open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vytautas Juozas Leščinskas

**Vytautas Juozas Leščinskas** (g. 1941 m. balandžio 2 d. Savanoriuose, Leipalingio valsčius, Lazdijų apskritis) – Lietuvos rašytojas, žurnalistas, redaktorius, vertėjas.

## Biografija
1960 m. baigė Leipalingio vidurinę mokyklą, 1969 m. Vilniaus universitete – lietuvių kalbos ir literatūros specialybę.

1967–1977 m. Vilniaus 1-osios pagalbinės internatinės mokyklos auklėtojas. 1977 m. žurnalo „Sveikatos apsauga“ redaktorius. 1977–1992 m. dirbo žurnalo „Šeima“ redakcijoje: pedagogikos ir psichologijos skyriaus, kultūros skyriaus, šeimos ir visuomenės problemų skyriaus redaktorius. Nuo 1992 m. laikraščio „Žvilgsnis“ vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, taip pat 1995 m. pradėjusio eiti žurnalo „Žmogus“ redaktorius. 1991–1992 m. laikraščio „Fantomas“, 1993 m. laikraščio „Lietuvos darbininkas“ redaktorius. . 1996–2001 m. žurnalo „Paslaptys“ vyriausiasis redaktorius. 1998–2001 m. laikraščio „Geležinkelininkas“ vyriausiasis redaktorius. Vėliau laikraščio „Žaliasis pasaulis“ specialusis korespondentas.

## Bibliografija
* „… Ir moterys… ir vyrai“, beveik anekdotai (humoristinės novelės). – Vilnius: Asveja 1995 m. ISBN 9986-504-22-8
* „Moteris prezidentui“, apysaka. – Vilnius: G. Leščinsko PĮ, 1998 m. ISBN 9986-9252-0-X
* „Keistoji šatenė“, apysakos, apsakymai, novelės. – Vilnius: G. Leščinsko PĮ, 2000 m. ISBN 9986-9251-1-8
* „Žmonės iš sutemų“, romanas. – Vilnius: Žaliasis pasaulis, 2007 m. ISBN 978-9986-618-18-8
* „Neformatas“, humoristinės novelės. – Vilnius: Jusida, 2009 m. ISBN 978-9955-690-13-9
* *Daktaras Lorencas*, romanas. – Vilnius: Žaliasis pasaulis, 2009 m. ISBN 978-9955-618-19-5
* *Dvarelis*, beletrizuotos apybraižos (Joniškio rajono ūkininkų Rudžių giminės istorija). – Vilnius: Žuvėdra, 2010 m. ISBN 978-9955-669-67-8
* "Paskutinis eksperimentas", romanas. - Vilnius: Žaliasis pasaulis, 2012 m. ISBN 978-9986-618-20-1
* "Slaptažodis - AKCENTAS", romanas. - Vilnius: Briedis, 2016 m. 
* "Žmogėdros tarnas", romanas - Vilnius: BALTO print. 2017 m. ISBN 978-9955-422-58-7
* "Vampyras iš 33-iosios palatos", apysaka - Vilnius: BALTO print. 2018 m. ISBN 978-609-8193-17-6
*"Vampyras ateina tamsoje", apysaka - Vilnius: BALTO print. 2019 m. ISBN 978-609-8193-24-4
*"Iš milžinų šalies", pasakojimai apie gimtinės žmones - Vilnius: BALTO print. 2020 m. ISBN 978-609-8193-29-9
* "Abortas", romanas - Vilnius: BALTO print. 2021 m. ISBN 978-609-8193-36-7
* "Naktis su budeliu", apysaka - Kaišiadorys: Printėja, 2022 m. ISBN 978-609-445-624-4
* "Vanagų medžiotojai", apysaka - Kaišiadorys: Printėja, 2024 m. ISBN 978-609--445-696-1
* "Stuokynė", romanas - Kaišiadorys: Printėja, 2025 m. ISBN 978-609-445-720-3

## Šaltiniai

* Lietuvių literatūros enciklopedija. – V., 2001, p. 273
* Vanagas V. Lietuvių rašytojų sąvadas. – V., 1996, p. 469
Jonas Sapagovas

**Jonas Sapagovas** (1935 m. rugpjūčio 29 d. Didėjoje, dab. Rokiškio rajonas – 2011 m. vasario 18 d. Kaune) – Lietuvos matematikas, fizikas, pedagogas, profesorius.

## Biografija
1944–1950 m. mokėsi Ragelių septynmetėje mokykloje, 1950–1954 m. Rokiškio 1-oje vidurinėje mokykloje. 1954–1959 m. studijavo Vilniaus universiteto Fizikos ir matematikos fakultete.

1959–1962 m. Kauno medicinos institute (KMI) dirbo moksliniu laboratorijos bendradarbiu, 1962–1964 m. Fizikos katedros vyr. dėstytoju. Iki 1967 m. buvo Lietuvos mokslų akademijos Fizikos ir matematikos instituto aspirantas, po to 5 metus dirbo vyr. dėstytoju KMI Fizikos, matematikos ir biofizikos katedroje, kur 1972 m. tapo docentu, 1979 m. – vedėju. 1990 m. sutektas profesoriaus mokslinis laipsnis, daktaro (nostrifikacija) – 1993 m.

Prof. J. Sapagovo mokslinių tyrinėjimų kryptis – matematiniai metodai biologijoje ir medicinoje bei įvairūs matematikos edukologijos klausimai. Buvo daugiau nei 50 publikacijų autorius, 6 mokymo metodinių priemonių, vadovėlio bendraautoris. Kaip ekspertas aktyviai dalyvavo įvairių mokslo darbų vertinime, oponavo daktaro disertacijų gynimuose ir doktorantūros komitetų darbe. Taip pat organizavo ir dalyvavo mokslinėse konferencijose, skaitė aktualius pranešimus.

Lietuvos sveikatos mokslų universitete skaitė aukštosios matematikos, matematinės statistikos ir informatikos kursus studentams. Kurį laiką dėstęs Kauno technologijos universitete, du dešimtmečius nuo 1990 m. dirbo profesoriumi Vytauto Didžiojo universiteto Informatikos fakulteto Matematikos ir statistikos katedroje.

Buvo Lietuvos matematikų draugijos valdybos, Lietuvos statistikų sąjungos valdybos, žurnalo „Lietuvos statistikų darbai“ redakcinės kolegijos narys, Kauno medicinos universiteto Senato ir MF Tarybos narys. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

## Nuorodos
* Portretai: profesorius Jonas Sapagovas (PDF)
San Gabriel da Kašoeira

**San Gabriel da Kašoeira** () – miestas ir savivaldybė šiaurės vakarų Brazilijoje, Amazonės valstijoje, netoli Venesuelos ir Kolumbijos sienų. Miestas yra 852 km į šiaurės vakarus nuo Manauso, prie Negro upės aukštupio.

## Savivaldybė

San Gabriel da Kašoeiros savivaldybė yra viena didžiausių šalyje (109 183 km²), savo plotu lenkianti kai kurias Brazilijos valstijas Gyventojų skaičius – 47 031 (2021 m.).. Daugumą savivaldybės gyventojų (>80 %) sudaro indėnai (banivai, tukano, janomamiai, vananai, hupdai, nadobai ir kt.). Trys indėnų kalbos turi regioninį statusą: banivų, tukanų ir njengatu. Savivaldybės teritorijoje yra La Neblinos nacionalinis parkas, kuriame stūkso aukščiausia šalies viršukalnė Neblina.

## Istorija

1761 m. Negro pakrantėje įkurtas San Gabrielio fortas. 1833 m. tapo parapijos centru, o 1893 m. tapo miesteliu. Vėliau fortas buvo sugriautas, o gyvenvietė pateko Barseloso savivaldybės žinion. 1935 m. vėl tapo savarankišku centru.

## Lietuviai

San Gabriel da Kašoeiroje ilgą laiką tarp indėnų tukanų dirbo lietuvių kilmės misionierius Kazimieras Bėkšta.

## Šaltiniai
Jonas Leonavičius

**Jonas Leonavičius** (1910 m. rugpjūčio 14 d., senuoju stiliumi rugpjūčio 1 d. Škėvonys, Jiezno valsčius – 1986 m. lapkričio 24 d. JAV) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

## Biografija
1932 m. baigė Pirmojo Lietuvos Prezidento karo mokyklą. 1932–1936 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę.

1930–1935 m. nuolatinis laikraščio „Lietuvos aidas“ ir žurnalo „Vairas“ bendradarbis, vėliau dirbo agentūroje ELTA. Rašė į leidinius „Lietuvos keleivis“, „Jaunoji karta“, „Karys“, „Šaltinis“, „Akademikas“. Buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

1938–1939 m. dirbo Visuomeninio darbo vadyboje, 1939–1940 m. – Vilniaus miesto savivaldybėje, 1940 m. – Vidaus reikalų ministerijos spaudos ir draugijų skyriuje. 1940–1941 m. okupacinės valdžios kalintas Marijampolės kalėjime. 1941 m. paskirtas Vilniaus radiofono direktoriaus pavaduotoju. 1943 m. „Lietuvių archyvo“ vyriausias redaktorius.

1945–1949 m. studijavo Insbruko universitete, Austrijoje. 1949 m. atvyko į JAV, dalyvavo lietuviškoje veikloje, bendradarbiavo „Naujienose“, „Keleivyje“. Pasirašinėjo slapyvardžiais *Jo Leo, M. Drabius, dr. Kęstutis Kernuvis* ir kt. 

## Šaltiniai
Juozas Lengvenis

**Juozas Lengvenis** (g. 1944 m. spalio 4 d. Tirkšliuose, Mažeikių apskritis) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

## Biografija
1974 m. Vilniaus universitete baigė žurnalistiką.

1965–1972 m. Mažeikių rajono laikraščio „Pergalės vėliava“ korespondentas, skyriaus vedėjas. 1972–1991 m. – Skuodo rajono laikraščio „Mūsų žodis“ redaktorius. 1991 m. išrinktas Mažeikių rajono laikraščio Santarvė redaktoriumi ir juo dirbo iki 1995 m.; iki 1996 m. laikraščio „Diena“ korespondentas. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys nuo 1974 m. Rašo žemės ūkio, ekonomikos, moralės, žmogaus būties, tolerancijos temomis. 

## Įvertinimas
Yra laimėjęs dvi Lietuvos žurnalistų sąjungos premijas už karinės-patriotinės tematikos publikacijas.

## Šaltiniai
Vladas Leipus

**Vladas Leipus** (g. 1932 m. sausio 17 d. Mackėnuose, Utenos valsčius) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius.

## Biografija
1956 m. baigė žurnalistikos studijas Vilniaus universitete.

1955–1956 m. „Valstiečių laikraščio“ literatūrinis darbuotojas, 1956–1958 m. – Utenos rajono laikraščio „Lenino keliu“ redaktoriaus pavaduotojas, 1958–1961 m. – LKP CK instruktorius. 1961–1965 m. Valstybinio televizijos ir radijo komiteto radijo programų vyr. redaktorius, 1965–1992 m. Televizijos studijos direktorius, „Telefilmo“ vyriausiasis redaktorius. Nuo 1958 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

Vyrų choro „Sakalas“ narys, choro prezidentas.

## Šaltiniai
Aštanga joga

**Aštanga joga** – jogos tėvo Patandžalio Maharišio apibendrinta Radža joga. „Jogos sutrose“ jis išskiria 8 jogos vystymosi kryptis (iš čia – skt. „ašt“=aštuoni, skt. „anga“=kryptis, pakopa). Pirmosiose dviejose kalbama apie etinį ir moralinį vystymąsi, o jos sudaro krija jogą, trečioji-penktoji bendrai vadinasi hatha joga (dirbama su kūnu ir jo energijomis), o likusiose trijose ugdoma dvasinė įžvalga – radža jogą. Jos praktiką galima suskirstyti į aštuonias pakopas:
* 1. Jamos – tai moraliniai apribojimai, apimantys penkis nurodymus ir skirti pažaboti mūsų egoizmą, pyktį, įvairias priklausomybes ir ydas. Jamos turi būti praktikuojamos ne tik mūsų veiksmuose, bet ir kalboje bei mintyse.
* Ahimsa – prievartos, nenaudojimas, nekenkimas;
* Satja – tiesos, laikymasis, teisingumas;
* Brahmačarja – juslių sutvardymas, skaistumas;
* Asteja – svetimo nesisavinimas;
* Aparigraha – savininkiškumo arba gobšumo atsisakymas.
* 2. Nijamos – penki nurodymai ką privalu daryti. Nijamos padeda suvaldyti savo įpročius ir sustiprina valią, o tai yra būtina, norint įvaldyti kitas Raja jogos pakopas.
* Sauča – tyrumas, vidinė (sąmonės) ir išorinė (kūno) švara;
* Santoša – pasitenkinimas tuo ką turi, santaika su savimi ir aplinka;
* Tapas – askezė, praktikavimas to, kas sunku, siekiant užgrūdinti protą;
* Svadhjaja – šventraščių studijavimas;
* Išvara pranidhana – gyvenimas suvokiant Dievo buvimą, ego atsisakymas.
* 3. Asanos – stabili poza. Dvasinei praktikai, kaip ir bet kuriam kitam siekiui gyvenime, yra reikalingas stiprus ir sveikas kūnas. Stabilus protas yra stabilaus kūno prielaida.
* 4. Pranajama – kvėpavimo kontrolė. Ji išvalo ir tonizuoja visą organizmą ne tik fiziniame, bet ir astraliniame lygmenyje, kad prana (gyvybinė energija) galėtų tekėti laisvai. Gilus ir ritmingas kvėpavimas padeda nuraminti minčių bangas ir paruošti protą meditacijai.
* 5. Pratjahara – jausmų atitraukimas į vidų, kad protas nurimtų, paruošiant jį dharanai, arba koncentracijai,
* 6. Dharana – koncentracija. Tai proto sutelkimas į pasirinktą objektą, trunkantis kol išnyksta visos kitos mintys. Ilgalaikė, nenutrūkstanti koncentracija pereina į meditaciją.
* 7. Dhjana – meditacija. Tai nenurūkstantis grynos minties apie meditacijos objektą tekėjimas, kai išnyksta bet koks jutiminis suvokimas.
* 8. Samadhi – aukščiausio sąmoningumo būsena, kurioje išnyksta bet koks dualumas ir pereinama į viršsąmoninį būvį, kurio neįmanoma suvokti protu ir apsakyti žodžiais. Samadhi transcenduoja visas jutimines patirtis, taip pat laiką, erdvę ir priežastingumą.
Sporto psichologija

**Sporto psichologija** – psichologijos mokslo šaka, kuri tiria sportinių pasiekimų priklausomybę nuo psichologinių aplinkybių.  Šios mokslų atšakos pagrindinis tikslas yra reguliuoti sportininko psichologinį pasirengimą agresinėse situacijose, tirti nerimo, baimių ir jaudulio įveikimo principus, atleto elgseną varžybose, santykį su sporto aplinka, treneriais. Sporto psichologijos paskirtis sportininko potencialo vystymas, psichologinėmis priemonėmis. 

Sporto psichologijos šalininkų teigimu atleto pasiekimai priklauso daugiausia ne nuo jo fizinės būklės, o nuo psichologinio pasirengimo. 

Sporto psichologija skiriasi nuo kitų psichologijos šakų, jog negydo žmogaus sutrikimų,

## Tipai
Išskiriami du šio mokslo tipai: teoriniai ir klinikiniai.
### Teorinė psichologija
Teorinė sporto psichologija vystoma Lietuvoje. Šio tipo psichologai pajėgūs treniruoti atletų psichologinius įgūdžius, mokyti sportininką atsipalaidavimo, tinkamo nusiteikimo varžyboms.

### Klinikinė psichologija
Klinikiniai sporto psichologai naudojasi teorinės psichologijos principais, bei dirba sportininkui paskirdami atitinkamus medikamentus, padedančius išlaikyti tinkamą sportinę psichologiją.

## Istorija
Pirmieji sportinės psichologijos tyrinėjimai prasidėjo 1890 m. Jungtinėse Amerikos Valstijose. Šios mokslo šakos vienų iš pradininkų laikomas Normanas Tripletas, kuris tyrinėjo dviratininkų rezultatus. Jis pastebėjo, jog kai kurie dviratininkai dalyvaudami masiniuose komandiniuose važiavimuose distancijose pasiekia geresnius rezultatus, nei važiuodami po viena. Tai buvo įrodymas, jog psichologija daro įtaką sportininko pasiekimams. Sportinei psichologijai svarbus tarpsnis buvo Šaltojo karo pabaiga. Tuo metu pradėta skirti didesnis finansavimas įvairesnėms šakoms, tarp jų sporto mokslo tyrinėjimams ir sporto psichologijai.  

## Šaltiniai
Marius Laurinavičius

**Marius Laurinavičius** (g. 1971 m. spalio 21 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, politinis apžvalgininkas.

## Biografija
1978–1986 m. mokėsi Vilniaus 47-ojoje vidurinėje mokykloje, 1986–1989 m. Vilniaus 23-ojoje vidurinėje mokykloje. 1989–1992 m. studijavo Vilniaus universiteto Žurnalistikos fakultete, 1992–1994 m. VU Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute.

1991–1993 m. dienraščio „Lietuvos rytas“ teisėsaugos ir užsienio skyrių reporteris, nuo 1993 m. apžvalgininkas, priedo „Rytai-Vakarai“ redaktorius, vyriausiojo redaktoriaus Gedvydo Vainausko pavaduotojas. 2008–2009 m. Lietuvos ryto TV laidos „24/7“ vedėjas, 2012–2013 m. Žinių tarnybos direktorius.

2013–2015 m. Rytų Europos studijų centro Politikos analizės ir tyrimų skyriaus vyresnysis analitikas, žurnalo „IQ“ apžvalgininkas. 2015–2016 m. Europos politikos analizės centro (*Center for European Policy Analysis*, *CEPA*), 2016–2017 m. Hadsono instituto (*Hudson Institute*) Vašingtone darbuotojas. 2017–2021 m. Vilniaus politikos analizės instituto vyriausiasis analitikas. Substack, vėlau Contribee projekto „Mariaus Laurinavičiaus analitika“ įkūrėjas.

Daugiausia rašo Lietuvos vidaus ir užsienio politikos bei tarptautiniais klausimais.

## Bibliografija

* Tarptautinė politika: komentarai ir interpretacijos / sud. Raimundas Lopata, Marius Laurinavičius. – Vilnius: Eugrimas, 2002. – 367 p. – ISBN 9955-501-11-1
* Rusijos kišimosi į rinkimus priemonių gidas: platforma ilgalaikės ir visapusiškos Kremliaus priešiškos įtakos strategijos analizei. – Vilnius: Vilniaus politikos analizės institutas, 2019. – 70 p.: iliustr. – ISBN 978-609-96074-1-2


## Šaltiniai
Kundalini joga

**Kundalini joga** yra tantra jogos disciplina, kurią į Vakarus atnešė Jogas Bhadžanas. ji remiasi ties stuburo pagrindu slypinčios kundalini energijos (gyvatės jėgos) pažadinimu. Šiai energijai pažadinti ir per pagrindinius energetinius subtiliojo kūno centrus (čakras) nukreipti aukštyn galingos kvėpavimo technikos derinamos su specialiomis jogos pozomis bei giedojimu. Kundalini energijos pakilimas reiškia dvasinę transformaciją ir galiausiai vieningos sąmonės būseną. 

## Išnašos
Taikintojas

**Taikintojas** ( 'konsiliatorius') - alternatyvaus ginčų sprendimo būdo (ADR) taikinimo veikėjas, pasirenkamas ginčo šalių kaip tarpininkas. Su juo šalys susitinka atskirai, po to kartu, bandant išspręsti savo nesutarimus, ginčus. Taikintojas sumažina konflikto įtampą, pagerina ryšius, teikia pagalbą, ieškant galimų sprendimų, užtikrina sureguliavimą. Taikintoju gali dirbti profesionalus teisininkas (pvz., advokatas), kitas specialistas.
Korėjos demilitarizuota zona

**Korėjos demilitarizuota zona** () – žemės plotas, žymintis ribą tarp Šiaurės ir Pietų Korėjos. Ji dalina Korėjos pusiasalį į beveik dvi lygias dalis, kirsdama 38-tą lygiagretę. Demilitarizuotos zonos ilgis 250 km, plotis – apie 4 km. Tai vienas iš labiausiai apsaugotų pasienio ruožų pasaulyje.

## Istorija

Po Japonijos pasidavimo Antrajame Pasauliniame kare 1945 m. rugpjūčio 15 d., laimėjusios šalys turėjo nuspręsti tolimesnę Korėjos padėtį. Pagal 1943 m. gruodžio 1 d. Kairo deklaraciją, Korėja turėjo tapti nepriklausoma, tačiau tai turėjo būti daroma palaipsniui, su kitų šalių priežiūra. Jomis tapo JAV ir Sovietų Sąjunga, pasidalinusios Korėja nuo 38 lygiagretės atitinkamai į pietinę ir šiaurinę dalį. Rugpjūčio 24 d. sovietai įžengė į Pchenjaną ir įsteigė savo karinę valdžią, o už poros savaičių, rugsėjo 8 d., amerikiečiai įkūrė Jungtinių Valstijų karinę valdžią Seule. 1948 metais Šiaurėje įkūrus Korėjos Demokratinę Liaudies Respubliką, o Pietuose – Korėjos Respubliką, jas dalijanti riba tapo valstybine siena.

Korėjos karo laikotarpiu fronto linija buvo pasislinkusi tiek gilyn į šiaurę, tiek ir į pietus, kol galiausiai 1953 m. viduryje ji sugrįžo į pirminę padėtį. Tų pačių metų liepos 27 d. buvo pasirašytos paliaubos ir abiejų pusių pajėgoms atsitraukus po 2 km, įsteigta 4 km pločio buferinė zona. Tuometinė fronto linija eina pačios demilitarizuotos zonos viduriu.

Nuo paliaubų pasirašymo iki šių dienų abiejose zonos pusėse yra sutelktos didelės karinės pajėgos.

### Incidentai

Nuo demilitarizuotos zonos įkūrimo yra įvykę daug incidentų, kai buvo pažeistas paliaubų susitarimas.

* 1966 m. spalis – 1969 m. spalis: per keletą nedidelio masto karinių išpuolių žuvo 43 JAV, 299 Pietų Korėjos ir 397 Šiaurės Korėjos kariai.
* 1974 m. lapkričio 20 d.: atrastas pirmasis tunelis, kurį Šiaurės Korėja kasė po demilitarizuota zona.
* 1975 m. kovas: atrastas antrasis tunelis.
* 1978 m. spalis: atrastas trečiasis tunelis.
* 1981 m. liepa: trys Šiaurės Korėjos kareiviai buvo nušauti, pastebėjus juos kertant Imdžin upę.
* 1997 m. liepa: keturiolika Šiaurės Korėjos kareivių kirto fronto liniją; įvyko apsišaudymas.

## Jungtinė saugumo sritis

Netoli vakarinės pusiasalio pakrantės, pačioje demilitarizuotoje zonoje yra įkurta Jungtinė saugumo sritis. Ji ilgą laiką buvo vienintelė jungtis tarp Šiaurės ir Pietų Korėjos. Šiuo metu tai yra pastatų kompleksas, kurio konferencijų salėse vyko visos lig šiol buvę tarpvalstybinės derybos.

## Išnašos
Zita Smirnovienė

**Zita Smirnovienė** (g. 1953 m. Kirdonyse, Biržų rajonas) – teisėja, Vilniaus apygardos administracinio pirmininkė, buvusi Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėja.

## Biografija

1971 m. baigė Biržų r. Pabiržės vidurinę mokyklą, 1978 m. – Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.

Nuo 1978 m. liepos iki 1983 m. rugpjūčio Akmenės rajono, Biržų r. Civilinės metrikacijos skyriaus vedėja,
nuo 1983 m. rugsėjo LR teisingumo ministerijos Respublikinio Civilinės metrikacijos archyvo viršininkė,
nuo 1986 m. gruodžio Vilniaus miesto 3-iojo apylinkės teismo teisėja,
nuo 1993 m. gegužės iki 1995 m. Lietuvos Aukščiausiojo Teismo teisėja,
nuo 1995 iki 1999 m. balandžio Vilniaus apygardos teismo Civilinių bylų skyriaus teisėja,
nuo 1999 m. gegužės Vilniaus apygardos administracinio teismo pirmininkė.

Moka anglų, rusų kalbas.

## Šaltiniai
Algimantas Laurinavičius

**Algimantas Laurinavičius** (g. 1939 m. balandžio 4 d. Krakiuose, Kėdainių apskritis) – Lietuvos televizijos žurnalistas, redaktorius.

## Biografija
1958 m. baigė Krakių vidurinę mokyklą, 1973 m. – Vilniaus universitete Lietuvių kalbos ir literatūros specialybę ir įgijo filologo, lietuvių kalbos ir literatūros dėstytojo kvalifikaciją.

Dirbo pedagoginį darbą. Nuo 1974 m. – Lietuvos televizijos Informacijos vyriausiosios redakcijos vyresnysis redaktorius, nuo 1976 m. – skyriaus vedėjas, nuo 1977 m. – vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas, 1981–1988 m. – Vaikų ir jaunimo laidų vyriausiosios redakcijos vyriausias redaktorius, 1989–1991 m. – Propagandos vyriausiosios redakcijos vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. Nuo 1992 m. – Lietuvos televizijos Visuomeninių programų direkcijos vyresnysis redaktorius. Rengė laidas jaunimo auklėjimo, politinėmis temomis, Lietuvos istorijos klausimais. 

## Šaltiniai
Iriris

**Iriris** () – upė Pietų Amerikos centrinėje dalyje, Brazilijoje, Paros valstijoje; kairysis Šingu intakas (Amazonės baseinas). Prasideda Mato Groso plynaukštėje, Kašimbo kalnagūbryje, Altamiros savivaldybėje. Teka šiaurės, šiaurės rytų kryptimi. Žemupyje išplatėja, skaidosi į daug protakų.

Didžiausi intakai: Iriri Novas, Šišė, Katetė, Kurua, Karažaris.

Poplūdis trunka nuo spalio iki balandžio ar gegužės. Laivyba galima tik nedideliais laivais, nes vaga slenkstėta.

Visas Iririo baseinas retai gyvenamas, jame įsikūrę daugiausia indėnai kajapai (jų kalba upė vadinama *Kororoti*). Sudaryta daug indėnų teritorijų, gamtos draustinių. Dėl slenksčių ir atokumo Iririo baseinas mažai tyrinėtas.

## Šaltiniai
Boleslovas Kalainis

**Boleslovas Kalainis** (g. 1959 m. Bauskės rajone, Latvija) – teisininkas, teisėjas, Šiaulių apygardos teismo pirmininkas.

## Biografija
1988 m. baigė Vilniaus valstybinio universiteto Teisės fakultetą.

1987 m. iki 1990 m. Šiaulių r. tarpūkinis juristas,
1990 iki 1994 m. Šiaulių rajono taryba, juristas,
1994 m. vasario iki 1994 m. birželio Šiaulių r. valstybinė mokesčių inspekcijos vyr. juristas,
1994 iki 2001 m. Šiaulių miesto apylinkės teismo teisėjas, teismo pirmininkas,
nuo 2001 m. kovo Šiaulių apygardos teismo teisėjas-teismo pirmininkas, nuo 2008 m. birželio l. e. teismo pirmininko pareigas, nuo 2009 m. vasario 6 d. teismo pirmininkas.

## Šaltiniai
Stasys Laurinaitis

**Stasys Laurinaitis** (1925 m. vasario 26 d. Šarūnuose, Žagarės valsčius – 2004 m. gegužės 28 d. Vilniuje) – Lietuvos publicistas, istorikas, žurnalistas, redaktorius, komunistų partijos ideologas.

## Biografija
1949–1951 m. laikraščio „Komjaunimo tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas, 1951 m. dar ir žurnalo „Žvaigždutė“ redaktorius. 1954 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1955–1968 m. dienraščio „Tiesa“ redaktoriaus pavaduotojas, 1957–1961 m. dar ir laikraščio „Tėvynės balsas“ redaktorius. 1968–1969 m. žurnalo „Kultūros barai“ vyr. redaktoriaus pavaduotojas. 1970–1975 m. dirbo Vyriausiojoje enciklopedijų redakcijoje. 1972 m. istorijos mokslų kandidatas. 1975–1976 m. dirbo LSSR MA Istorijos institute. 1978–1990 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute, 1985 m. docentas. 1990–1991 m. laikraščio „Tarybų Lietuva“ redakcijos darbuotojas. Savo kūryboje aukštino sovietinę santvarką, skelbė oficialų komunistų partijos požiūrį į pokario Lietuvos partizanų kovas prieš okupacinį režimą.

## Bibliografija
* Du keliai: publicistinė apybraiža. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1960. – 127 p.
* Jų dievas: apybraiža / Stasys Laurinaitis, Stasys Bistrickas. – V.: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1962. – 44 p.
* Prieš „vieningosios srovės“ atgarsius: kai kurių buržuazinių nacionalistinių koncepcijų ir jų recidyvų kritika 1944–1951 m. Tarybų Lietuvos periodinėje spaudoje. – Vilnius: Mintis, 1976. – 151 p.
* Kovoje už socialistinę Lietuvą / Stasys Laurinaitis, Algirdas Rakūnas. – Vilnius, 1983. – 136 p.

## Įvertinimas
* 1964 m. Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija
* 1967 m. LTSR nusipelnęs žurnalistas

## Šaltiniai
Gražvydas Poškus

**Gražvydas Poškus** (g. 1966 m. Marijampolėje) – teisininkas, teisėjas, Šiaulių apygardos administracinio teismo pirmininkas.

## Biografija
1992 m. Vilniaus universiteto Teisės fakultete įgijo teisininko kvalifikaciją.

1991–1992 m. Nusikaltimų tyrimo departamento prie Generalinės prokuratūros stažuotojas, 1992–1994 m. Nusikaltimų tyrimo departamento prie Generalinės prokuratūros Šiaulių raj. tardytojas, 1994–1995 m. Šiaulių miesto apylinkės teismo teisėjas, 1995–1999 m. teismo pirmininko pavaduotojas, 1999–2011 m. Šiaulių apygardos administracinio teismo pirmininkas. 2008-2012 m. Teisėjų taryba, narys. Nuo 2011 m. gruodžio mėn. Šiaulių apygardos teismo Baudžiamųjų bylų skyriaus teisėjas. 

## Šaltiniai
Gvairos krioklys

**Gvairos krioklys** (, ) buvo krioklys Paranos upėje, Brazilijos ir Paragvajaus teritorijose. 1982 m. krioklys buvo užlietas pastačius Itaipu užtvanką.

Krioklį sudarė 18 kataraktų, susitelkusių į 7 grupes (dėl to brazilai jį vadino „7 šuolių kriokliu“). Ties ta vieta Parana tekėjo siauru tarpekliu, vagos plotis svyravo tarp 380-61 m. Krioklio aukštis buvo 114 m, o didžiausias atskiros kataraktos aukštis – 40 m. Tai buvo vienas vandeningiausių krioklių pasaulyje (debitas 13 000 – 50 000 m³/s). Krioklio gausmas girdėjosi toliau nei už 30 km. Greta buvo krioklio įsikūrę Paragvajaus miestas Salto del Gvaira ir Brazilijos miestas Gvaira.

Gvairos krioklys buvo svarbus turistinis objektas regione, tačiau 1982 m. jį visiškai užliejo Itapu hidroelektrinės suformuota užtvanka. Į gamtosaugininkų ir vietinių gyventojų protestus atsižvelgta nebuvo. Statant užtvanką prie Gvairos krioklio suplūdo daug turistų, norėdami jį pamatyti paskutinį kartą. Jau susidarius tvenkiniui brazilai išsprogdino dalį uolų laivybai palengvinti.

## Nuorodos
* Gvairos krioklio nuotraukos
Alona Romanovienė

**Alona Romanovienė** (g. 1953 m. Krakėse, Kėdainių rajonas) – teisininkė, teisėja, Klaipėdos apygardos administracinio teismo pirmininkė.

## Biografija
1970 m. baigė Dotnuvos vidurinę mokyklą, 1977 m. – Vilniaus universiteto Teisės fakultetą, įgijo teisininko kvalifikaciją.

Nuo 1977 m. rugpjūčio Kelmės rajono prokuratūros prokuroro padėjėja, nuo 1986 m. kovo Kelmės rajono agropramoninio susivienijimo vyr. juriskonsultė, nuo 1989 m. spalio iki 1992 m. vasario Kelmės rajono valdybos vyr. juriskonsultė, nuo 1992 m. rugpjūčio iki 1997 m. Tauragės rajono apylinkės teismo teisėja, nuo 1997 m. vasario iki 1999 m. balandžio Klaipėdos apygardos teismo teisėja, nuo 1999 m. balandžio teismo pirmininkė.

Moka rusų bei anglų kalbas.

## Šaltiniai
Antanas Lauraitis

**Antanas Lauraitis** (g. 1943 m. vasario 15 d. Josvainiuose, Kėdainių apskritis) – Lietuvos spaudos ir radijo žurnalistas.

## Biografija
1961 m. baigė Kėdainių 1-ąją vidurinę mokyklą, 1967 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete – žurnalistikos specialybę.

1969–1975 m. dirbo laikraščio „Lietuvos žvejys“, 1975–1978 m. dienraščio „Tarybinė Klaipėda“ redakcijose. 1978–1991 m. – Lietuvos radijo korespondentas Žemaitijos zonoje. Nuo 1991 m. – Klaipėdos miesto ir apskrities laikraščio „Klaipėda“ korespondentas Šilutės rajone ir Kaliningrado srityje.  1995 m. vienas iš laikraščio „Šilokarčema“ steigėjų.

## Bibliografija
* *Šilalė*, 1980 m.
* *Baltijos laivų statykla*, su P. Digriu, 1987 m.

## Šaltiniai
El Tatijas

**El Tatijas** () – geizerių laukas šiaurės Čilėje, Andų kalnuose, 4200 m aukštyje virš jūros lygio. Tai nėra pats aukščiausias geizerių laukas pasaulyje, priešingai nei kartais teigiama. Čia yra ~80 veikiančių geizerių; El Tatijas savo dydžiu nusileidžia tik Jeloustaunui ir Kamčiatkos Geizerių slėniui.

Nors geizerių daug, tačiau paprastai jų čiurkšlės nėra aukštos, vidutiniškai 75 cm. Aukščiausia užfiksuota čiurkšlė buvo 6 m aukščio.

El Tatijas yra greta San Pedro de Atakamos miestelio ir yra svarbus turistinis objektas. Nepaisant gamtosaugininkų, vietinių gyventojų ir turistų protestų, Čilės kalnakasybos bendrovė 2009 m. išgręžė gręžinį norėdama pradėti geoterminės energijos gavybą. Iš gręžinio padėjo trykšti fumarolė, nulėmusi vandens lygio nuoslūgį visame El Tatijo baseine.
Juozas Bronius Laučka

**Juozas Bronius Laučka** (1910 m. sausio 23 d. Broktonas, Masačiusetso valstija – 1993 m. rugsėjo 9 d. Vašingtonas, JAV) – Lietuvos visuomenės veikėjas, žurnalistas, redaktorius.

## Biografija
Grįžęs su tėvais į Lietuvą, augo Vabalninke. 1928 m. baigė Panevėžio gimnaziją, studijavo teisę Lietuvos universitete. Bendradarbiavo laikraštyje „Panevėžio balsas“.

1930 m. išvyko į JAV. Iki 1933 m. redagavo laikraštį „Darbininkas“, buvo Lietuvių darbininkų sąjungos centro sekretorius. 1937–1938 m. studijavo teisę Kolumbijos universitete. 1936–1945 m. Brukline leistos „Lietuvos“, savaitraščio „Amerika“, žurnalo „Studentų žodis“ redaktorius. 1938 m. Niujorko pasaulinės parodos lietuvių dienos ir dainų šventės komiteto pirmininkas. 1940 m. spalio 15 d. dalyvavo lietuvių delegacijoje pas prezidentą F. D. Ruzveltą. 1951–1952 m. „Amerikos balso“ lietuvių tarnybos redaktorius, 1952–1958 m. – tarnybos Europoje vedėjas. 1958 m. perkeltas į JAV informacijos agentūrą Vašingtone. 1974–1978 m. Laisvosios Europos radijo lietuvių tarnybos vadovas. 

## Bibliografija
* *Žvilgsniai per Atlantą*, publicistinių straipsnių rinkinys, Vilnius, 1992 m.

## Šaltiniai
Geizerių slėnis

**Geizerių slėnis** () – geizerių laukas Rusijoje, Kamčiatkoje, antras pagal geizerių koncentraciją pasaulyje (po Jeloustouno). Tai vienintelis geizerių laukas visoje žemyninėje Eurazijoje (išskyrus taip pat Kamčiatkoje esantį Mutnovskio geizerį).

Geizerių slėnis – tai 6 km ilgio slėnis su ~90 geizerių ir daugybe karštųjų versmių. Slėnį sudaro Geizernajos upė, tekanti nuo jauno Kichpinyčiaus ugnikalnio. Geizerių vandens temperatūra siekia iki 250 °C. Didžiausias geizeris (Velikanas) gali sudaryti 40 m aukščio čiurkšlę.

Slėnis patenka į Kronokų biosferos draustinį, yra atokioje vietoje ir pasiekiamas dažniausiai tik sraigtasparniu. Geizerių slėnis yra UNESCO pasaulio paveldo objekto „Kamčiatkos ugnikalniai“ dalis.

Geizerių slėnis atrastas 1941 m. tarybinės geologės Tatjanos Ustinovos. Savo tyrimus ji paskelbė po keturiolikos metų, tačiau dėl regiono atokumo didesnės ekspedicijos nevyko iki pat 1972 m. 1991 m. įrengta automatinė monitoringo sistema. 2007 m. birželio 3 d. smarki nuošliauža nusirito per 2/3 Geizerių slėnio. Didelė dalis geizerių ir versmių atsidūrė po žeme, susidarė terminis ežeras.
Juozapas Laucius

**Juozapas Laucius** (g. 1935 m. sausio 1 d. Bedriuose, Pakruojo valsčius) – Lietuvos žurnalistas, ekonomistas, redaktorius, socialinių mokslų daktaras.

## Biografija
1952–1954 m. Radviliškio rajono laikraščio „Raudonoji žvaigždė“ korespondentas. 1967 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. 1977 m. apgynė ekonomikos mokslų kandidato disertaciją, 1995 m. nostrifikuota socialinių mokslų daktaro laipsniu.

1974–1992 m. žurnalo „Mokslas ir technika“ vyriausiasis redaktorius. Dirbdamas žurnalo redakcijoje dėstė Vilniaus universiteto Žurnalistikos katedroje; 1982 m. suteiktas docento vardas.

Pagrindinė rašinių tematika – informatika, mokslinė-techninė informacija, ekonomika, valdymas, technikos klausimai.

## Bibliografija

* TSKP XXVI suvažiavimas apie pagrindines mokslinės techninės pažangos spartinimo kryptis: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1981. – 17 p.
* Atramos taškas – technika / TSKP XXVII. Problemos. Uždaviniai. Sprendimai. – Vilnius: Mintis, 1987. – 128 p.
* Informacija šiandien ir rytoj, 1990 m.


## Šaltiniai
Karštoji versmė

**Karštoji versmė** – versmė, iš kurios trykšta geotermiškai sušildytas požeminis vanduo iš Žemės plutos. Tokių versmių gausu visame pasaulyje, jos dažniausiai susidaro ties tektoniniais lūžiais, kur vyksta vulkaniniai procesai. Versmė karštąja paprastai laikoma jei jos vanduo šiltesnis nei 20 °C ir tuo pačiu šiltesnis bent keletu laipsnių nei aplinkos temperatūra. Versmės, kurių vandens temperatūra nesiekia 37-40 °C dar vadinamos šiltosiomis.

20 °C izoterma Žemės plutoje yra 1500–2000 m gylyje amžino įšalo zonoje, 100 m subtropikuose ir pačiame paviršiuje tropikuose. Vulkanizmo zonose karštųjų versmių vanduo dažnai būna verdantis, susidaro geizeriai. Ne vulkaninėse srityse karštosios versmės gali susidaryti dėl konvekcinės cirkuliacijos – požeminiam vandeniui pasiekus giliai žemėje esančias karštas uolienas. Karštųjų versmių vanduo dažnai būna mineralizuotas.

Karštųjų versmių vanduo nuo seno naudojamas maudymuisi bei gydomosioms procedūroms. Taip pat toks vanduo naudojamas aprūpinimui šiltu vandeniu bei geoterminės energijos gavybai.
Paramahansa Jogananda

**Paramahansa Jogananda** (1893 m. sausio 5 d. – 1952 m. kovo 7 d.) – Indijos dvasinis mokytojas, pristatęs krija jogą vakaruose. Jis buvo pirmas jogos meistras iš Indijos, kurio misija buvo gyventi ir mokyti Vakaruose. 

## Išnašos

## Literatūra
* „Paramahansa Jogananda. „Jogo autobiografija“.
Jonas Latvys

**Jonas Latvys** (1903 m. sausio 14 d. Šarkiškėse, Varėnos valsčius – 1949 m. rugpjūčio 20 d. Vilniuje) – Lietuvos žurnalistas, redaktorius, leidėjas.

## Biografija
1928 m. baigęs Vilniaus Vytauto Didžiojo gimnaziją, studijavo agronomiją Krokuvos universitete, teisę Vilniaus universitete.

1931–1938 m. laikraščio „Vilniaus žodis“ atsakingasis redaktorius, 1937 m. leido priedą „Kūryba ir kritika“. 1938–1939 m. laikraščio „Lietuvos žinios“ korespondentas Varšuvoje. Bendradarbiavo leidiniuose „Vilniaus žodis“, „Lietuvos žinios“, „Vilniaus balsas“. Buvo parengęs redaktoriaus užrašus „Svečiuose pas lenkų cenzorius“.

## Šaltiniai
Zenonas Lapinskas (1928)

**Zenonas Lapinskas** (1928 m. birželio 10 d. Kamajuose, Rokiškio apskritis – 1991 m. lapkričio 10 d. Kaune) – Lietuvos mokytojas, žurnalistas, redaktorius.

## Biografija
1947 m. baigęs Rokiškio 1-ąją vidurinę mokyklą, Vilniaus universitete studijavo lietuvių kalbą.

1948–1951 m. Rokiškio 1-osios vidurinės mokyklos mokytojas, 1951–1957 m. – direktorius. 1958–1961 m. Rokiškio rajono laikraščio „Po spalio vėliava“ redaktorius, 1962–1968 m. – Kaišiadorių rajono laikraščio „Į komunizmą“ redaktorius. 1968–1990 m. – Lietuvas radijo ir televizijos Kauno vyriausiosios redakcijos vyriausiasis redaktorius. Daugelį metų buvo Lietuvos žurnalistų sąjungos Kauno skyriaus pirmininkas.  Buvo apsilankęs daugiau nei 20 pasaulio šalių.

## Bibliografija
* *Anapus miško, panemunėj*, „Mintis“, 1969 m.

## Įvertinimas
* 1975 m. – Vinco Mickevičiaus-Kapsuko premija.

## Šaltiniai
Sarasvatė

**Sarasvatė** () – senovės arijų šventoji upė ir jos dievybė, vėliau – hinduizmo išminties, muzikos ir menų deivė, Brahmos žmona.

## Vedose

Pavadinimas Sarasvatė yra būdvardinis vedinys nuo žodžio *saras* ir reiškia „sraunioji, vandeningoji“ bei laikomas Avestoje sutinkamo vandenvardžio *Harahvaiti* atitikmeniu. Sarasvatė tapatinama su upe, tekėjusia šiaurės vakarų Indijoje.

## Povedinėje mitologijoje

Hinduistai tiki, kad Sarasvatė yra vedų motina.

Rytų Indijoje Sarasvatė laikoma Durgos dukra kartu su jos seserimi Lakšme ir jos broliais Ganeša ir Kartikėja 

Seniausiuose Vedų literatūros tekstuose Sarasvatė šlovinama kaip išminties įsikūnijimas. Jos garbinimą perėmė ir budizmo tradicija, kur ji laikoma Mandžušrio, arba išminties dievo, sutuoktine.

Puranos mums pasakoja, kad Sarasvatė apsireiškė ir kaip Brahmos žmona, ir kaip šventoji Sarasvatės upė. Kai ruošdamasis kurti visatą Brahma pateko į aklavietę jam padėjo būtent Motina Sarasvatė. Ji davė jam gayatri mantrą ir pasakė, kad medituojant į ją išsipildys visi jo troškimai. Kaip jau pasakojome praeitame skyriuje, Brahma paklausė Sarasvatės patarimo, ir taip gimė materiali kūrinija.

Sarasvatė vaizduojama apsirengusi dailia ir elegantiška mantija, sėdinti balto lotoso žiede. Rankose ji laiko mokslą simbolizuojančią knygą, džapos karolius (jų paskirtis panaši į rožinio Vakarų tradicijoje − jais skaičiuojamos kartojamos mantros, maldos) ir vyną − tradicinį Indijos styginį muzikos instrumentą.

## Išnašos
Durga

**Durga** ( – 'nepasiekiamoji') – hinduistinė dievybė, viena iš karingų Devės (Šaktės) formų, šaktizme garbinama kaip Deivė Motina. Durgos kultas ypač populiarus Bengalijoje.

Durgos kultas greičiausiai atėjęs iš Himalajų, Vindhjų tautų (šabarų, barbarų, pulindų) mitologijos, kur buvo garbinama augalijos, gamtos jėgų, karo deivė. Durgos kultas, asimiliavęs daugelio vietinių deivių kultus, paplito Indijoje. Vėliau ji inkorporuota į brahmanistinę mitologiją kaip visagalio laiko (Kali), pirmykštės gamtos energijos (šaktės) deivė.

Deivė Durga laikoma materialiosios visatos (prakritės) valdove. Durgos fizinė išvaizda yra gąsdinanti, bet kartu ir simboliška. Dažniausiai ji vaizduojama su dešimčia rankų, kurios ženklina dešimt naudą teikiančios veiklos rūšių. Ji raita ant nuožmaus, herojiškumą simbolizuojančio liūto, trypia juo Mahišasurą − demoną buivolo pavidalu, įkūnijantį visas įmanomas ydas. Durga yra Šivos žmona. Ji turi 4 vaikus: Kartikėją, Ganešą, Lakšmę ir Sarasvatę. Rankose laiko gyvatę, pradedančią sunaikinimą, ir dvidešimt skirtingų ginklų, kurių kiekvienas simbolizuoja atskirą dorybingos veiklos tipą.

Durga yra laikoma kovotoja, saugo dievus ir pasaulį nuo demonų. Svarbiausias žygdarbis – demono Mahišos, pasivertusio buivolu ir išvariusio dievus iš dangaus į žemę, nužudymas. Jis minimas rugsėjo–spalio mėnesiais vykstančioje Durgapūdžos šventėje, kuri trunka 10 dienų. Kitus žygdarbius (nužudė dievų priešus asurus, pasirodė dievui Ardžunai prieš Kurukšetros mūšį) Durga atliko deivių Kali, Čhinamastos ir kitais pavidalais.

Durga apsireiškia daugeliu pavidalų. Nors ir garbinami kaip atskiros tam tikras savybes ir požymius turinčios dievybės, pavyzdžiui, Kali ar Uma, jie laikomi tos pačios Deivės aspektas. Kaip Šivos žmona, Durga vadinama: Parvate, Gaure, Uma, Devi, Bhavane ir t. t. Jos savybės taip pat yra skirtingos − priklauso nuo to, į kokį deivės aspektą yra sutelkęs dėmesį garbintojas. Pačios dosniausios ir palankiausios yra Gaurė, Uma ir Parvatė, paprastai jos vaizduojamos meilios ir malonios. Durga neretai pristatoma kaip herojiška kovotoja, kartais netgi trokštanti kraujo. Tuo tarpu Kali yra nuožmiausia deivės forma

Reikšmingiausias Durgai skirtas tekstas yra Markandėjos puranos skyrius „Devymahatmja“.

## Išnašos
Povilas Lapeikis

**Povilas Lapeikis** (g. 1940 m. vasario 15 d. Surdegis, Anykščių valsčius) – Lietuvos pedagogas, žurnalistas, redaktorius.

## Biografija
1958 m. baigė Troškūnų vidurinę mokyklą. 1959–1961 m. mokėsi Klaipėdos pedagoginėje mokykloje, įgijo pradinių klasių mokytojo specialybę. Mokydamasis dirbo Klaipėdos pedagoginės mokyklos rūmų komendantu. Vilniaus pedagoginiame institute įsigijo istorijos ir visuomenės mokslų mokytojo kvalifikaciją.

1958–1959 m. Troškūnų rajono Vykdomajame komitete dirbo sekretoriumi-mašininku. 1961 m. Palangos Kunigiškių pradinės mokyklos vedėjas, 1961–1962 m. Klaipėdos 5-osios vidurinės mokyklos pradinių klasių ir geografijos mokytojas, kartu Vilniaus universitete neakivaizdžiai studijavo teisę. 1962–1965 m. atliko privalomąją karinę tarnybą Vinicos srityje (Ukraina). Grįžęs į Lietuvą, 1965–1974 m. – Klaipėdos 5-osios vidurinės mokyklos mokytojas, 1965–1967 m. – ir Klaipėdos miesto komjaunimo komiteto darbuotojas, 1968–1971 m. – Klaipėdos miesto Vykdomojo komiteto pirmininko padėjėjas, 1971–1974 m. – Valstybinių įstaigų darbuotojų profesinės sąjungos Klaipėdos miesto komiteto pirmininkas.

1974–1977 m. telegramų agentūros ELTA korespondentas, nuo 1975 m. gyveno ir dirbo Vilniuje. 1977–1980 m. Profesinių sąjungų respublikinės tarybos instruktorius, 1980–1985 m. žurnalo „Darbas ir poilsis“ vyresnysis redaktorius. 1977–1985 m. taip pat ir Respublikinių profesinių kursų dėstytojas. 1985–1988 m. Vilniaus pedagoginės mokyklos dėstytojas, 1985–1986 m. – direktoriaus pavaduotojas, 1986–1988 m. – direktorius.

1987–1992 m. – žurnalo „Tarybinė mokykla“, vėliau „Tautinė mokykla“, „Mokykla“ vyriausias redaktorius. 1992–1995 m. – laikraščio „Tiesa“ apžvalgininkas, 1994–1995 m. laikraščio „Diena“ skyriaus vedėjas, 2002–2007 m. laikraščio „Opozicija“ redaktorius. 1995–2001 m. savaitraščio „Mūsų balsas“ vyriausiasis redaktorius.  1995–2001 m. Lietuvos Respublikos Seimo nario padėjėjas, 1995–1996 m. taip pat ir Lietuvos Respublikos Vyriausybės valstybės konsultantas.

Periodinėje spaudoje paskelbė eilėraščių, apybraižų. Nuo 1976 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

## Bibliografija
* *Nepriklausomybės žingsniai*, su P. Masilioniu ir V. Paulausku, 1994 m.
* *Nepriklausomybės ir demokratijos žingsniai: 1989–1999 metų kronika*, su P. Masilioniu ir V. Paulausku, 1999 m.
* *Jaunystės trupiniai*, eilėraščiai, miniatiūros, 2000 m.
* *Pasišnekėjimai ant gimtinės griuvėsių*, satyra ir humoras, 2001 m.
* *Lenkiu galvą išėjusiems*, eilėraščiai, 2002 m.
* *Viskas mano ponams*, epigramos, 2002 m.
* *Rudens lašai*, lyrika, satyra, humoras, 2004 m.
* *Širdis mokykloj pasilieka…*, eilėraščiai, publicistika, 2005 m.
* *Paliko pavasariai turtą…*, eilėraščiai, epigramos, 2006 m.
* *Tu tik viena…*, publicistika, eilėraščiai, laiškai, 2006 m.
* *Kai gyvieji tampa šventaisiais*, epigramos, publicistika, 2008 m.
* *Dešimtas tvinksnis*, lyrika, epigramos, 2009 m.
* *Povilas Lapeikis. Kitų akimis*, interviu, recenzijos, dedikacijos ir atsiliepimai, 2010 m.

## Šaltiniai
Jonas Lapašinskas

**Jonas Lapašinskas** (1923 m. kovo 4 d. Slabadoje, Rokiškio apskritis – 1997 m. gruodžio 11 d. Vilniuje) – Lietuvos poetas, žurnalistas, redaktorius.

## Biografija
1940–1941 m. mokėsi Rokiškio suaugusiųjų vidurinėje mokykloje. 1940–1941 m. Kauno radijo korespondentas, bendradarbiavo žurnale „Žiburėlis“. 1944–1946 m. dirbo LLKJS CK ir Radijo komitete, jaunimo valandėlių redaktorius. 1945–1947 m. lankė parengiamuosius kursus prie Vilniaus universiteto. 1947–1971 m. LLKJS CK narys (su pertraukomis).

1949–1951 m. žurnalo „Švyturys“ redakcijos literatūrinis darbuotojas. 1951–1955 m. laikraščio „Kauno tiesa“ reporteris, 1953–1955 m. vyriausiojo redaktoriaus pavaduotojas. 1955–1971 m. žurnalo „Jaunimo gretos“ vyriausiasis redaktorius. 1962 m. Vilniaus universiteto Istorijos ir filologijos fakultete baigė žurnalistikos specialybę. 1971–1977 m. žurnalo „Švyturys“ vyriausiasis redaktorius, 1977–1987 m. žurnalo „Žvaigždutė“ vyriausiasis redaktorius.

## Kūryba
Parašė tekstus daugeliui dainų, Alfonso Bieliausko romano motyvais libretą Vitolio Baumilo operai „Rožės žydi raudonai“. Eilėraščiuose šlovino socializmą Lietuvoje, rašė apie meilę, bandydamas sujungti folklorinę ir rašytinę meilės lyrikos tradiciją. Išleido eilėraščių knygų vaikams, kuriose skambūs, vaiko pasaulį atspindintys posmai eina greta konjunktūriškai sueiliuotų socializmo dogmų.

## Bibliografija
* Jaunystės daina: eilėraščiai, 1953 m.
* Raketa: eilėraščiai vaikams, 1960 m.
* Groja dūdos: eilėraščiai vaikams, 1962 m.
* Žemė ilgisi meilės: eilėraščiai. – Vilnius: Vaga, 1968. – 117 p.
* Želmenėliai: eilėraščiai vaikams, 1971 m.
* Duonutė žydi: eilėraščiai vaikams. – Vilnius: Vaga, 1982. – 95 p.

## Įvertinimas
* 1965 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

## Šaltiniai
Frovardo kyšulys

**Frovardo kyšulys** () – toliausiai į pietus nutolęs Pietų Amerikos žemyno taškas. Yra Čilės teritorijoje, Bransviko pusiasalyje, Magelano ir Čilės Antarktidos regione, Magelano sąsiaurio pakrantėje.

1587 m. anglų korsaras Tomas Kavendišas kyšuliui suteikė tokį vardą dėl rūsčių gamtos sąlygų šiame regione (anglų k. *froward* reiškia „priešgynus“). 1987 m. kyšulyje pastatytas kryžius minint popiežiaus Jono Pauliaus II vizitą Čilėje.

Frovardo kyšulys yra piečiausias žemyno taškas, tačiau piečiausia visos Pietų Amerikos vieta laikomas Horno kyšulys, esantis saloje prie Ugnies Žemės krantų. Tiesa, dar toliau į pietus yra nutolusi Agilos sala.
Trimūrti

**Trimūrti** („trys pavidalai – mūrti“) tai hinduizmo sąvoka, apimanti tris hindų dievybes: tai Brahma – Visatos kūrėjas, jos įkūnytojas ir siela, Višnus – jos sergėtojas, Šiva – naikintojas. Šios trys dievybės vadinamos *hinduizmo triada*  arba *Didžiąja Trejybe*.

Triados sąvoka apima pačią Dieviškumo sandarą, kurios pagrindą sudaro: 

**Brahma** - Dieviškoji sąmonė;

**Višnu** - Dieviškoji energija;

**Šiva** - Dieviškoji esybė.

## Išnašos
Chuano Fernandeso salos

**Chuano Fernandeso salos** () – salynas Ramiajame vandenyne, 667 km į vakarus nuo Pietų Amerikos krantų. Priklauso Čilei, Valparaiso regionui.

## Geografija

Salyną sudaro 3 pagrindinės salos ir keletas salelių:
* Robinzono Kruzo sala arba Mas a Tera (93 km²),
* Aleksandro Selkirko sala arba Mas Afuera (44,6 km²),
* Santa Klara (5 km²).

Salos vulkaninės kilmės, yra vulkaniniame karštajame taške. Paviršius kalnuotas, aukščiausia vieta yra Los Inosenteso kalnas A. Selkirko saloje (1319 m). Krantai statūs, skardingi. Nors klimatas subtropinis, tačiau veikiamas šaltosios Humbolto srovės. Vidutinė metinė oro temperatūra yra 15,4 °C, metų bėgyje svyruoja tarp 3 ir 34 °C. Lietus dažniausias žiemą, per metus vidutiniškai iškrenta 1081 mm kritulių. Aukštikalnėse lyja beveik kasdien, o pavėjiniuose šlaituose gan sausa. Chuano Fernandeso salose gausu endeminės gyvūnijos ir augalijos, čia sutinkama tiek Okeanijai, tiek Pietų Amerikai būdingų rūšių. Žemumose daugiausia plyti aukštažolės pievos, kalnuose – miškai, o aukštikalnėse – krūmynai. Salose auga endeminės *Lactoridaceae* šeimos augalai, įvairūs paparčiai, nedideli medžiai ir krūmokšniai. Salose nėra vietinių žinduolių, varliagyvių ir roplių, tačiau yra nemažai paukščių, tarp jų endeminis kolibris *Sephanoides fernandensis*, pakrantėse lankosi pingvinai, jūrų liūtai (tik aplinkiniuose vandenyse sutinkamas *[[Arctocephalus philippii]]*). Įsteigtas Chuano Fernandeso salų nacionalinis parkas.

## Istorija

Salyną 1574 m. lapkričio 22 d. atrado ispanų keliautojas Chuanas Fernandesas, iškrypęs iš kurso plaukdamas tarp Peru ir Valparaiso. Jis salas įvardino *Más Afuera, Más a Tierra* ir *Islote de Santa Clara*. XVII-XVIII a. Chuano Fernandeso salose slapstydavosi piratai, 1704–1709 m. čia buvo išsodintas ir vienas gyveno piratas Aleksandras Selkirkas. Manoma, kad jo istorija įkvėpė Danielį Defo parašyti „Robinzoną Kruzą“. XIX a. salose darbavosi ruonių medžiotojai. 1966 m. Čilė, siekdama pritraukti į sala turistų, dvi pagrindines salas pavadino A. Selkirko ir Robinzono Kruzo vardais. 2010 m. salos nukentėjo nuo Čilės žemės drebėjimo sukelto cunamio, čia nusinešusio 8 gyvybes.

## Gyventojai

2002 m. Chuano Fernandeso salose gyveno 633 žmonės, daugiausia ispanų, britų, vokiečių kilmės. Beveik visi jie gyvena San Chuan Bautistos gyvenvietėje Robinzono Kruzo saloje. Kitos salos negyvenamos.
San Chuan Bautista (Čilė)

**San Chuan Bautista** () – miestelis Čilėje, Valparaiso regione, svarbiausia Chuano Fernandeso salų gyvenvietė. Įsikūręs Robinzono Kruzo saloje, prie Kamberlando įlankos, kurios pakrantė vienintelė tinkama prisišvartavimui visoje saloje. Verčiamasi daugiausia langustų žvejyba. Veikia mokykla, yra internetas, televizija.

Miestą dukart į mėnesį aplanko laivas iš Čilės, tačiau dėl riboto vietų skaičiaus užsakymai daromi iš anksto. Kelionė trunka 24-36 valandas priklausomai nuo oro sąlygų. Salos pietvakariniame gale, kur yra lygaus paviršiaus, yra mažas lėktuvų pakilimo takas. Ten gali nusileisti tik maži (iki 7 vietų) lėktuvai, kurie iš Čilės atskrenda per 2,5 valandos. Pakilimo taką ir miestelį jungia labai vingiuotas kalnų keliukas arba galima plaukti mažu keltu.

## Istorija

San Chuan Bautista įkurta 1877 m., pradžioje čia buvo kalinių tremties vieta bei ruonių medžiotojų stotis. 2010 m. miestelis nukentėjo nuo cunamio.

## Šaltiniai
San Chuan Bautista

**San Chuan Bautista** ( – „Šv. Jonas Krikštytojas“) gali reikšti:

* San Chuan Bautista – miestelis Gvatemaloje;
* San Chuan Bautista – miestelis Čilėje;
* San Chuan Bautista – miestas Paragvajuje;
* San Chuan Bautista – miestelis Ispanijoje, Ibisoje;
* San Chuan Bautista – miestelis JAV, Kalifornijoje.
Vivekananda

**Svamis Vivekananda** (1863 m. sausio 12 d. – 1902 m. liepos 4 d.) – žymus Indijos mąstytojas ir religinis veikėjas, Indijos dvasinio ir nacionalinio atgimimo įkvėpėjas. Jis buvo indų mistiko Ramakrišnos pasekėjas. Vivekananda vienas pirmųjų pradėjo skleisti Indijos filosofijos šakų – vedantos ir jogos – mokymą Europoje bei JAV.
Aleksandro Selkirko sala

**Aleksandro Selkirko sala** (), seniau **Mas Afuera** (*Isla Más Afuera*) – sala Chuano Fernandeso salyne Ramiajame vandenyne (Čilė, Valparaiso regionas). Nutolusi 181 km į vakarus nuo Robinzono Kruzo salos.

Sala yra 11 km ilgio (iš šiaurės į pietus), 6 km pločio ir užima 44,6 km². Paviršius kalnuotas, čia yra aukščiausia viso salyno vieta – Los Inosenteso kalnas (*Cerro de Los Inocentes*, 1329 m). Krantus sudaro aukšti (iki 1 km aukščio) ir statūs klifai. Gilios griovos ir tarpekliai raižo kalnagūbrius. Kalnuose veši tankūs nedidelių medžių, krūmokšnių ir paparčių miškai, o pakrantėse – aukštažolės pievos. Saloje gyvena endeminis ir labai retas krosninių šeimos paukštis Mas Afueros rajaditas (*Aphrastura masafuerae*).

Salą atrado ispanų jūrininkas Chuanas Fernandesas. Čia slapstydavosi piratai, vėliau rytinėje pakrantėje įkurta kalinių tremties vieta. 1909–1930 m. veikė gyvenvietė, kurioje gyveno 190–160 kalinių. 1966 m. pervadinta Aleksandro Selkirko, tremtyje gyvenusio Robinzono Kruzo saloje, garbei. Saloje yra nedidelė Rada La Kolonijos gyvenvietė (CONAF skyrius, gyvena žvejai) – joje 2012 m. surašyti 57 gyventojai.

## Šaltiniai