė, kuri atidengia jos nuogumą. Ši detalė paminėta Ovidijaus. Skulptūra turėjo būti žiūrovo matoma iš frontaliosios pusės, tačiau dabar Borgezių galerijoje ją galima apžiūrėti iš visų pusių ir įsitikinti Prozerpinos figūros natūralumu. Prozerpinos galva nusisukusi virš peties ir pavaizduotos iš akių byrančios ašaros. Berniniui rūpėjo pavaizduoti ne tiek figūras, kiek vykstantį veiksmą. Tai pasiekta derinant figūrų galvų, rankų ir kojų ritmiką.

## Šaltiniai

* Pinton, Daniele. *Bernini: sculptor and architect*. ATS Italia Editrice, 2009, p. 14
* Borgezių galerijos informacija
Agnieszka Stelmaszyk

**Agnieszka Stelmaszyk** (g. 1976 m. sausio 6 d.) – lenkų knygų vaikams ir paaugliams autorė, rašytoja, keliautoja.

## Biografija
Ji kilusi iš Didžiosios Lenkijos, lankė kardinolo Stefano Višinskio pradinę mokyklą Vysokoje.

Pagal profesiją ji yra lenkų kalbos mokytoja, tačiau niekada nedirbo mokykloje. Ji su savo šeima gyvena Bydgoščiuje.

Ji debiutavo 2007 metais. 2010 m. buvo išleista pirmoji „Lobių ieškotojų“ (lenk. *Kroniki Archeo*) knygų serijos dalis.

## Kūryba
Agnieszka Stelmaszyk yra daugelio knygų vaikams ir jaunimui autorė. Jos bestselerių serija „Lobių ieškotojai“ išspausdinta daugiau kaip 500 000 egzempliorių tiražu. 2016 m. jos knygos išverstos į rusų ir ukrainiečių kalbas. Iki 2020 metų jos knygos buvo išleistos azerbaidžaniečių, čekų, estų, lietuvių, rusų, suomių, ukrainiečių ir vokiečių kalbomis. Autorės knygas lietuvių kalba leidžia leidykla „Nieko rimto“.

Lietuvoje pasirodė šios Agnieszkos Stelmaszyk knygos:

### ''Lobių ieškotojai''
# *Nefertitės lobio paslaptis*, 2017
# *Atlantų lobis*, 2018
# *Didžiojo Magistro paslaptis*, 2018
# *Auksinio drakono prakeiksmas*, 2019
# *Deimantų slėnio mįslė*, 2020

### Kitos knygos
* *Kačių šeimynėlės smagios išdaigėlės*, 2020

## Šaltiniai
Columbo

**Columbo** – JAV kriminalinis serialas, nereguliariai rodytas per NBC televiziją 1971–1978 metais programoje „The NBC Mystery Movie“ ir vėliau 1989–2003 m. per ABC. Dvi įžanginės („pilot“) serijos buvo parodytos 1968 ir 1971 m. Kiekviena serialo serija yra atskira kriminalinė istorija, kurias sieja bendras personažas – Los Andželo policijos departamento detektyvas, leitenantas Columbo. Serialas išpopuliarino „atvirkščio detektyvo“ žanrą, kurio istorijose nusikaltimas ir nusikaltėlio identitetas parodomi iš pat pradžių, ir siužeto intriga yra kaip detektyvui pavyks išsiaiškinti žiūrovams žinomą nusikaltėlį, o ne kuris personažas yra nusikaltėlis, kaip labiau tradiciniuose „Whodunit“ žanro detektyviniuose kūriniuose.

Leitenanto Columbo personažą bei serialą sukūrė scenaristai ir prodiuseriai Richard Levinson ir William Link. Aktoriaus Peter Falk vaidintas Columbo yra paprastas, darbininkų klasės policijos detektyvas, neišsiskiriančios išvaizdos, seriale beveik visada yra antraplanis veikėjas, apie kurio asmeninį gyvenimą žinoma labai mažai. Jis nuolat kalba apie savo žmoną, ar rečiau – apie kitus gimines, tačiau jie seriale niekada neparodyti, ir nežinia, ar egzistuoja, ar išgalvoti. Net Columbo vardas nei karto nepaminėtas seriale, tačiau sykį parodytas parašytas ant jo pažymėjimo. Nusikaltėliai paprastai yra aukštuomenė, turtingi ir garsūs žmonės ir pagrindiniai serijos veikėjai Jų nusikaltimai dažniausiai būna kruopščiai suplanuoti, gudrūs, o kai įvykdyti spontaniškai – būna kruopščiai suplanuotas įkalčių nuslėpimas. Nepaisant to, tikruosius nusikaltėlius detektyvas dažniausiai atskleidžia gana anksti, remdamasis įvairiais prieštaravimais jų liudijimuose, ir likusi siužeto dalis yra apie pastangas surinkti įkalčius. Serijos dažniausiai baigiasi nusikaltėlio prisipažinimu, kai Columbo surinkti faktai nebeleidžia daugiau išsisukinėti. Kita tipiška pabaiga, kai Columbo atkaklumo ir nuolatinių užuominų apie vis daugiau surinktų įkalčių išgąsdinti nusikaltėliai mėgina geriau paslėpti nusikaltimo pėdsakus, neturi laiko gerai apgalvoti strategijos ir eigoje tik dar labiau išsiduoda, inkriminuoja save. Bendraudamas su įtariamaisiais, Columbo slepia savo aštrų protą ir įžvalgą po apsimestiniu išsiblaškymu, naivumu ir žioplumu, dėl ko nusikaltėliai paprastai jo neįvertina ir nelaiko rimta grėsme.

Serialas buvo rodytas 44 šalyse. 1999 m. „TV Guide“ žurnalas įtraukė leitenantą Columbo į savo „50 visų laikų geriausių TV personažų“ sąrašą septintoje vietoje. Tas pats žurnalas Steven Spielberg režisuotą seriją „Žmogžudystė kaip iš knygos“ () įtraukė į „Šimto visų laikų geriausių serialų serijų“ sąrašą šešioliktoje vietoje. 2013 m. Amerikos rašytojų gildija įtraukė „Columbo“ į savo „101 geriausių serialų scenarijų“ () sąrašą 57-oje vietoje.

## Nuorodos ir šaltiniai
* Serialo IMDB puslapis
* columbophile.com, neoficialus serialo puslapis
* TV Tropes puslapis apie serialą

### Išnašos
Samulevičių memorialinė sodyba

**Samulevičių memorialinė sodyba** – žinomų Lietuvos menininkų rezidencija, Jonavos krašto muziejaus filialas, įsikūręs šalia Jonavos, Šilų seniūnijoje, vienkiemyje netoli Praulių kaimo, prie kelio . Šioje sodyboje gyveno ir kūrė trijų kartų skirtingų sričių, įvairiapusiai menininkai – dailininkas modernistas Antanas Samuolis (1899–1942), jo brolio žmona tautodailininkė, vaikų knygelių autorė Stasė Samulevičienė (1906–1988) ir jos sūnus rašytojas, dramaturgas Raimundas Samulevičius (1937–1981). 

Sodyboje įkurtame muziejuje saugomi menininkų baldai, knygos, S. Samulevičienės sukurti žaislai, fotografijos, laiškai, dokumentai. Kieme vyksta menininkų plenerai, senųjų amatų stovyklos, rengiamos ekskursijos, edukacinės programos, literatūriniai vakarai, respublikiniai mėgėjų teatrų festivalio „Aidas“ spektakliai. Sodybos ekspozicija pateikiama ir virtualioje erdvėje – suskaitmeninta nemaža dalis eksponatų.

## Istorija

Samulevičių vienkiemis kolektyvizacijos laikotarpiu išliko (nebuvo nukeltas) jo šeimininkų pastangų dėka. Sodybai netekus šeimininkų, siekiant išsaugoti čia kūrusių menininkų palikimą, vienkiemis perduotas Jonavos krašto muziejui, čia įsteigtas muziejaus filialas. 1994 m. įkurta autentiška ekspozicija, įamžinanti visų trijų menininkų atminimą. 

Sodyboje šiltuoju metu laiku vyko teatro ir poezijos festivaliai, plenerai, tradicinėmis tapusios Jonavos Raimundo Samulevičiaus progimnazijos moksleivių krikštynos. Ilgainiui sodybos patrauklumas mažėjo, iškilo būtinybė atnaujinti pastatų vidaus erdves, sukurti šiuolaikiškas patrauklias ekspozicijas, atnaujinti kiemo infrastruktūrą, būtiną kultūriniams renginiams. Ši idėja pradėta realizuoti 2015 m., padedant rajono savivaldybei, UAB „Baldai Jums“, Jonavos miškų urėdijai. Bendradarbiaujant su Nacionaliniu M.K. Čiurlionio dailės muziejumi buvo gauti A. Samuolio darbų skaitmeninti vaizdai pagaminti šiuolaikiškoms reprodukcijoms. Atnaujinant ekspoziciją, sukurtos individualios visų trijų menininkų erdvės – S. Samulevičienės pūkiniai žaislai rado vietą menininkės name, o A. Samuolio ir R. Samulevičiaus atminimas įamžintas devintajame dešimtmetyje su Raimundo draugų pagalba atstatytoje dailininko klėtelėje.

## Ekspozicija

Atnaujinta ekspozicija atidaryta 2016 m. 

A. Samuolio kambaryje saugomi būtiniausi buities ir kūrybos daiktai – lova, stalas, tapybos reikmenys. Sienos nukabintos modernisto sukurtais paveikslais, vaizduojančiais Žaliakalnio rajono darbininkus, šeimos skurdą ir aukštuomenės tuštybę. Jo natiurmortuose – primityviausi buities daiktai. Sūnėnas R. Samulevičius atpažįstamas sodyboje iš jo nuotraukų ir laiškų, saugoma jo knygų kolekcija.

Liaudies meistrės S. Samulevičienės sukurti žaislai vaikams, vėliau tapę jos knygelių herojais, užima menininkės kambarį: siūti pūkuotukai, daugybė kitų minkštų žaislų, žvelgiančių nuo sienų, spintų, palangių, lentynų. Populiari kūrėjos žaislų gamybos edukacinė programa.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* 
* Oficiali svetainė
Apolonas ir Dafnė

**Apolonas ir Dafnė** – italų baroko skulptoriaus Džian Lorenco Berninio skulptūra, sukurta 1622−1625 m. ir esanti Borgezių galerijoje Romoje. 

## Apie skulptūrą
„Apolonas ir Dafnė“ buvo paskutinė iš keturių skulptūrų, skirtų dekoruoti kardinolo Scipionės Borgezės vilai prie Romos (dabar Borgezių galerija miesto viduryje). S. Borgezė skulptūrą užsakė 1622 m. rugpjūtį. Darbą ties ja Berninis nutraukė 1623 m. vasarą pradėjęs dirbti ties „Dovydo“ statula kardinolo Alesandro Perečio Montalto užsakymu (vėliau užsakymas perimtas to paties S. Borgezės). 1624 m. balandį Berninis pratęsė darbą ties „Apolonu ir Dafne“. Jam padėjo mokinys Džuljanas Finelis, kuris nukalė lauro medelio lapų, šakelių ir besiplaikstančių Dafnės plaukų fragmentus. Skulptūrinė grupė užbaigta 1625 m. rudenį ir iškart buvo pripažinta Berninio šedevru net didžiausių kritikų. Vėliau Berninis, kaip ir su kitais darbais, padėtais atlikti pagalbininkų, ignoravo Dž. Finelio indėlį.

„Apolonas ir Dafnė“ sukurta Ovidijaus poemos „Metamorfozės“ pasakojimų motyvais. Pasak istorijos, poezijos dievas Apolonas gyrėsi savo sugebėjimais naudotis lanku ir strėle. Erotas jį už tai nubaudė sužeisdamas jį švino strėlės antgaliu (neatsakytos meilės strėle). Apolonas įsimylėjo nimfą Dafnę. Nimfa atmetė jo meilinimąsi ir siekė išsaugoti skaistybę tarnaudama Dianai. Vejama Apolono iki išsekimo Dafnė kreipėsi į motiną Gają (kita versija, į tėvą, upės dievą Penėją) prašydama paversti medžiu, kad Apolonas jos neišprievartautų. Gaja išgirdo jos prašymą ir Apolonui beveik ją pasiekus pavertė lauro medeliu. Apolonas visgi nenustojo jos mylėti ir iš lauro medelio lapų nusivijo vainiką, kurį nuolat po to nešiojosi ant savo galvos.

„Apolono ir Dafnės“ grupėje pavaizduoti suvienyti du istorijos veiksmai: Apolono vijimąsis ir Dafnės virtimas medeliu. Apolonas pavaizduotas viena ranka (kairiąja) jau pasiekęs Dafnės liemenį. Apolono veido išraiška demonstruoja geismą ir meilę, Dafnės veidas − nuovargį ir išgąstį. Abi figūros atrodo tarsi nesusietos, bet ir ne atskiros. Lygi figūrų paviršiaus faktūra kontrastuoja su medelio grublėta. Kiekvienas figūrų elementas: nuo aukštai iškeltų Dafnės rankų iki veikėjų kojų pėdų, pavaizduotas judesyje. Tai yra vienas iš baroko skiriamųjų skulptūros bruožų: sustabdyto veiksmo aukščiausiame įtampos taške pavaizdavimas. Apolono figūra vėliau sulaukė priekaištų dėl to, kad atrodo kaip piemens, o ne dievo.

## Šaltiniai

* Pinton, Daniele. *Bernini: sculptor and architect*. ATS Italia Editrice, 2009, p. 18
* Borgezių galerijos informacija
Kinžvarto pilis

**Kinžvarto pilis** (, ) – istoriniai rezidenciniai rūmai Čekijos vakaruose, Chebo rajone, 20 km į pietryčius nuo Chebo, Lazne Kinžvarte.

XIII a. pabaigoje Čekijos karalystės pasienyje pastatyta gynybinė *Kunigeswart* pilis. XVI a. pabaigoje slėnyje netoli pilies pastatyti renesansiniai rūmai. 1623 m. Kinžvarto valda perėjo Meternichų giminės nuosavybėn. Sugriuvusių renesansinių rūmų vietoje 1681–1691 m. Meternichai pastatė barokinius rūmus, kurie 1820–1839 m. pagal architekto Pjetro Nobilės projektą perstatyti klasicistiniu stiliumi. 1945 m. pastatas nacionalizuotas, 1947 m. įrengtas viešas muziejus (veikė iki 1976 m.). Po 2000 m. rekonstrukcijos pastatas vėl atidarytas lankytojams. Rūmus supa 293 ha dydžio parkas.

Pilies bibliotekoje saugomi Meternichų giminės surinkti inkunabulai (230 vienetų), viduramžių rankraščiai, vertingi spaudiniai, mokslinės knygos, enciklopedijos. 1828 m. Meternichų įkurtame muziejuje sukaupta gamtos mokslų, numizmatikos, istorinių ir gamtos retenybių, rankraščių, Senovės Egipto, skulptūrų ir Rytų dailės kolekcija. 1960 m. pilies kolekcijose rasta Kinžvarto dagerotipija – viena iš pirmųjų fotografijų pasaulyje, dovanota Lui Dagero 1839 m. Klemensui fon Meternichui, tuometiniam Austrijos užsienio reikalų ministrui. 2017 m. dagerotipija įrašyta į UNESCO Pasaulio atminties registrą, šiuo metu eksponuojama Nacionaliniame technikos muziejuje Prahoje.

2020 m. Europos Komisija Kinžvarto piliai suteikė Europos paveldo ženklą. 

## Šaltiniai

* ''Castle Kynzvart - History'' , Kynžvart. Nuoroda tikrinta 2020-07-16.

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Ukmergės sentikių kapinės

**Ukmergės sentikių kapinės** – sentikių bendruomenės kapinės, esančios Ukmergėje, Dukstynos mikrorajone, Kareivinių gatvėje, ties nr. 42. Įsikūrusios 0,3 km į rytus nuo stačiatikių kapinių, 1,5 km į šiaurės rytus nuo Ukmergės sentikių cerkvės.

Kapinių sklypas išsidėstęs pamiškėje, šlaite, aptvertas akmens mūro tvora. Užima 0,74 ha plotą.

## Istorija

1862-1863 m. dokumentai byloja apie Ukmergėje tuo metu buvusią jau gana gausią sentikių bendruomenę, turėjusią savo maldos namus, dvasinį globėją. 

Ukmergės sentikių kapinės sovietiniais metais buvo apleistos, apaugusios krūmais. XX a. dešimtajame dešimtmetyje Lietuvos Respublikos centrinės ir vietos valdžios, bei bendruomenės pastangomis buvo atgaivintos, sutvarkytos.

## Literatūra

* Manefa Nikitina. „Староверы из Вилкомира“ (Sentikiai iš Vilkmergės). Kaunas: New World Baltic, 2009.

## Šaltiniai
Unter den Linden gatvė

**Unter den Linden** () – bulvaras Mitės rajone Berlyne. Ši gatvė prasideda Pilies aikštėje ir baigiasi Paryžiaus aikštėje.

Kadaise šia gatve būdavo vykstama į karališkuosius medžioklės plotus. XVII a. gatvė buvo apsodinta liepomis, pagal kurias ir pavadinta. Senieji medžiai išrauti 1658 m., tačiau 1820 m. vėl pasodintos keturios liepų eilės. XVIII a. Unter den Linden tapo pagrindine į vakarus besiplečiančio miesto gatve, prie kurios pamažu kilo prestižiniai pastatai. Šie pastatai buvo apgriauti Antrojo pasaulinio karo metu, vėliau restauruoti.

1990 m. suvienijus Vokietiją, šiame bulvare buvo pastatytos naujos kavinės ir restoranai, mados prekių parduotuvės, gatvė tapo daugybės renginių vieta.

## Galerija

File:View from the bridge, Berlin, Germany (6048949834).jpg
File:Unter den Linden Berlin2007.jpg
File:Berlin Schlossbruecke.jpg
File:Kommandantenhaus4.jpg


## Šaltiniai
Prancūzų katedra

**Berlyno Prancūzų katedra** () – vėlyvojo baroko stiliaus reformatų bažnyčia Berlyne.

Ši katedra buvo pastatyta hugenotų bendruomenei Berlyne, kuri čia buvo radusi prieglobstį po 1598 m. išleisto Nanto edikto. 1701–1705 m. čia buvo pastatyta kukli bažnyčia, kurią suprojektavo architektai Lui Kajaras ir Abrahamas Kuesnė. Ši katedra yra 1688 m. sugriautos hugenotų bažnyčios, esančios Šarentone, Prancūzijoje, kopija. 1754 m. bažnyčioje pastatyti vargonai. Bažnyčia buvo itin apgriauta per Antrąjį pasaulinį karą, atstatyta 1977–1981 m.

Šio statinio išskirtinis bruožas – masyvus cilindro formos bokštas, kurio pagrindą juosia korintinis kolonų portikas. Bokštas ir portikas 1785 m. pristatyti prie bažnyčios pagal Karlo fon Gotardo projektą. Katedroje įkurtas hugenotų muziejus, kuriame pasakojame apie hugenotų istoriją Prancūzijoje ir Bradenburge. 66 m aukštyje įsikūrusi apžvalgos aikštelė yra aukščiausia miesto istorinė vieta.

## Šaltiniai
Berlyno koncertų rūmai

**Berlyno koncertų rūmai** (), anksčiau – **Karališkojo teatro rūmai** (*Königliches Schauspielhaus*) – neoklasicizmo stiliaus koncertų salė Berlyne, Vokietijoje.

Pastatą suprojektavo žymus to laiko architektas Karlas Frydrichas Šinkelis, pastatas buvo pastatytas 1818–1821 m. ant Nacionalinio teatro, suprojektuoto architekto K. G. Langhanso, griuvėsių, likusių po 1817 m. gaisro. Į naująjį statinį įterptos senojo portiko kolonos. Statinys subombarduotas per Antrąjį pasaulinį karą, vėliau rekonstruotas, išorė atkurta kone identiškai. Šiuo metu koncertų rūmuose įsikūręs simfoninis orkestras *Konzerthausorchester Berlin*.

Pastatą puošią skulptūros muzikos ir dramos tema. Pastato fasade – milžiniškas jonėninis portikas su laiptais, kuriuos vainikuoja Apolono skulptūra, kurioje jis lekia grifų traukiamu vežimu. Prieš teatrą pastatyta marmurinė Frydricho Šilerio statula, kurią 1869 m. iškalė Reinholdas Begasas. XX a. 4 deš. naciai ją pašalino, kūrinys į savo vietą grąžintas 1988 m.

Amerikiečių akustikos eksperto L. Beraneko vertinimu, kuris rėmėsi dirigentų, muzikantų ir išmanančių klausytojų apklausomis, akustiniu požiūriu ši koncertų salė yra viena iš penkių geriausių pasaulyje.

## Šaltiniai
2020 m. protestai Chabarovsko krašte

**2020 m. protestai Chabarovsko krašte** – gausybė protestų Rusijos Chabarovsko krašte, kilusių dėl krašto gubernatoriaus Sergejaus Furgalo, kuris didžiule balsų persvara buvo išrinktas srities gubernatoriumi 2018 m., suėmimo.

Liepos 9 d. Sergejus Furgalas buvo areštuotas už pasikėsinimą nužudyti verslininką A. Smolskį ir verslininkų O. Bulatovo ir J. Zori nužudymą.

Pirmieji protestai kilo liepos 10 d., sekančią dieną po Sergejaus Furgalo suėmimo liepos 9 dieną.

Protestai vyko kiekvieną dieną Chabarovske ir išplito į kitus srities bei Rusijos miestus.

## Šaltiniai
Pilies aikštė

**Pilies aikštė** () – aikštė Berlyne, Vokietijoje. 

Kadaise aikštė buvo didžiulio gyvenamojo komplekso, vadinto Miesto pilimi (), dalis. 1451 m. iškilęs statinys tapo Bradenburgo kurfiurstų rezidencija. XVI a. viduryje kurfiurstas Frydrichas III įsakė atlikti barokinio stiliaus rekonstrukciją, pilis tapo rūmais. 1698-1716 m. vykusius statybos darbus prižiūrėjo architektas Andreasas Šliuteris. Per Antrąjį pasaulinį karą rūmai stipriai apdegė, tačiau 1945 m. buvo iš dalies rekonstruoti ir paversti muziejumi. Įkūrus VDR, nepaisant protestų, 1950-1951 m. rūmai nugriauti, aikštė pavadinta Markso ir Engelso vardu. Iš rūmų teliko tik arkos pavidalo fasadas, šis portalas dabar yra Valstybės tarybos pastato dalis. 1989 m. aikštei grąžintas vardas, 1993 m. pastolius apdengus audiniu, sukurta buvusių rūmų kopija. 

Buvusio pastato puošybą mena originalios skulptūros, tarp jų ir Dresdeno skulptoriaus Baltazaro Permoserio didingos atlantų skulptūros.  

## Šaltiniai

* Berlin Tourist Board: Schloßplatz
Berlyno šv. Jadvygos katedra

**Berlyno šv. Jadvygos katedra** () – baroko stiliaus katalikų bažnyčia Berlyne, Bebelio aikštėje. Katedra priklauso Berlyno arkivyskupijai.

Bažnyčia buvo pastatyta Silezijos maldininkams. Pirmasis projektas, kurtas Georgo Venzeslauso fon Knobelsdorfo buvo panašus į Romos Panteoną. Statyba pradėta 1747 m., katedra konsekruota 1773 m., nors statybos dar vyko iki 1778 m. Katedra taip pat baigta statyti ir 1886–1887 m. Bažnyčia buvo apgriauta per Antrąjį pasaulinį karą, 1952–1963 m. rekonstruota pagal Hanso Šviperto projektą, pastatas įgijo gelžbetoninį kupolą, interjeras buvo sumodernintas.

Katedros kriptoje palaidoti daugelis Berlyno vyskupų, yra XVI a. Dievo Motinos atvaizdas.

## Šaltiniai
Ningublaga

**Ningublaga** – dievas Mesopotamijos mitologijoje, vyriausiasis Nanos (Mėnulio dievo) sūnus. Laikytas Nanos Ekišnugal šventyklos sergėtoju. Ūre, greta Ekišnugal, būta ir paties Ningublagos šventyklos. Išlikę trys šiai dievybei skirti himnai.

Svarbiausias Ningublagos kulto centras buvo menkai žinomas Kiabrigo miestas, kur stovėjo šiam dievui skirta *(e) Ga-bur-ra* šventykla. Joje Ningublaga garbintas drauge su savo sutuoktine *Nin-(e)-igara*. Iš Kiabrigo Ningublagos kultas paplito Ūre. Apie Kiabrigo (manoma, jis buvo netoliese Ūro) sugriovimą pasakojama „Raudoje apie Šumerą ir Ūrą“.

Kad Ningublagos kultas Ūre buvo įgavęs nemažą svarbą, liudija ne tik čia stovėjusi jo šventykla, bet ir Ūre aptiktas dievų sąrašas, kuriame paminėta ši dievybė, taip pat Naram-Sino statulos, dedikuotos Ningublagai, įrašas. Be to, aprašant Ekišnugal kulto tarnus, šis dievas paminėtas Nanai skirtame himne (*Nanna Hymn E*). Deivės Nanšės himne Ningublaga įvardijamas „kario, narsiojo Sino, sūnumi“; jis padeda Hendursagai vykdyti teisingumą Ninoje buvusioje Nanšės šventykloje. Viename įraše užsimenama apie svarbią Ningublagos šventę: „vienas ožys būdavo parūpinamas didžiajai Ningublagos šventei“. Aštuoniolikti Urnamu valdymo metai pavadinti „metais, kuomet buvo padėti Ningublagos šventyklos pamatai“. Ūre Ningublagos kultas dar buvo paplitęs Trečiosios Ūro dinastijos laikais.

Minima, kad Isino karalius Lipit-Ištaras Ūre paskyrė savo dukterį vyriausiąja Ningublagos žyne.

## Šaltiniai
Latarakas

**Latarakas** arba **La-tarakas** () – dievas Mesopotamijos mitologijoje. Artimai susijęs su dievu Lulalu, su kuriuo II tūkst. pr. m. e. pabaigoje sudarė dievybių diadą.

Ši antraeilė dievybė buvo garbinama Uruke ir jo apylinkėse. Vėlesniais laikais laikytas demonu, galinčiu apsaugoti nuo blogio. Aptikti Marduk-mušalimo ir jo sūnaus Nana-mansumo cilindriniai antspaudai, kurių įrašuose nurodyta, kad jų savininkai buvo dievo Latarako tarnai. Manoma, kad Latarakas buvo šeimos dievas, jo kultas buvo perduodamas iš kartos į kartą.

Teigiama, kad Latarakas Naujosios Asirijos karalystės laikais galėjo būti vaizduojamas kaip būtybė su žmogaus kūnu ir liūto galva, apsisiautusi liūto kailiu, laikanti rankoje rimbą. Šiuo laikotarpiu Latarako ir Lulalo statulėlės apsauginės magijos tikslais būdavo užkasamos palei duris.

Viename maginiame tekste minimas tarp dievybių, galinčių apsaugoti nuo burtų (drauge su Lulalu).

## Šaltiniai
Aleksandro aikštė

**Aleksandro aikštė** () – aikštė Berlyne, Vokietijoje.

Kadaise *Ochsenmarkt* (jaučių turgumi) vadinta vieta buvo galvijų ir vilnos prekyvietė. Pavadinimas buvo pakeistas 1805 m. Berlyną aplankiusio caro Aleksandro I garbei. Tuomet aikštę puošė Karlo fon Gotardo kurta kolonada. Vėlesniais metais aplink aikštę iškilo namai ir parduotuvės, buvo įrengta turgavietė bei tramvajų linija. Aikštė tapo viena judriausių miesto vietų. 1929 m. mėginta kurti aplinką, bet iškilo tik du Pėterio Bėrenso pastatai – *Aleksanderhaus* ir *Berolinahaus.* Didžioji dalis pastatų buvo sunaikinti Antrojo pasaulinio karo metu, todėl dabar aikštę supa XX a. 7 deš. pastatyti pastatai, tarp jų – *Forum Hotel* ir Berlyno televizijos bokštas.

Ši aikštė yra viena labiausiai lankomų Berlyno vietų, per dieną aikštę aplanko apie 360 tūkst. žmonių. Labiausiai lankomi objektai – televizijos bokštas, Nikolajaus kvartalas ir Raudonoji rotušė.

## Šaltiniai
Leipcigo aikštė

**Leipcigo aikštė** () – aštuonkampė aikštė Berlyne, Vokietijoje. Palei aikštę eina Leipcigo gatvė (*Leipziger Straße*), o į rytus nuo aikštės yra Potsdamo aikštė (*Potsdamer Platz*). Aikštė buvo sugriauta Antrojo pasaulinio karo metu, Šaltojo karo metu buvo Berlyno sienos dalis ir buvo laikoma niekieno žeme. Dabar aikštė atstatyta pagal senąjį planą, pastatai kiek sumoderninti. 

Prieš karą aikštėje buvo įsikūrusi *Reichsmarineamt* (Reicho laivyno biuras, iš pradžių įkurtas Nr. 13, 1900-aisiais persikėlė į Nr. 17 / Voßstraße Nr. 20), *Wertheim* pavyzdinė universalinė parduotuvė (nr. 12-13), *Mosse-Palais* (vokiečių leidėjo būstinė, Nr. 15), viešbutis *Palast-Hotel* (Nr. 18-19) ir Prūsijos žemės ūkio ministerija (Nr. 6-9). Šiandien aikštėje įsikūrusi Kanados ambasada ir Amerikos žydų komitetas. Taip pat yra išlikusi nedidelė Berlyno sienos dalis, esanti pietinėje aikštės pusėje. 

## Šaltiniai
Raudonoji rotušė

**Raudonoji rotušė** () – rotušė Aleksandro aikštėje, Berlyne, Vokietijoje.

Rotušę nuspręsta pastatyti, kai jos pirmtakė XIX a. pabaigoje jau nebetenkino augančio miesto reikmių. Dabartinis statinys buvo suprojektuotas architekto Hermano Frydricho Vasemano ir pastatytas 1861–1869 m. Architektą įkvėpė municipaliniai italų renesanso pastatai, o bokštas primena Laono katedrą Prancūzijoje. Visą pastatą juosiantis frizas pridėtas 1879 m. Čia įkūnytos miesto istorijos scenos ir asmenys, vaizduojama Berlyno ekonomikos ir mokslo raida.

Per Antrąjį pasaulinį karą rotušė labai nukentėjo. 1951–1958 m. ji buvo rekonstruota ir tapo Rytų Berlyno savivaldybės būstine. Vakarų Berlyno magistratas įsikūrė Šionebergo rotušėje. 1990 m. suvienijus Vokietiją, Raudonojoje rotušėje įsikūrė Berlyno meras ir savivaldybė. 1958 m. priderintos senosios Frico Kremerio skulptūros, vaizduojančios berlyniečius, padedančius atstatyti miestą.

## Šaltiniai
Dovydas (Berninis)

**Dovydas** – italų baroko skulptoriaus Džian Lorenco Berninio skulptūra, sukurta 1623−1624 m. ir esanti Borgezių galerijoje Romoje. 

## Apie skulptūrą
Ties skulptūra „Dovydas“ Džian Lorencas Berninis pradėjo dirbti 1623 m. kovą. Ji buvo skirta kardinolo Alesandro Perečio Montalto vilai Romoje. Mirus kardinolui užsakymą perėmė kardinolas Scipionė Borgezė. Skulptūra pristatyta į Borgezės vilą 1624 m. gegužę. Statuloje pavaizduotas Senojo Testamento biblijinis herojus Dovydas, kuris dvikovoje įveikė milžiną Galijotą. Berninis neabejotinai turėjo būti susipažinęs su ankstesnėmis renesanso laikotarpio Dovydo statulomis, sukurtomis Donatelo, A. del Verokjo ir Mikelandželo. Skirtingai nuo renesanso meistrų, kurių Dovydas vaizduojamas statiškoje pozoje, Berninis pasirinko pavaizduoti Dovydą dinamiškoje, akmens išmetimo iš laidynės, kuriuo buvo nukautas Galijotas, momento pozoje. 

Dž. L. Berninis siekė pavaizduoti pačią akmens išmetimo akimirką, Dovydo kūno įsitempimą ir valios susikaupimą. Dovydo veidas, tikima, yra paties Berninio autoportretas. Jo sūnus Domenikas, parašęs tėvo biografiją, tvirtino, kad kardinolas Mafejas Barberinis dažnai laikė veidrodį prieš Berninio akis, kad jis galėtų savo veido bruožus perkelti į Dovydo skulptūrinę galvą. Dovydo kojos tvirtai įsirėžusios, lūpos kietai sučiauptos ir išduoda įtemptą jėgą. Prie kojų pavaizduota lyra, vienas ikonografinių Dovydo simbolių, ir numesti šarvai. Biblijoje pasakojama, kad karalius Saulius prieš Dovydo dvikovą su Galijotu davė jam savo šarvus, šalmą ir kardą. Dovydas juos apsimovė, bet pajutęs, kad jie varžo judesius, nusimetė. Taip pat šis veiksmas yra simbolinis, jis parodo, kad Dovydas įveikė Galijotą pasikliaudamas Dievu. Šalia Dovydo kojų pavaizduotas maišas akmenų, iš ko galima spręsti, kad herojus numatė ilgą kovą su Galijotu.

Vienas skiriamųjų baroko skulptūros bruožų yra praplėstos skulptūros erdvės pajautimas. Dovydo akys nukreiptos į nematomą Galijotą ir jo figūra pavaizduota tarsi kitą akimirką pajudėtų į aplinkinę erdvę.

## Šaltiniai

* Pinton, Daniele. *Bernini: sculptor and architect*. ATS Italia Editrice, 2009, p. 16
* Kleiner, Fred S. *Gardner's Art Through the Ages: A Global History*, 2009, p. 706
Beržtas

**Beržtas** arba ***Beržtų ežeras*** () – ežeras Baltarusijoje, Gardino srityje, Ščiutino rajone, 36 km į šiaurės vakarus nuo Ščiutino, prie Beržtų kaimo. Ilgis 3,36 km, plotis iki 0,8 km. Baseino plotas – 43 km². Ežero duburys ištįsęs iš šiaurės vakarų į pietryčius. Šlaitai terasiniai, vietomis išgriaužti griovų. Krantai statūs, pietryčiuose lėkšti.

Dugną dengia sapropelis. Ežeras eutrofinis. Yra 3 salos (bendras plotas – 0,09 ha). Ežeras protaka jungiasi su Katros upe.

Beržte veisiasi karšiai, lydekos, ešeriai, raudės, lynai, kuojos, vėgėlės ir kt. žuvys.

## Šaltiniai

* Блакiтная кнiга Беларусi: энцыкл. / Рэдкал.: Н. А. Дзiсько i iнш. – Мн.: БелЭн, 1994.
* Энцыклапедыя прыроды Беларусі. У 5-і т. Т. 1. Ааліты – Гасцінец / Рэдкал. І. П. Шамякін (гал. рэд.) і інш. – Мн.: БелСЭ ім. Петруся Броўкі, 1983.
* Беларуская энцыклапедыя: У 18 т. / Рэдкал.: Г. П. Пашкоў і інш.. – Мн.: БелЭн, 1996. – Т. 3: Беларусы – Варанец.