open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Že kalbos

**Že kalbos** arba ***že-kaingangų kalbos*** – indėnų kalbų šeima, paplitusi Brazilijos centrinėje, pietrytinėje ir rytinėje dalyje (apima rytų Amazoniją, Brazilijos plokščiakalnį, Atlanto miškus). Vartojama že indėnų. Kartu su tame pačiame regione gyvenančių tautų kalbomis že kalbos grupuojamos į makro-že kalbų būrį.

Žinomos 9 vartojamos že kalbos ir eilė mirusių.

## Kalbos
* vidurio že
** akroa [acs] †
** šavančių [xav]
** šerenčių [xer]
** šakriabų [xkr] †
* šiaurės vakarų že
** apinajų [apn]
** kajapų [txu]
** panarų [kre]
** sujų [suy]
** timbirų: kanelų [ram], krejų [xre], krahou [xra], krikati timbirų [xri], paraketežų [gvp]
* kaingangų (pietų že)
** kaingangų [kgp] (vajanų †, San Paulo kaingangų [zkp] †)
** šoklengų [xok] (ir ingainų †)
* žeikų
** žeikų [-] †

## Nuorodos
* Ethnologue klasifikacija
Šerenčiai

**Šerenčiai** (*Sherenté, Xerentes*, sav. *Akwê*) – indėnų tauta, gyvenanti rytų Amazonijoje, Brazilijoje (Tokantinse). Gyvena 4 gyvenvietėse netoli Tokantinijos miesto. Populiacija >3000 žmonių. Kalba že kalboms priklausančia šerenčių kalba, taip pat portugališkai. Kartu su šavančiais sudaro vidurio že tautų grupę. Išpažįsta tradicinę religiją, krikščionybę (katalikybę, evangelines atšakas).

Iki XIX a. vid. drėgnuoju laikotarpiu šerenčiai gyvendavo kaimuose, kur jų populiacija pasiekdavo ~2000 žmonių, o sausuoju laikotarpiu susiskaidydavo į mažus klajoklių būrelius. Nuo XIX a. pab. užmezgė nuolatinius ryšius su brazilais.

Tradiciškai verčiasi lydimine žemdirbyste: augina manijokus, kukurūzus, batatus, moliūgus ir kt., taip pat žvejoja, rankioja, kartais medžioja. Dabar dalis dirba samdiniais, augina gyvulius (galvijus).

Šerenčiai skirstosi į dvi egzogamines brolijas ir 4 patrilinijines giminių. Didžiųjų šeimų namas pusapvalio plano, centre – vyrų namas. Dabar gyvenvietės išplanuotos netvarkingai. Santuoka matrilokalinė, buvo iniciacinės sąjungos. Tradiciškai šerenčiai vaikščiodavo nuogi, dabar būdinga kreoliška apranga. Išlikę apeiginiai šokiai su skruzdėdų kaukėmis, jaunuolių bėgtynės su rąstu ir kt.

## Šaltiniai
* Энциклопедия «Народы и религии мира», М.-1998
Gaspar de Carvajal

**Gasparas de Karvachalis** (*Gaspar de Carvajal*; 1504–1584 m.) – ispanų kunigas dominikonas, keliautojas, tyrinėtojas.

Gasparas de Karvachalis buvo kilęs iš Estremadūros. Po įstojimo į dominikonų ordniną Ispanijoje, 1533 m. jis išvažiavo į Peru versti indėnus į krikščionybę. 1541 m. jis dalyvavo Fransisko de Oreljanos ekspedicijoje per Amazoniją, ieškant Eldorado. Dėl maisto stokos 1541 m. gruodžio 26 d. ekspedicija pasidalijo ir Gasparas su Oreljana nusileido Napo upe. Pasiekus kaimus, jie pasirūpino maistu, tačiau negalėjo grįžti plaukdami prieš greitos upės srovę. Oreljana nusprendė plaukti į rytus palei upės srovę ir savo kelyje jie susidūrė su draugiškais ir priešiškais indėnais, su kuriais kovojo. Ekspedicija pasiekė kaimą, kuriame gyveno moterys-kariai ir Gasparas nusprendė, kad jie aptiko mitines Amazones. 1542 m. rugpjūtį ekspedicija pasiekė jūrą ir tai buvo pirmoji ekspedicija, kuri perplaukė Amazoniją ir pasiekė Atlanto vandenyną. Gasparas grįžo į Peru, kur mirė Santo Domingo vienuolyne Limoje.

Gasparas papasakojo šios ekspedicijos įvykius savo darbe *Relación del nuevo descubrimiento del famoso río Grande que descubrió por muy gran ventura el capitán Francisco de Orellana* („Ataskaita apie nesenus atradimus garsioje Didžiojoje upėje, kuri buvo atrasta puikiuoju gero likimo kapitonu Francisco de Orellana“). Vienuolis aprašė ne tik ekspedicijos datas, bet ir pridėjo daug etnologinių pastabų apie indėnų karo taktiką, apeigas ir papročius.

## Šaltiniai
Banivai

**Banivai** (*Baniwá, Wakuenaí, Walimanai, Kurripako*) – indėnų tauta, gyvenanti šiaurės rytų Amazonijoje: Kolumbijoje (Gvainijos, Vičados dep.), Brazilijoje (Amazonė) ir Venesueloje (Amazonės valst.). Gyvena Isanos, Atabapo, Gvainijos, taip pat Orinoko aukštupio ir Iniridos žemupio baseinuose. Populiacija – ~16 tūkst. žmonių. Kalba aravakų kalboms priklausančia banivų kalba, taip pat ispaniškai, portugališkai, tupių kalbomis. Venesuelos banivai praktikuoja tradicinę religiją, kiti – krikščionys (katalikai).

Nuo 1725 m. užmezgė ryšius su portugalais. Kultūriškai artimi tukano tautoms. Po XX a. vid. prasidėjo banivų kraustymasis iš Kolumbijos į Venesuelą.

Tradiciškai verčiasi lydimine žemdirbyste: augina manijokus, kukurūzus, batatus, moliūgus ir kt., taip pat žvejoja, rankioja, kartais medžioja. Iš keptų manijoko miltų, kai kurių medžių pieniškų sulčių gamina cheminius preparatus, iš lianų – pluoštą. Amatai – pynimas, keramika (puošta geometriniais motyvais), valčių gamyba, medžio drožyba, plunksnų puošmenų gamyba.

Įprastas banivų būstas – didelis, stačiakampio plano namas su užapvalintu galu, dvišlaičiu stogu, sienomis, išteptomis moliu, iš vidaus puoštomis geometriniais motyvais, skirtas didžiajai, patrilinijinei šeimai. Dabar namai skirti mažajai šeimai, todėl mažesni.

Banivai skirstosi į 20 patrilinijinių toteminių klanų. Santuoka patrilokalinė, dažnai tarp pusbrolių-pusseserių. Venesuelos banivai išlaikę tradicinę mitologiją, kultūrą, vyrų ezoterines apeigas, šamanizmą. Brazilijoje ir Kolumbijoje ~1970 m. priėmė krikščionybę, gyvena misijų gyvenvietėse.


Baniwa.png|Banivų gyvenama teritorija
Head gear, Curipaco people, Amazon region, No. 1939.34.0003 - Etnografiska museet - Stockholm, Sweden - DSC01331.JPG|Galvos papuošalas
Armband 2, Curipaco people, Amazon region, No. 1939.34.0004b - Etnografiska museet - Stockholm, Sweden - DSC01334.JPG|Riešraištis


## Šaltiniai
* Энциклопедия «Народы и религии мира», М.-1998
Animal Crossing

**Animal Crossing** (*Dōbutsu no Mori*, tiesiogiai išvertus „Gyvūnų miškas“) – socialinių santykių simuliacijos kompiuterinių žaidimų serija, leidžiama Japonijos „Nintendo“ kompanijos nuo 2001 m.

## Žaidimai
Pirmasis žaidimas buvo išleistas tik Japonijoje „Nintendo 64“ konsolei pavadinimu Dōbutsu no Mori (どうぶつの森, tiesiogiai išvertus „Gyvūnų miškas“). Vėliau perdirbtas Vakarų rinkoms, pervadintas į „Animal Crossing“ ir išleistas „GameCube“ konsolei. Pagrindinės serijos žaidimuose žaidėjas kontroliuoja žmogaus pavidalo veikėją kaimelyje, kurio kiti veikėjai yra modeliuoti pagal gyvūnus. Veikėjai kalba neidentifikuojama kalba, kurios žodžiai pateikiami dialogų languose žaidimo vaizdalaukyje. Prisijungus internetu galima lankyti arba pasikviesti kitus „Animal Crossing“ žaidėjus. Žaidimas neturi konkrečių tikslų, nors yra minižaidimų, naujų namų statybų projektų, galima dovanoti objektus vietos muziejui, mokėti nuomą už būstą. Veikėjui galima parinkti drabužius, kepurėlę ir pan., prekiauti. Žaidime imituojamas paros laikas. Žaidimų kaimeliai ir jų veikėjai generuojami automatiškai. Mažai tikėtina, kad dviejų žaidėjų vietovės su veikėjais žaidžiant skirtingomis konsolėmis, bus identiškos.

Pagrindinių žaidimų serija:

Pastaba. * − 2016 m. I ketvirčio duomenys, dar parduodama rinkoje, skaičiai gali ženkliai pasikeisti.

Šalutiniai žaidimai:

Pastaba. * − 2016 m. I ketvirčio duomenys, dar parduodama rinkoje, skaičiai gali ženkliai pasikeisti.

## Programėlės
Buvo sukurta keletas programėlių su „Animal Crossing“ tema „Nintendo“ konsolėms:
* „Animal Crossing: Plaza“ (Wii U konsolei). Komunikacijos programėlė tarp keleto „Animal Crossing“ žaidėjų;
* „Animal Crossing: Clock“, („Nintendo DSi“ ir „Nintendo 3DS“). Laikrodis;
* „Animal Crossing: Calculator“, („Nintendo DSi“ ir „Nintendo 3DS“). Kalkuliatorius;
* „Photos With Animal Crossing“, („Nintendo 3DS“). Fotografavimo programėlė.

## Nuorodos
* „Animal Crossing“ oficiali svetainė
* mobygames.com
## Išnašos
Jurgis Glebavičius

**Jurgis Karolis Glebavičius** (, 1605? – 1669 m. balandžio 18 d., Zaslavlis, LDK) – ATR valstybinis veikėjas.

## Biografija

Lietuvos bajorų Glebavičių giminė atstovas, herbo "Leliva" savininkas. Mikalojaus Glebavičiaus ir Marcibelos Koreckos sūnus.

1633 metais paskirtas Anykščių ir Radaškonių seniūnu. Politinę karjerą pradėjo 1639 metų birželį, gavo karaliaus pataurininkio pareigybę. Tais pačiais metais paskirtas Lietuvos paiždininkiu.

1640 metais vedė Kateriną Radvilaitę – Lietuvos didžiojo etmono Jonušo Radvilos seserį. 1643 metais paskirtas Smolensko vaivada. Daug laiko skyrė Smolensko fortifikacijos tvirtinimui, kuriam tai laikui dėl to palikęs politinius reikalus Vilniuje, Krokuvoje ir Varšuvoje, kur lankėsi retai. 1644 metų kovą ir 1645 metais aktyviai dalyvavo ATR senato posėdžiuose. Bekaralystės metu atvažiavo į Krokuvą tik lapkritį, kad dalyvautų rinkimuose ir pasirašė Jono Kazimiero Vazos elekcinį diplomą. Karūnacinio seimo metu svarstymui kėlė klausimus apie Smolensko gynybą. 1650 metais dalyvavo darbe Vilniuje sudarytos komisijos Lietuvos kariuomenės finansavimo klausimu. 1651 metais buvo komisaru sudarant taiką su kazokais Baltoje Cerkvėje, o po to derybose su kazokais 1659 metais. 1653 metais paskirtas Žemaitijos seniūnu.

ATR-Maskvos karo (1654–1667) metu dalyvavo kariniuose veiksmuose, vadovavo nesėkmingiems mėginimams susigražinti Kauną. 1655 metais priėmė Švedijos protektoratą, tarpe kitų pasirašydamas Kėdainių uniją. Vėliau kaip komisaras dalyvavo diplomatinėse ir taikos derybose su Maskva (1660, 1662, 1664). ATR delegacijos sudėtyje pasirašė Andrusovo paliaubų sutartį 1667 metų sausį. 1668 metais, kaip apdovanojimas už Andrusovo paliaubų sudarymą, Glebavičiui suteikta Vilniaus vaivados pareigybė.

Derybose su Rusija Glebavičius prisilaikė kompromiso pozicijos, nors jai perdavus Smolenską ir Dorogobužą neteko didelės dalies savo paveldimų valdų.

## Šeima
Paskutinis iš Glebavičių giminės.

Žmona – Katerina Radvilaitė, Lietuvos didžiojo etmono Jonušo Radvilos sesuo.

Dvi dukterys:
* Marcibela – ištekėjo už kunigaikščio Marcijono Aleksandro Oginskio.
* Kristina Barbora – viena iš turtingiausių LDK nuotakų to laiko; ištekėjo už Kazimiero Jono Sapiegos.

## Išnašos

## Literatūra
* Заяц Ю. А. Заславль X–XVIII веков (историко-археологический очерк). – Мн.: Наука и техника, 1987.
* Спиридонов М. Ф. Заславль в XVI в. – Мн., 1998.

## Nuorodos

|-
Gvavjarė

**Gvavjarė** () gali reikšti:

* Gvavjarė – upė Kolumbijoje;
* Gvavjarės departamentas – Kolumbijos teritorija;
* San Chose del Gvavjarė – Kolumbijos miestas.
Inirida (upė)

**Inirida** () – upė rytų Kolumbijoje, Gvainijos ir Gvavjarės departamentuose; Gvavjarės kairysis intakas (Orinoko baseinas). Prasideda Tuhani aukštumoje, 25 km nuo Pintado kalvos, stūksančios tarp Gvavjarės departamento lygumų. Teka daugiausia į šiaurės rytus lygiagrečiai su Gvavjare. Į pastarąją įteka likus 25 km iki žiočių, esančių ties Venesuelos siena.

Didžiausi intakai: Papunaua (dešinysis), Bokonas (kairysis).

Upės vanduo tamsių atspalvių. Vaga smarkiai vinguriuoja.

Prie Iniridos žiočių įsikūręs Puerto Iniridos miestas.

## Šaltiniai
Juodoji koata

**Juodoji koata** (*Ateles paniscus*) – koatų (*Ateles*) genties beždžionių rūšis, sutinkama Pietų Amerikos atogrąžų miškuose.

Dėl jų medžioklės ir buveinių nykimo beždžionės įtrauktos į Tarptautinės raudonosios knygos rūšių, kurioms gresia išnykimas, sąrašą.

## Aprašymas

Juodosios koatos plaukai ilgi ir tamsūs, veidas raudonos arba rausvos spalvos, plikas, vietomis apaugęs trumpais, baltais plaukeliais. Jaunikliai gimsta tamsiais veidais, kurie ima šviesėti jiems augant. Lytinis dimorfizmas neryškus. Patinai vidutiniškai yra 55,7 cm ūgio, sveria apie 9,1 kg, patelių ūgis apie 55,2 cm, sveria 8,4 kg. Koatų uodegos graibščios, pirštai ir galūnės ilgi, judrūs bei stiprūs.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Primate Info Net ''Ateles paniscus'' medžiaga (angl. kalba)
Maksimilijonas Bžozovskis

**Maksimilijonas Bžozovskis** (? – 1659) – LDK valstybinis veikėjas. Bresto vaivada (1653–1659), Kijevo kaštelionas nuo 1648, Kijevo pastalininkas nuo 1635, Tlumačo seniūnas.

## Biografija
Ivano Bžozovskio ir Justinos Jelavickos sūnus. Giminė kilo iš Beriozovkos (Bžozovka) kaimo, Bresto vaivadijoje. Gyveno Kijevo vaivadijoje, kur turėjo dvarų, Tripolio pilį, kurią gavo 1633 metais dalyvaudamas Lenkijos-Turkijos mūšiuose kaip vaivados Stanislovo Liubomirskio leitenantas, kuris po to prisidėjo prie jo karjeros.

## Literatūra
* Władysław Tomkiewicz. *Brzozowski Maksymilian, herbu własnego (†1659)* / Польскі Біяграфічны Слоўнік.– Кракаў, 1937.– т. III/1, стр. 66. (перавыданне 1989&nbsp;г.) ISBN 83-04-03291-0

|-
Adomas Kisielis

**Adomas Kisielis** (; 1600–1653 m. gegužės 3 d.) – ATR valstybinis veikėjas, karaliaus dvariškis (1633), Nosovsko seniūnas ir Černigovo pakamaris (1633), paskutinis ATR stačiatikių senatorius nuo 1641 metų, Černigovo kaštelionas (1639–1646), nuo 1646 metų Kijevo kaštelionas, Braclavo vaivada nuo 1647 metų, Kijevo vaivada (1649–1653). Kasilino ir Brusilovo valdytojas.

## Biografija
Kilo iš senos Voluinės bajorų Kisielių giminės. Voluinės bajoro Grigorijaus Gnovošovičiaus Kislielaus-Nizkinickio ir Terezos Ivanickos sūnus. Jaunesnysis brolis – Mikalojus Kisielis (apie 1605–1651), pulkininkas.

Mokėsi Zamoisko akademijoje, Zamostės mieste. Adomo Kisieliaus namų mokytoju buvo Kasjanas Sakovičius.

Nuo 1617 metų tarnavo Karūnos armijoje. Dalyvavo Osmanų imperijos, Rusijos ir Švedijos karuose. Buvo daugelio dvarų Ukrainoje valdytojas. 1617 metais Adomas Kisielis tarnavo Lenkijos pietų armijoje, vadovaujamoje Stanislovo Žolkievskio ir gynusioje ATR pietines sienas nuo turkų-osmanų ir Krymo totorių antpuolių. 1619 metais dalyvavo Lenkijos armijos žygyje prieš turkus netoli Orinino, 1620 metais lydėjo Karūnos didijį etmoną Stanislovą Žolkievskį žygyje į Moldaviją ir dalyvavo tragiškame Cecioros mūšyje. 1621 metais pradedant Lietuvos didžiajam etmonui Jonui Karoliui Chodkevičiui Adomas Kisielis dalyvavo Chotyno mūšyje, vėliau tarnavo vadovaujant Karūnos didžiajam etmonui Stanislovui Konecpolskiui. Pradžioje Adomas Kisielis, būdamas neturtingas, užėmė tik žemas pareigybes, bet po šešerių metų jau buvo įgulos vadu.

Dėl tėvo mirties Adomas Kisielis buvo priverstas palikti tarnybą ir grįžti į giminės dvarus. Gyveno savo dvare iki Žygimanto III Vazos mirties (1632 m. balandžio 30 d.). Konvokaciniame seime Adomas Kisielis palaikė karalaičio Vladislovo Vazos kandidatūrą į Lenkijos karaliaus sostą ir pasisakė už stačiatikišką tikybą. 1633 metų pradžioje naujas Lenkijos karalius Vladislovas IV paliko Adomą Kisielį karaliaus rūmuose kaip „karaliaus dvariškį“.

Adomas Kisielis aktyviai dalyvavo ATR-Maskvos kare (1632–1634).

## Literatūra
* Кисель, Адам // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). – СПб., 1890–1907.
* Русский биографический словарь: Ибак – Ключарев. – Изд. под наблюдением председателя Императорского Русского Исторического Общества А. А. Половцова. – Санкт-Петербург: тип. Гл. упр. уделов, 1897 [2]. – Т. 8. – 756 с.

## Galerija

Adam Kisiel.JPG
Adam Kisel engrave.jpg


|-
Jegoras Žeško

**Jegoras Žesko** (, , g. 1999 m. gruodžio 24 d. Minske) – Baltarusijos dainininkas. Dalyvavo 2012 m. vaikų „Eurovizijos“ dainų konkurse, su daina „A more-more“ užėmęs 9-ą vietą. 2011 m. Baltarusijos nacionalinėje atrankoje į vaikų „Euroviziją“ liko antras.

Atlikėjas yra tarptautinių konkursų „Triksi“ (Bulgarija), „Baltarusijos perlas“, „Naujoji banga. Vaikai“ ir kt. dalyvis.

Domisi kompiuteriais, žaidžia šachmatais ir šaškėmis, groja fortepijonu ir skaito knygas.

## Diskografija

### Singlai
* 2011: *Solnechniy Ostrov*
* 2012: *Krik v Zefir*
* 2012: *A more-more*

## Taip pat skaitykite
* Baltarusija vaikų „Eurovizijos“ dainų konkurse
* 2012 m. vaikų „Eurovizijos“ dainų konkursas

## Nuorodos
* ''A more-more'' (Vaikų Eurovizija 2012)

|-
Soetkin Collier

**Soetkin Collier** (g. 1977 m. vasario 1 d. Beverene) – Belgijos dainininkė.

2002–2012 metais Soetkin buvo Belgijos muzikos grupės „Urban Trad“ vokalistė. Grupė dalyvavo 2003 m. „Eurovizijoje“ su dirbtine kalba atliekama daina „Sanomi“ ir užėmė antrą vietą. Buvusi grupių „Laïs“ ir „Ambrozijn“ narė. 2007 m. sausio mėn. atlikėja išleido debiutinį solinį albumą „Nocturne“.

## Nuorodos
* Oficiali svetainė – soetkin-collier.com
Veronica Codesal

**Veronica Codesal** (g. 1977 m. rugsėjo 16 d. Uccle, Belgija) – Belgijos galisų dainininkė, šokėja ir muzikantė.

2002–2012 metais ji buvo Belgijos muzikos grupės „Urban Trad“ vokalistė. Grupė dalyvavo 2003 m. „Eurovizijoje“ su dirbtine kalba atliekama daina „Sanomi“ ir užėmė antrą vietą. Dalyvavo įvairiuose muzikiniuose projektuose, kaip antai „Camaxe“ bei „Ialma et Vivas Niñas“. Veronica taip pat yra galisų šokių grupės *Foliada* mokytoja. Organizacijos *Muziekpublique*, skatinančios ir skleidžiančios tradicinę muziką ir šokį visame pasaulyje, dalyvė.

## Nuorodos
* Veronica Codesal diskografija *discogs.com* svetainėje
Evelin Samuel

**Evelin Samuel** (g. 1975 m. gegužės 13 d.) – Estijos dainininkė, aktorė ir rašytoja.

Evelin dainuoti pradėjo dar vaikystėje. Debiutavo 9-to dešimtmečio pabaigoje, vaikų muzikiniame teatre „Colombina“. 1992 metais dalyvavo Roskildės festivalyje Danijoje. 1993 m. atlikėjų debiutantų konkurse „Kaks takti ette“ užėmė ketvirtą vietą. Tais pačiais metais atlikėja laimėjo Baltijos šalių dainų konkursą „Via Baltica“. 1994-aisiais laimėjo Estijos televizijos ir Estijos radijo surengtą konkursą „Uus Laul“, pristatydama dainą „Vari ja roos“. Tais pačiais metais atlikėja dalyvavo „Eurovizijos“ konkurso atrankoje „Eurolaul“. Su daina „Soovide puu“ tarp dešimties dalyvių užėmė 8-ą vietą. Vėliau „Eurolaul“ atrankoje dalyvavo 1996 ir 1998 metais.

1999 m. su smuikininke Camille „Eurovizijos“ dainų konkurse atlikusios dainą „Diamond of Night“, užėmė 6-ą vietą. Evelin 1997 metais jau dalyvavo „Eurovizijoje“ kaip pritariančioji vokalistė, o 2000 ir 2006 metais šiame konkurse pranešdavo Estijos balsus.

2002 metais atlikėja išleido debiutinį albumą „Alternature: Over the Water Blue“. 2008-aisiais debiutavo kaip vaikų rašytoja – išleido knygą „Ükskord, kui sadas vihma“. Suvaidino miuzikluose „Jėzus Kristus superžvaigždė“, „Oliver!“ ir „Miss Saigon“.

## Diskografija
* 2002: *Alternature: Over the Water Blue*

## Nuorodos
* Daina ''Diamond of Night'' (Eurolaul 1999)

|-
Mekado

**Mekado** buvo Vokietijos pop muzikos trio, specialiai sukurtas 1994 m. „Eurovizijos“ dainų konkursui.

Trio sudarė Melani Bender (), Kati Karnei () ir Dorkas Kifer (). Pavadinimą sudaro pirmosios narių raidės.

1994 metais dainininkės išrinktos atstovauti Vokietijai „Eurovizijos“ dainų konkurse. Su energingu kūriniu „Wir geben 'ne Party“ grupė užėmė trečią vietą, surinkusios 128 taškus. 4 taškus merginoms skyrė Lietuvos komisija. „Wir geben 'ne Party“ kūrė dainos, 1982 metais atnešusios Vokietijai pergalę, autoriai – Ralph Siegel ir Bernd Meinunger. Nepaisant teigiamų nuomonių iš kritikų, grupė komercinės sėkmės nesulaukė.

## Nuorodos
* Daina ''Wir geben 'ne Party''

|-
Stanislovas Žolkievskis

**Stanislovas Žolkievskis** (, ; 1547 arba 1550 m., Turinka, netoli Lvovo – 1620 m. spalio 7 d. Berezovka, Moldavijos kunigaikštystė (dab. Moldovos kaimas Oknicos rajone)) – XVII a. Lenkijos karo vadas, lauko ir didysis etmonas bei Karūnos didysis kancleris. Žovkvos miesto ir Krechovo vienuolyno įkūrėjas.

## Biografija

Haličo kašteliono ir Rusios vaivados Stanislovo Žolkievskio ir Sofijos Lipskos sūnus. Žuvo grįždamas iš Ciceros mūšio. Palaidotas Žovkvos Šv. Lauryno bažnyčioje.

## Valstybės tarnyba
* Karaliaus sekretorius (nuo 1573 m.),
* Lvovo kaštelionas (nuo 1593 m.),
* Karūnos lauko etmonas (1588–1618),
* Karūnos didysis etmonas (1618–1620),
* Karūnos didysis kancleris (1618–1620),
* Kijevo vaivada (1608–1618),
* Grubiševo ir Kalušo seniūnas.

## Literatūra
* 
* Записки гетмана Жолкевского о Московской войне. СПб. 1871       
* Рукопись Жолкевского // Львовская летопись. Русские летописи Т. 4. Рязань 1999     
* Stanislaw Gabryel Kozlowski, Life of Stanislaus Zolkiewski (Pol.) (Cracow, 1904).
* *Жолкевский, Станислав*, Начало и успех Московской войны в царствование Е. В. короля Сигизмунда III го. (Рукопись Жолкевского)  на сайте «Руниверс»

|-
Dmitrijus Putiatičius

Kunigaikštis **Dmitrijus Ivanovičius Druckis-Putiatičius** (m. 1505) – Mscensko ir Liubitsko vietininkas, Kijevo vaivada.

## Biografija
Buvo Putiatų giminės pradininko Ivano Semionovičiaus Putiatos Druckio (apie 1390–po 1440) sūnus.

### Broliai
* Vasilijus Putiatičius.
* Ivanas Putiatičius (?- 1516) – Licko horodničius (1474–1489), Licko paseniūnis (1493), Licko raktininkas (1496), Peremyslo vietininkas (1506–1507).
* Michailas Putiatičius.

|-
Aleksandras Frydrichas Pronskis

Kunigaikštis **Aleksandras Frydrichas Pronskis** (apie 1550 – apie 1595) – LDK valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis stalininkas (1576–1587), Lucko seniūnas (nuo 1580 metų), Trakų kaštelionas (1591–1595).

## Biografija
Rusijos kunigaikščių Pronskių giminės atstovas, herbo „Pogonia“ savininkas. Kijevo vaivados ir Černobylio laikytojo kunigaikščio Semiono Hlebavičiaus Pronskio (m. 1555) ir Feodoros Bogovitinos sūnus. Riurikaitis XXIII kartos.

Jaunystėje Aleksandras Pronskis gyveno Prancūzijos karaliaus Karolio IX rūmuose. 1573 metais Lenkijos-Lietuvos pasiuntinybės sudėtyje važiavo į Prancūziją, kad prašyti hercogą Heriką Anžu atvykti į Lenkiją ir užimti vakantinį karaliaus sostą. 1575 metais palaikė Transilvanijos kunigaikščio Stepono Batoro išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą.

1576 metais Aleksandras Pronskis gavo Lietuvos didžiojo stalininko pareigybę, 1580 metais tapo Lucko seniūnu. Dalyvavo Livonijos kare su Maskvos Didžiąja Kunigaikštyste.

Po Stepono Batoro mirties prisilaikė habsburgiškos orientacijos, pasisakė už Austrijos erchercogo Maksimilijono III išrinkimą į Lenkijos karaliaus sostą. 1588 m. sausio 24 d. dalyvavo Bičino mūšyje Silezijoje, kartu su Maksimilijonu pateko į nelaisvę pas Žygimanto Vazos šalininkus, neteko visų užimamų pareigybių ir emigravo į Prahą.

Po grįžimo į tėvynę kunigaikštis Aleksandras Pronskis buvo išrinktas deputatu į seimą 1590–1591 metais. 1591 metais gavo Trakų kašteliono pareigybę. Gynė LDK suverenitetą ATR sudėtyje. Išpažino kalvinizmą.

## Šeima
Buvo vedęs kunigaikštytę Feodorą Romanovną Sanguškaitę, Lietuvos lauko etmono ir Braclavo vaivados Romano Sanguškos (1537–1571) ir Aleksandros Chodkevičiūtės (m. 1570) dukterį. Vaikai:

* Julijus Ilja Pronskis (m. 1613)
* Aleksandras Oktavianas Pronskis (m. 1638)
Po Aleksandro Oktaviano Pronskio kunigaikščių Pronskių giminė Lietuvos didžiojoje kunigaikštystėje užgeso.

## Literatūra
* Пазднякоў В. Пронскія // Вялікае Княства Літоўскае. Энцыклапедыя у 3 т. – Мн.: Беларуская Энцыклапедыя імя П. Броўкі, 2005. – Т. 2: Кадэцкі корпус – Яцкевіч. – С. 466. – 788 с. – ISBN 985-11-0378-0.

## Nuorodos

|-
Nerespinka

**Nerespinka** (arba ***Narakampis***) – ežeras Lietuvoje, Trakų rajone, Trakų miesto rytinėje pusėje. Pagal Lietuvos upių, ežerų ir tvenkinių kadastro duomenis (2019 m.), Nerespinkos ežeras yra Lukos ežero dalis. Ilgis iš rytų į vakarus 0,67 km, plotis iki 0,25 km. Altitudė 148,7 m. Krantai žemi, pelkėti, užžėlę vandens augmenija. Vakaruose protaka jungiasi su Galvės ir Lukos ežerų sąlaja. Rytiniame Nerespinkos krante įsikūrę Varnikai, stūkso Varnikų piliakalnis, visai šalia telkšo ežerėlis Akis. Ties vakariniu galu ežerą kerta pėsčiųjų tiltas. Šiaurine pakrante eina kelias .

## Šaltiniai
Alexander Rossi

**Alexander Rossi** (g. 1991 m. rugsėjo 25 d.) – lenktynininkas iš JAV, nuo 2015 m. atstovaujantis Formulės 1 Marussia komandą.

Amerikietis nuo 2006 m. lenktyniavo įvairiuose formulių čempionatuose. Jis debiutavo Šiaurės Amerikos Formula Renault lenktynėse. Vėliau jis dalyvavo Formulė BMW, GP2 ir GP3 serijose. 2008 m. A. Rossi nugalėjo Amerikos Formulės BMW lenktynėse.

## Šaltiniai
La Esmeralda

**La Esmeralda** () – miestelis pietų Venesueloje, Amazonės valstijoje, Orinoko pakrantėje, netoli tos vietos, kur nuo Orinoko atsišakoja Kasikjarė. Aukštutinio Orinoko savivaldybės centras. Šalia La Esmeraldos stūkso Duidos kalnas – Parimos kalnų dalis. Yra karinė bazė, aerodromas, upinė prieplauka. Veikia 2 mokyklos. Apylinkėse gyvena indėnai jekuanai.

## Istorija

La Esmeraldą 1758 m. įkūrė seržantas Francisco Fernández de Bobadilla. 1800 m. čia lankėsi vokiečių mokslininkas Aleksandras fon Humboltas. Iki 2005 m. veikė amerikiečių evangelinė misija „New Tribes Mission“.


Río Orinoco a su paso por La Esmeralda. Estado Amazonas. Venezuela 05.jpg|Orinokas ties La Esmeralda
Laesmeraldamercal.JPG|Venesuelos vėliava prie pakilimo tako
La Esmeralda (Taxis) 2002.jpg|Vandens taksi
Maroa

**Maroa** () – miestelis pietų Venesueloje, Amazonės valstijoje, Kolumbijos pasienyje, Negro kairiajame krante. Savivaldybės centras.

## Istorija

Gyvenvietė 1760 m. įkurta kasiko Maruvos. Savivaldybės centras nuo 1994 m.
San Karlos de Rio Negras

**San Karlos de Rio Negras** () – miestelis pietų Venesueloje, Amazonės valstijoje, Kolumbijos pasienyje, Negro kairiajame krante, priešais Kolumbijos miestą San Felipę. Rio Negro savivaldybės centras. Tai toliausiai į pietus nutolusi Venesuelos gyvenvietė (neskaitant indėnų kaimų). Yra upinis uostas, aerodromas. Susisiekimo sausuma nėra. Gyvena daugiausia janomamai ir banivai.

## Istorija

1759 m. gyvenvietę įkūrė generolas José Solano. 1800 m. čia lankėsi Aleksandras fon Humboltas.
Juozapas Sosnovskis

**Juozapas Sosnovskis** (, m. 1783) – ATR valstybinis veikėjas, Lietuvos didysis raštininkas, Lietuvos lauko raštininkas 1764–1771 metais, Smolensko vaivada 1771–1775 metais, Lietuvos lauko etmonas 1775–1780 metais, Polocko vaivada nuo 1781 metų, elekcinio seimo maršalka 1764 metais.

## Biografija
Juozapas Silvestras Sasnauskas (Sosnovskis) kilo iš bajorų Sasnauskų giminės, herbo „Nalenč“ savininkas. Martyno Sasnausko ir Teofilės Krušinskaitės sūnus.

## Šeima
Juozapas Sasnauskas buvo vedęs Teklę Despot-Zenovičiūtę, su kuria turėjo dvi dukteris, Kateriną ir Liudviką.

## Valstybės tarnyba
Įstojęs į Lietuvos kariuomenę, susiejo save su kandidato į sostą Adomo Čartoriskio ir jo pusbrolio, busimo karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio partija. Čartoriskių palaikymo dėka tapo pasiuntiniu nuo Cholmščinos į seimą, o po to buvo išrinktas elekcinio seimo maršalu ir suvaidino svarbų vaidmenį paskutinio ATR valdovo rinkimuose.

Netrukus po to – kaip apdovanojimą už ištikimybę – gavo Lietuvos lauko raštininko pareigybę, po to 1771 metais tapo Smolensko vaivada, o po 10 metų – Polocko vaivada.

Laikė save magnatu, nuolat siekė gausinti savo valdas, nors tokiu nebuvo.

1775 metais pagal karaliaus privilegiją buvo paskirtas Lietuvos lauko etmonu. Po 5 metų atsisakė pareigų Liudviko Tiškevičiaus naudai.

1762 metais tapo Baltojo erelio ordino kavalieriumi, o 1765 metais buvo apdovanotas Švento Stanislovo ordinu.

## Nuorodos
* Józef Sosnowski (zm. 1783) – niedoszły teść Naczelnika 

|-
San Fernando de Atabapas

**San Fernando de Atabapas** () – miestas pietų Venesueloje, Amazonės valstijoje, Kolumbijos pasienyje, ties Orinoko, Atabapo ir Gvavjarės upių santaka. Atabapo savivaldybės centras. Yra vietinis oro uostas, upių uostas. Veikia 4 mokyklos, katalikų ir evangelikų bažnyčios, biblioteka, ambulatorija.

## Istorija

San Fernando de Atabapą 1758 m. įkūrė José Solano. Vėliau gyvenvietė sunaikinta, bet 1765 m. atkurta kapucinų misionierių. 1800 m. čia lankėsi Aleksandras fon Humboltas. 1856 m. San Fernando de Atabapas tapo Amazonės provincijos sostine, bet 1928 m. ji perkelta į Puerto Ajakučą.
Atabapas

**Atabapas** () – upė Venesueloje ir Kolumbijoje; Orinoko kairysis intakas. Prasideda pietų Venesueloje, Maroa savivaldybėje. Teka į šiaurės vakarus, šiaurę Amazonijos džiunglių plotais. Nuo vidurupio iki pat žiočių sudaro Venesuelos–Kolumbijos valstybinę sieną. Įteka į Orinoką ties San Fernando de Atabapu, šalia Gvavjarės žiočių.

Didžiausi intakai: Ukakenas, Kučakenas, Patakamė.
San Felipė (Kolumbija)

**San Felipė** ( arba *San Felipe de Nury*) – miestelis pietryčių Kolumbijoje, Gvainijoje, Venesuelos pasienyje, dešiniajame Negro (Gvainijos) krante, priešais San Karlos de Rio Negrą. Savivaldybės centras. Yra upinis uostas. Verčiamasi žemės ūkiu (manijokai, kasava, kukurūzai, bananai), kertama mediena. Apylinkėse gyvena indėnai banivai.

## Istorija

1963–1965 m. San Felipė buvo Gvainijos komisarijos administraciniu centru (vėliau perkeltas į Obandą, dab. Iniridą).

## Šaltiniai
La Gvadalupė

**La Gvadalupė** () – miestelis pietryčių Kolumbijoje, Gvainijoje, Venesuelos ir Brazilijos pasienyje, dešiniajame Negro (Gvainijos) krante, prie jo intako Makakunio žiočių. Savivaldybės centras. Netoliese yra Brazilijos miestelis Kukuji. La Gvadalupė yra toliausiai į rytus nutolusi Kolumbijos gyvenvietė, o jos savivaldybės gyventojų skaičius mažiausias visoje šalyje. Yra upinis uostas. Verčiamasi žemės ūkiu (manijokai, kasava, kukurūzai, bananai), žvejyba, kertama mediena. Yra aukso telkinių. Apylinkėse gyvena indėnai banivai.

## Šaltiniai
Okos aukštupio kultūra

**Okos aukštupio kultūra** – ankstyvojo geležies amžiaus archeologinė kultūra, V a. pr. m. e. – I a. paplitusi Okos aukštupyje (dabartinė Rusijos Tulos ir Oriolo sritys). Šios kultūros samprata suformuluota V.V. Sedovo 1969 m. nėra plačiai vartojama, dažnai įvardijama kaip viena iš Dniepro-Daugavos kultūros lokalinių variantų.

## Charakteristika
Gyventojai vertėsi žvejyba, medžiokle (briedžiai, šernai, stirnos, elniai, stumbrai, kiaunės, bebrai, barsukai, lokiai, paukščiai), bitininkyste. Gyvenvietės įtvirtintos grioviais (iki 2 m gylio), pylimais (iki 2 m aukščio), medinėmis tvoromis, jų centre mediniai stabai. Kai kurie gyvenamieji pastatai karkasiniai, apkrėsti moliu, viduje buvo atvirų židinių.

## Šaltiniai
William Chandless

**Viljamas Čandlesas** (*William Chandless*; g. 1829 m. lapkričio 7 d. – m. 1896 m. gegužės 5 d.) – anglų keliautojas, tyrinėjęs Amazonijos kraštą.

1860–1869 m. gyveno Manause iš kur rengdavo ekspedicijas po Amazoniją. Ištyrinėjo daugelio upių baseinus (1860 m. Žurueną ir jos intaką Arinusą, 1864–1865 m. Purusą ir jo intaką Akrę, 1867 m. Žurua), užmezgė ryšius su iki tol nežinomomis indėnų tautomis, kurių dalis vėliau išnyko (pvz., aravų kalba žinoma tik iš Čandleso surinktų žodžių).

Viljamas Čandlesas savo ekspedicijų užrašus siuntė Karališkajai geografų draugijai, kuri 1866 m. jį apdovanojo medaliu už Puruso baseino tyrimus.

Palaidotas kartu su tėvu ir seneliu Londone, prie Šv. Marijos bažnyčios.

Viljamo Čandleso garbei pavadinta Čandleso upė ir nacionalinis parkas..

## Bibliografija
* Chandless, William, 1866. *Ascent of the River Purus*, Royal Geographical Society of London.

## Šaltiniai
Njeengatu

**Njeengatu** (*Nheengatu, ñe’engatú, nyengatú*) arba ***Amazonijos bendroji kalba*** () – tupių-gvaranių kalbų pagrindu susidariusi *[[lingua franca]]*, vartojama Amazonijoje: šiaurės vakarų Brazilijoje (San Gabriel da Kašoeiros savivaldybė) ir aplinkiniuose Kolumbijos ir Venesuelos rajonuose. Kalbančiųjų skaičius neaiškus (skaičiai svyruoja tarp 8 ir 30 tūkst.).

Njeengatu kalba sudaryta dabar jau išnykusios tupių kalbos, kurią vartojo rytų Brazilijoje gyvenusios tupinambų, tupinikvimų gentys, pagrindu. Pagal tupinambų vartotą tupių kalbos tarmę jėzuitų misionieriai sudarė standartizuotą žodyną, fonetiką bei pritaikę portugalų kalbos gramatikai naudojo savo evangelinėse misijose Brazilijoje. XVIII a. njeengatu plačiai vartota daugelyje indėniškų Brazilijos kraštų (pietryčių Brazilijoje buvo naudojama jai artima Paulistos bendroji kalba). Šią kalbą vartojo ne tik indėnai, bet ir kreolai. 1759 m. jėzuitai buvo išvaryti iš Brazilijos, evangelizacijai pradėta naudoti portugalų kalba, todėl njeengatu ėmė nykti.

Dabar njeengatu išliko tik Amazonės valstijos šiaurės vakaruose, Negro aukštupio baseine. Pagrindiniai šios kalbos vartotojai yra indėnai banivai, verekenai, bariai, arapasai ir kt. Šią kalbą kaip gimtąją dažnai vartoja tie indėnai, kurių tautinė tapatybė nunykusi, taip pat naudojama kaip *lingua franca* bendraujant su kitų tautų indėnais, kreolais. 1998 m. San Paulo universiteto profesorius Eduardo de Alameida Navarro ėmėsi kalbos gaivinimo ir mokymo. 2002 m. njeengatu tapo San Gabriel da Kašoeiros savivaldybės oficialia kalba greta portugalų.

## Nuorodos
* 
* Njeengatu ištekliai
Počepo kultūra

**Počepo kultūra** – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Počepo gyvenvietę (Počepsko rajonas, Briansko sritis, Rusija), ją 1964 m. išskyrė A.K. Ambrozas.
Počepo kultūra dar įvardijama kaip Počepo variantas vėlyvosios Zarubincų kultūros.

## Arealas
Počepo kultūra I a. – IV a. buvo paplitusi Dniepro baseino rytinėje dalyje. Počepo kultūra susiklostė iš Juchnovo kultūros veikiant Zarubincų kultūrai.

## Kultūra
Genetiškai Počepo kultūra susijusi su Kijevo kultūra. Ūkininkavimo pagrindas žemdirbystė ir gyvulinkystė.

Počepo kultūrą  pakeitė Moščino kultūra, kuri siejama su rytų galindų gentimi.
## Nuorodos
•	Počepo kultūra, Briansko sritis
Pranciškus Cetneris

**Pranciškus Cetneris** (m. 1732 m. sausio 5 d.) – Lenkijos bajoras, ATR karinis ir valstybinis veikėjas, Smolensko vaivada (1714–1732).

## Biografija

Lenkijos bajorų Cetnerių giminės atstovas, herbo „Przerowa“ savininkas. Lvovo seniūno Jono Cetnerio (m. 1680) ir Sofijos Anos Danilovič, Karūnos didžiojo pataurininkio Mikalojaus Danilovičiaus (m. apie. 1676) dukters sūnus. Kasperas Naseckis klaidingai tapatina jį Terebovlės ir Ščirovicko seniūno vyresnio brolio Aleksandro Cetnerio tėvu.

Aktyviai dalyvavo Lvovo žemės (Rusios vaivadija) visuomeniniame-politiniame gyvenime. 1712 metais jis buvo išrinktas deputatu (pasiuntiniu) į seimą nuo Lvovo žemės. 1714 metais Pranciškus Cetneris buvo paskirtas Smolensko vaivada, bet ir toliau dalyvavo Lvovo gyvenime.

Nuo 1702 metų Bugo Kamiankos seniūnas, 1727 metais gavo valdyti Verbelsko seniūniją. 1702–1703 metais gavo iš karaliaus leidimą rinkti savanorius į šarvuotą įgulą.

## Šeima ir vaikai

1-oji žmona – Ana Chodorkovska, Lvovo pakamario Aleksandro Stepo Chodorkovskio (m. 1694) duktė. Sutuoktiniai turėjo vieną dukterį:

* Anielė (kaip vienuolė Sofija), Benediktinių  Lvove vienuolyno įkūrėja ir vyresnioji.

2-oji žmona – Ana Tarlaitė, Liublino vaivados Stanislovo Tarlos (m. 1705?) ir Terezės Dunin-Borkovskos duktė. Jų vaikai:

* Pranciška, Podolės vaivados Mykolo Juozapo Rževuskio žmona
* Jonas (m. 1734), Židačiovo ir Kamensko seniūnas, karaliaus armijos generolas, Karūnos didysis prievaizas.

## Išnašos

## Literatūra
* *W. Hejnosz.* Cetner Franciszek z Czertwic h. Przerowa (†1732) // Polski Słownik Biograficzny.– Kraków, 1937.– t. III/3, zeszyt 13.– S. 238.
* *Niesiecki Kasper.* Korona Polska przy Złotey Wolnosci Starożytnemi Wszystkich Kathedr, Prowincyi y Rycerstwa Kleynotami Heroicznym Męstwem y odwagą, Naywyższemi Honorami a naypierwey Cnotą, Pobożnością y Swiątobliwością Ozdobiona …  – T. 1. – Lwów: w drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu, 1728.– S. 241–242.

## Nuorodos
* Polski Słownik Biograficzny – Cetnerowie / Podkamień na Podolu

|-
Santa Roza do Purusas

**Santa Roza do Purusas** () – miestelis vakarų Brazilijoje, Akrės valstijoje, Peru pasienyje, Puruso upės pakrantėje, prie Čandlso žiočių. Savivaldybės centras. Yra aerodromas, upinis uostas, ambulatorija, karinis postas, bažnyčia.
Kurarė

**Kurarė** – Centrinėje ir Pietų Amerikoje naudojamas strėlių nuodas, gaminamas dažniausiai iš činčibero genties augalo *[[Strychnos toxifera]]* žievės. Tradiciškai paruošta kurarė būna tamsi, tiršta, sunki ir labai karti.

Pietų Amerikos indėnai kurarės nuodais ištepdavo strėlių antgalius ir tomis strėlėmis medžiodavo (pučiant pučiamaisiais ginklais). Gyvūnas, kuriam pataiko kurare užnuodyta strėlė tampa vangus ir žūva nuo uždusimo. Kurarėje esantys alkaloidai neveiklūs patekę į virškinamąjį traktą, todėl gyvūno mėsa išlieka tinkama maistui.

Nuo seno kurare užnuodytomis strėlėmis garsėjo Orinoko baseino ir Gvianos indėnai. Pats žodis kildinamas iš karibų makušių žodžio *wurari*. XIX a. kurarę aprašė ir su ja bandymus atlikinėjo Vakarų mokslininkai (Aleksandras fon Humboltas, Bendžaminas Kolinsas Brodis, Čarlzas Votertonas); jie išsiaiškino, kad kurarė iš tiesų gyvūno nenužudo, o tik užgniaužia kvėpavimą – darant dirbtinį kvėpavimą kurarės pažeistas gyvūnas išgyvena.

Pagrindinis veiklusis kurarės elementas yra tubokurarino chloridas, kuris, patekęs į kraują, veikia kaip raumenų relaksantas. Veiksmingumas pasireiškia nuo 1 minutės (pataikius į didesnę veną) iki 15–25 min. (pataikius į raumenis). XX a. pr. kurarė naudota kaip anestetikas, taikyta psichiatrijoje. 1942 m. buvo susintetinta. Dabar naudojami saugesni pakaitalai.

Kurare apsinuodijęs žmogus turi būti kuo skubiau gaivinamas burna į burną, ir po 0,5–8 val. kvėpavimas grįžta. Nors kurarė širdies raumens tiesiogiai nepaveikia, po 4–6 minučių jis nustoja veikti dėl deguonies trūkumo (tokiu atveju reikia ir širdies reanimacijos).

## Šaltiniai
Pučiamasis ginklas

**Pučiamasis ginklas** – nesudėtingas ginklas, sudarytas iš vamzdžio, pritaikyto leisti nedideles strėles. Lengva strėlė įstatoma į vamzdį ir, šį priglaudus prie burnos ir pūstelėjus, paleidžiama oro srovės. Kadangi tokiu vamzdžiu iššauta strėlė būna lengva ir jos padaroma žaizda menka, strėlių antgaliai dažnai būna užnuodijami (pvz., kurare, agos ar kokiais kitais nuodais).

Pučiamuosius ginklus tradiciškai plačiai naudojo džiunglių gentys: Centrinės ir Pietų Amerikos, Meksikos indėnai, Pietryčių Azijos, Centrinės Afrikos tautos, čerokiai ir kt. Pučiamieji ginklai labai retai naudoti žmonių tarpusavio kovose, o dažniausiai medžiojant smulkius, baikščius gyvūnus (beždžiones, paukščius, triušius ir kt.). Vamzdžiai dažniausiai gaminami iš vandens augalų, bambukų stiebų, o strėlės iš kietmedžio, plunksnų, šerių, dyglių. Paprasčiausi pučiamieji ginklai būna ~50 cm ilgio, naudoja ~10 cm ilgio strėlytes ir šauna 10–20 m atstumu. Ilgiausi ginklai būna iki 3 m ilgio, ir šauna ~100 m.

Pietryčių Azijoje naudojami pučiamieji ginklai vadinami sumpitanais, o Pietų Amerikoje – sarbakanais.

Japoniškas pučiamasis ginklas fukija iki šių dienų naudojamas kaip sportinis ginklas.


COLLECTIE TROPENMUSEUM Dajak met blaasroer TMnr 10013424.jpg|Indonezietis su pučiamuoju ginklu
BlowgunJacaltekMaya.jpg|Chakaltekas šauna pučiamuoju ginklu
Cerbatana Tlacalhuazcuahuitl Bodley p38.jpg|Mištekas šauna pučiamuoju ginklu (actekų kodeksai)


## Šaltiniai
Aleksandras Jonas Potockis

**Aleksandras Jonas Potockis** (1662–1714) – Lenkijos magnatas, Haličo pakamaris (nuo 1692), Kamaneco kaštelionas (1702–1712), Smolensko vaivada (1712–1714). Cireco ir Čerkasų seniūnas.

## Biografija
Lenkijos magnatų Potockių giminės, Primasovo linijos atstovas, herbo „Pilawa“ savininkas. Kameneco kašteliono Povilo Stepono Potockio (m. 1674) vyresnysis sūnus nuo antros santuokos su Eleonora (Elena) Petrovna Saltykova (m. 1691). Jaunesnieji broliai – Teodoras, Steponas, Jokūbas, Mykolas ir Petras Jonas. Be to, jis turėjo netikrą brolį, Kameneco kaštelioną Juozapą Stanislovą.

Nuo 1692 metų – Haličo pakamaris, vėliau Kameneco kaštelionas (1702–1712) ir Smolensko vaivada (1712–1714). Buvo tai pat Ščireckio ir Čerkasų seniūnas.

Sandomiro konfederacijos narys 1704 metais.

Buvo Monstirsko ir Ustje-Zeliono valdytojas (po jo mirties našlė Terezė 1726 metais padalijo dvarus tarp sūnų).

## Šeima ir vaikai
1-oji žmona – Siuzana Kurčevska, Haličo kašteliono Tomašo Karčevskio duktė. Jų vienintelis sūnus Tomaš (m. 1689), mirė jaunystėje.

2-oji žmona – Tereza Tarlaitė, Zavichosto kašteliono Aleksandro Tarlo (1630–1683) ir Joanos Kostkos (m. 1684) duktė. Vaikai nuo antros santuokos:

* Elžbieta, vyras – Vavilnicko seniūnas Martynas Ščiuka
* Teresė – vienuolė Lvove
* Juozapas (apie 1695–1764), Lvovo, Ščireckio ir Čorštynsko kaštelionas
* Antanas Mykolas (1702–1766), Belzo vaivada

## Literatūra
* Seweryn Uruski «Rodzina. Herbarz Szlachty Polskiej» (wyd. 1917, tom 14, str. 295) – Potoccy herbu Pilawa
* Adam Boniecki «Herbarz Polski» (tom IX, str. 240) – rodzina Karczewskich
* Betlej A.* Kościół parafialny p.w. Św. Trójcy w Uściu Zielonym* // Materiały do dziejów sztuki sakralnej na ziemiach wschodnich dawnej Rzeczypospolitej. — Kraków: «Antykwa», drukarnia «Skleniarz», 2010. — Cz. I : Kościoły i klasztory rzymskokatolickie dawnego województwa ruskiego. — T. 18. — 386 s., 509 il. — S. 297–313. — ISBN 978-83-89273-79-6.

## Nuorodos

|-
Adomas Motiejus Sakavičius

**Adomas Motiejus Sakavičius** (m. 1662 m. kovo 23 d.) – Smolensko vaivada nuo 1658 m. kovo 1 d., Lietuvos Tribunolo maršalka 1634 metais, Ašmenos seniūnas nuo 1649 metų, Vilniaus pavaivadis 1633–1640, Ašmenos pakamaris nuo 1628 metų, Vincento Korvino Gosievskio husarų įgulos poručikas.

## Literatūra
* Jan Władysław Poczobut Odlanicki, Pamiętnik, Warszawa 1987
* Kasper Niesiecki, Korona Polska przy Złotey Wolnosci Starożytnemi Wszystkich Kathedr, Prowincyi y Rycerstwa Kleynotami Heroicznym Męstwem y odwagą, Naywyższemi Honorami a naypierwey Cnotą, Pobożnością y Swiątobliwością Ozdobiona … '' t.&nbsp;4, Lwów, w drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu 1743, 820 s., s. 3.

## Išnašos

|-
Grigalius Kazimieras Padberieskis

**Grigalius Kazimieras Padberieskis** (m. 1677 m. birželio 20 d.) – Smolensko vaivada nuo 1667, Lietuvos didysis prievaizas nuo 1663/1664, LDK armijos gerealinis pulkininkas nuo 1666, Gulbinsko ir Upytės seniūnas.  

Jono Sobieskio elektorius nuo Smolensko vaivadijos 1674 metais.

## Bibliografia

* Jan Władysław Poczobut Odlanicki, Pamiętnik, Warszawa 1987

## Išnašos

|-
DFDS Seaways

**DFDS Seaways** yra 1866 m. įkurtos logistikos firmos DFDS (dan. *Det Forenede Dampskibs-Selskab* – „Jungtinė garlaivių kompanija“) padalinys, užsiimantis jūros krovinių bei keleivių transportavimu Šiaurės bei Baltijos jūrose. Praeityje DFDS taip pat veikė Šiaurės bei Pietų Amerikoje bei Viduržemio jūroje. Šiai firmai praeityje priklausė keli vien krovinius gabenantys padaliniai (DFDS Tor Line ir DFDS Lisco), kurie visi vėliau buvo reorganizuoti į vieną DFDS Seaways padalinį (iki šios reorganizacijos DFDS Seaways gabeno tik keleivius). DFDS valdo Lietuvoje esančią keltų bendrovę „Lisco Baltic Service“.

DFDS Seaways kursuoja apie 20 reisų, kuriems priklauso keleiviniai – krovininiai keltų reisai Klaipėda – Kylis bei Klaipėda – Karlshamnas, o taip pat daugiau krovininis reisas Klaipėda – Kopenhaga – Orhusas – Frederisija. 2014 m. buvo bandomas reisas Klaipėda – Travemundė (Vokietija) tačiau tais metais uždėjus sankcijas Rusijai krovinių nebepakako jį išlaikyti pelningą.

## DFDS Seaways reisai
DFDS Seaways turi 20 reisų Šiaurės ir Baltijos jūrose bei vieną reisą tarp Prancūzijos ir Airijos.

### Keleivių ir krovinių
*Doveris–Kalė
*Doveris–Dunkirkas
*Dunkirkas-Rosleras
*Niuheivenas–Djepas
*Niukaslas prie Taino–Eimedeinas
*Kopenhaga–Frederikshaunas-Oslas
*Klaipėda–Kylis
*Klaipėda–Karlshamnas
*Paldiskis–Kapelskaras
*Paldiskis–Hankas

### Krovinių
*Brevikas–Gentas
*Brevikas–Imingamas
*Kukshafenas–Imingamas
*Esbjergas–Imingamas
*Geteborgas–Ghent
*Geteborgas–Imingamas
*Geteborgas–Tilburis
*Geteborgas – Zebriugė
*Klaipėda–Kopenhaga–Frederisija
*Marselis–Tunis
*Sankt Peterburgas–Ustluga–Kylis
*Širnesas–Kalė
*Vlardingenas–Filikstou
*Vlardingenas–Imingamas

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Ye Jianying

**Je Dzianing** (; 1897 m. balandžio 28 d. – 1986 m. spalio 22 d.) – kinų karininkas ir komunistų politikas, nominalus valstybės vadovas 1978–1983 metais. Ye buvo Whampoa karo akademijos dekano pavaduotoju.

1924 m. prisijungė prie Kinijos komunistų partijos. 1927–1937 m. pilietinio karo su Guomindanu metu Ye buvo vienas pagrindinių komunistinių jėgų lyderis. Ye buvo vienu iš Ilgojo žygio plano paruošėjų bei pats jame dalyvavo.

Po Kinijos Liaudies Respublikos įsteigimo, Je valdė Guangdonge. Je suprato, kad ekonominės sąlygos esančios Kantone labai skyrėsi nuo tų, kurios vyravo kituose Kinijos regionuose, nes dauguma Kantono žemės savininkų patys buvo valstiečiais bei dirbo žemę ir neišnaudodavo savo nuomininkų. Todėl jis atsisakė atimti nuosavybę iš žemės savininkų, o vietoj to apsaugojo jų verslą ir žemes. Je politika prieštaravo bendrosioms žemės reformos direktyvoms, kurioje buvo pabrėžiama klasių kova. Jo politika buvo laikoma pernelyg minkšta ir netrukus jį pakeitė Lin Biao, kuris pradėjo įgyvendinti daug atšiauresnę politiką. Ye politinė karjera iš esmės pasibaigė. Tačiau nors jis buvo pašalintas iš politinių postų, jis išsaugojo savo pozicijas kariuomenėje. Iki 1968 m. jis aktyviai vykdė karines funkcijas, 1955 m. tapo Liaudies Išlaisvinimo Armijos maršalu.

Po to, kai Lin Biao buvo nuverstas, 1971 m., Je įtaka pradėjo augti ir 1975 m. jis buvo paskirtas gynybos ministru, perimdamas Lin Biao postą. Nuo 1973 m. jis tapo Kinijos komunistų partijos Centro komiteto pirmininko pavaduotoju. Jis vadovavo generolų ir partijos vyresniųjų sąmokslui pašalinant Jiang Čing ir Keturių gaują.

Je atsistatydino iš gynybos ministro posto ir 1978 m. buvo paskirtas Nacionalinio Liaudies Kongreso Nuolatinio Komiteto Pirmininku ir tapo nominaliu valstybės vadovu. 1983 m. Je atsistatydino, o 1985 m. visiškai pasitraukė iš Politbiuro. Jis mirė būdamas 89 metų.

## Šaltiniai
* Ye Jianying. Chinese politician. Encyclopædia Britannica
* Ye Jianying. Chineseposters.net 
* Ye Jianying. People’s Daily Online
Počiai

**Počiai** (*Nyctibius*) – lėlinių paukščių (*Caprimulgiformes*) eilei priklausanti paukščių gentis (įeina į monotipinę potinių šeimą). Paplitę tropinėje Centrinėje ir Pietų Amerikoje.

Počiai būna 21–58 cm ilgio, tamsiai rudos spalvos su šviesiais atspalviais. Primena statmenai tupinčius lėlius bei Australijoje gyvenančius varliaburnius. Turi didelį platų snapą su „barzda“ ir itin dideles akis. Kojos silpnos, tinkamos tik įsikibimui į paviršius.

Tai naktiniai paukščiai, kurie dieną tupi ant medžių šakų, stuobrių ir spalviškai su jais susilieja (mimikrija), primena nulaužtą šaką. Počiai judrūs prieblandos ir nakties metu, kai skraidžioja ir gaudo vabzdžius (vabalus, drugius, žiogus, termitus). Monogomiški, jauniklį augina abu tėvai. Lizdo visiškai nesuka, o padeda vieną baltą, dėmėtą kiaušinį į šakos, stuobrio įdubą. Patinėlis kiaušinį peri dieną, o naktį – pakaitomis su patele. Jauniklis išsirita per mėnesį, o paskui 2 mėnesius auginamas. Skleidžia ūbavimus.

Gyvena daugiausia drėgnuose miškuose.

## Rūšys

Žinomos 7 počių rūšys, visos gana panašios:
* Ilgauodegis potis (*Nyctibius aethereus*)
* Rausvarudis potis (*Nyctibius bracteatus*)
* Didysis potis (*Nyctibius grandis*)
* Paprastasis potis (*Nyctibius griseus*)
* Šiaurinis potis (*Nyctibius jamaicensis*)
* Baltasparnis potis (*Nyctibius leucopterus*)
* Andinis potis (*Nyctibius maculosus*)

## Nuorodos
* Počiai internetinėje paukščių bazėje
Melozzo da Forlì

**Melocas da Forlis** (, 1438 – 1494 m.) – italų renesanso dailininkas iš Forlio, specializavosi freskų tapyboje. 

## Biografija

Ambrozis, Meloco sūnus, pravarde Melocas da Forlis gimė 1438 m. Forlyje. Forlyje paminėtas 1460, 1461 ir 1464 m. Tikėtina, kad 1465 − 1475 m. jis buvo susijęs ar dirbo Urbine. Susipažino su Pjero dela Frančeskos kūrybiniu stiliumi, kurio buvo paveiktas. Tikėtina, kad Melocas dirbo su flamandų tapytoju Justus of Ghent ir ispanu Pedro Berruguete Urbino hercogo Federiko da Montefeltro užsakymu Urbino valdovų rūmuose apie 1474 m. Maždaug 1475 m. Melocas da Forlis persikėlė į Romą. 1477 m. baigė freską „Sikstas IV įsteigia Vatikano biblioteką“ Vatikane, kuri rodo Meloco puikų perspektyviojo vaizdavimo išmanymą. Be Pjero dela Frančeskos įtakos, Melocas buvo paveiktas Mantenjos tapybos. 1478 m. Melocas da Forlis buvo vienų Siksto IV įkurtos tapytojų Šv. Luko vardo akademijos narių. Įrašai archyvuose rodo, kad Melocas dirbo Vatikano bibliotekoje 1480-81 metais. Apie 1480 m. jis užbaigė „Kilimo į dangų“ freską Šv. Apaštalų bažnyčioje Romoje. Po 1481 m. Melocas paliko Romą, dirbo Lorete (Santa Casa komplekse) ir Forlyje. Kažkuriuo metu antrą kartą pabuvojo Romoje ir kūrė dizainus Šv. Kryžiaus Jeruzalėje bažnyčios mozaikoms. 1493 m. dokumentuotas dirbęs Ankonos miesto valdžios rūmuose. Po to grįžo į Forlį, kur mirė 1494 m. lapkričio 8 d.

## Darbų galerija


Vaizdas:Melozzo da Forlì 001.jpg| „Sikstas IV įsteigia Vatikano biblioteką“ (Vatikano biblioteka, Roma)
Vaizdas:Melozzo da forlì, cherubini, 1480 ca., da ss. apostoli, 02.JPG| „Cherubinai“ (freskų Šv. Apaštalų bažnyčioje fragmentas, Vatikano pinakoteka, Roma)
Vaizdas:Da Forli - Music-Making Angel 2.jpg| „Muzikuojantis angelas“ (freskų Šv. Apaštalų bažnyčioje fragmentas, Vatikano pinakoteka, Roma)
Vaizdas:Melozzo da forlì angelo, quirinale.jpg| „Angelas“ (freskų Šv. Apaštalų bažnyčioje fragmentas, Kvirinalo rūmai, Roma)
Vaizdas:Melozzo da forlì, angeli musicanti, 1480 ca., da ss. apostoli, 02.JPG| „Muzikuojantis angelas“ (freskų Šv. Apaštalų bažnyčioje fragmentas, Vatikano pinakoteka, Roma)
Vaizdas:Melozzo da Forlì - Christ's Entry into Jerusalem - WGA14788.jpg| „Kristaus įžengimas į Jeruzalę“ (Šv. Morkaus zakristija, Santa Casa bazilika, Loretas)
Vaizdas:Melozzo da Forlì - Angel with a Lamb as a Symbol of Christ's Sacrifice - WGA14787.jpg| „Angelas su avinėliu“ (Šv. Morkaus zakristijos kupolo fragmentas, Santa Casa bazilika, Loretas)


## Nuorodos

* Katalikų enciklopedija
* WGA tinklalapis
* Melocas da Forlis Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* [Santuario della Santa Casa di Loreto treccani.it]