open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Antoine Bourdelle

**Antuanas Burdelis** (, 1861 – 1929 m.) – Prancūzijos ankstyvojo modernizmo skulptorius, tapytojas. Skulptūros mokytojas.
## Biografija

Emilis Antuanas Burdelis gimė 1861 m. spalio 30 d. Montobane. Jis buvo vieninteliu sūnumi baldininko bendravardžio tėvo Antuano ir Emili Burdelių šeimoje. Jaunystėje A. Burdelis parodė polinkį piešimui, padėjo tėvui baldų gamyboje. 1876 m. įstojo į Tulūzos dailės mokyklą. 1885 m. persikėlė į Paryžių, sėkmingai įstojo į Paryžiaus dailės mokyklą, mokėsi Alexandre Falguière klasėje, bet ją paliko po dvejų metų nepasitenkinęs mokyklos konservatyvumu.  Mokėsi pas Jules Dalou. 1893 m. jį asistentu pasamdė Ogiustas Rodenas. 1895 m. A. Burdelis gavo užsakymą iš gimtojo Montobano miesto monumentui 1870-71 m. Prancūzijos-Prūsijos karo įvykiams pažymėti, kurį atliko iki 1902 m. 1900 m. kartu su O. Rodenu ir Jules Desbois Monparnase atidarė skulptūros mokyklą. 1900 m. sukurta skulptūra „Apolono galva“ rodo savarankišką A. Burdelio skulptūros stilių.

1905 m. Paryžiuje įvyko pirmoji A. Burdelio personalinė paroda su 39 skulptūromis, 18 paveikslų ir 21 piešiniu. Tais metais A. Burdelis pirmą kartą eksponavo Paryžiaus Rudens salone (15 kūrinių). 1908 m. jis paliko darbą pas O. Rodeną. 1909 m. A. Burdelis pradėjo dėstyti *Grande Chaumière* akademijoje, kur jo mokiniais buvo Alberto Giacometti, Germaine Richier, Vieira da Silva ir Otto Gutfreund. 1910 m. sukurta A. Burdelio statula „Heraklis“ tapo skulptoriaus triumfu (variantai yra daugelyje pasaulio muziejų). Jis pradėjo garsėti tarptautiniu mastu. 1912 m. dirbo Eliziejaus laukų teatre kurdamas reljefus, dekoracijas. 1914 m. sukūrė statulą „Mirštantis kentauras“. Vėlyvaisiais gyvenimo metais A. Burdelis sulaukė svarbių viešųjų užsakymų: „Elzaso Madona“ (1919-1923), „Prancūzija“ (prieš Gran Palė Paryžiuje, 1925), monumentas generolui Karlosui Marijai Alvearui (Buenos Airės, 1926) ir monumentas Adomui Mickevičiui (Paryžius, 1929). Antuanas Burdelis mirė 1929 m. spalio 21 d. Paryžiuje. Palaidotas Monparnaso kapinės . Jo studijoje Paryžiuje, kurioje A. Burdelis dirbo nuo 1885 m., įsteigtas skulptoriaus vardo muziejus.

## Darbų galerija

Vaizdas:Head of Apollo with Neck, by Emile-Antoine Bourdelle, 1900, bronze - National Museum of Western Art, Tokyo - DSC08510.JPG| „Apolono galva“
Vaizdas:Herakles the Archer - MET - 24.232.jpg| „Heraklis“
Vaizdas:Antoine Bourdelle - La mort du dernier centaure - Montauban.jpg| „Kentauro mirtis“
Vaizdas:Antoine Bourdelle - Sapho 1925 - Montauban.jpg| „Sapfo“
Vaizdas:Baigneuse accroupie by Bourdelle, Musée Bourdelle (2).jpg| „Mauduolė“
Vaizdas:Monument Mickievicz (Paris) b.jpg| monumentas Adomui Mickevičiui


## Šaltiniai

* A. Burdelio muziejaus informacija
* Encyclopaedia Britannica
Vyžnycia

**Vyžnycia** () – miestas Ukrainoje, Černivcių srityje, prie Čeremošo upės, 54 km į vakarus nuo Černivcių. Rajono centras. Geležinkelio stotis. Plentai į Černivcius, Kosivą, Seliatiną. Medienos apdirbimo pramonė, menai. Yra dvi XIX a. cerkvės, bažnyčia, sinagoga, geležinkelio stotis, XX a. pr. rotušė, dainininko Nazarijaus Jaremčiuko namai-muziejus.

## Istorija

Gyvenvietė prie Čeremošo minima nuo 1158 m., pati Vyžnycia – nuo 1501 m. Iki 1774 m. priklausė Moldavijos kunigaikštystei, vėliau – Austrijai-Vengrijai. XVIII a. buvo svarbus medienos prekybos centras. Iki XX a. vid. mieste gyveno daug žydų (iš čia kilo Vižnico hasidų dinastija).


Vyzhnytsia Petra i Pavla kosciol DSC 5786 73-205-0006.jpg|Šv. Petro ir Povilo bažnyčia
Вижниця Дмитрівська церква.jpg|Šv. Dmitrijaus cerkvė
Вижниця6.jpg|Amatų centras


## Šaltiniai
Vidnojė

**Vidnojė** () – miestas Rusijoje, Maskvos srityje, pietinis Maskvos priemiestis. Lenino rajono centras. Prateka Bitcos upelis. Geležinkelio stotis, miestas patenka į Maskvos viešojo transporto tinklą. Kokso gamyba, azoto, statybinių medžiagų, spiritinių gėrimų, konservų pramonė. Yra Šv. Jekaterinos vyrų vienuolynas, Šv. Jurgio cerkvė, Timochino-Salazkovo dvaro rūmai, istorinis-kultūrinis centras.

## Istorija
Gyvenvietė prie kelio į Kaširą minima nuo 1651 m. 1900 m. įkurta ***Rastogrujevo*** (*Расторгуево*) geležinkelio stotis, pagal ją vadinta ir gyvenvietė (greta buvo poilsiaviečių rajonas Feldmaršalskij). 1949 m. pradėta kurti pramoninė gyvenvietė. 1965 m. Rastogrujevas pervadintas į Vidnoję, jam suteiktas miesto statusas.

## Sportas
* Metallurg-Vidnoe (futbolo klubas);

## Galerija

Vidnoe Monastery 01 - Cathedral.jpg|Vienuolynas
Leninskiy District Historical and Cultural Center 11.JPG|Lenino rajono istorijos ir kultūros centras
Vidnoe Church of the Nativity of Theotokos 02.jpg|Šv. Mergelės Marijos gimimo cerkvė
Rastorguevo MZD rail platform in Vidnoe.jpg|Rastorgujevo geležinkelio stotis


## Šaltiniai
Vylkovė

**Vylkovė** arba **Vilkovė** (, ) – miestas Ukrainoje, Odesos srities pietvakariuose, Kilijos rajone, Dunojaus deltoje, Kilijos protakos kairiajame krante, Rumunijos pasienyje, 18 km nuo Juodosios jūros kranto. Tai paskutinė gyvenvietė prie Dunojaus prieš šiam įtekant į Juodąją jūrą. Miestas įsikūręs Dunojaus sąnašose, jo nuotolis nuo jūros palaipsniui didėja. Yra automobilių kelias į Kiliją, yra upinė prieplauka. Mieste susisekiama valtimis, įrengti lentiniai takai. Žuvies apdirbimo, laivų remonto pramonė, siurblių, mazgų gamyba. Žvejyba. Vylkovėje yra Dunojaus biosferos rezervato valdyba. Verčiamasi vyno gamyba, sodininkyste, prekiaujama nendrių pluoštu. Veikia krašto muziejus, 2 sentikių cerkvės, stačiatikių cerkvė, 3 protestantų bažnyčios.

2001 m. 70 % Vylkovės gyventojų buvo rusai, daugiausia sentikiai lipovanai, 25 % – ukrainiečiai, taip pat gyvena rumunų, bulgarų, moldavų, gagaūzų.

## Istorija

1746 m. įkurta gyvenvietė Lipovanskojė (*Липованское*). Miesto statusas suteiktas 1762 m.


51-223-0002 Vylkove.jpg|Stačiatikių cerkvė
Старообрядческая церковь св. Николы 3125752.jpeg|Sentikių Šv. Nikolajaus cerkvė
Вилкове.jpg|Laivyba
Danube Vilkovo1.jpg|Kilijos protaka ties Vylkove


## Šaltiniai
Piramidė (geometrija)

Geometrijoje **piramidė** – briaunainis, kurio viena siena (pagrindas) yra daugiakampis, o šoninės sienos – trikampiai, turintys bendrą viršūnę - piramidės viršūnę. Kiekviena pagrindo kraštinė ir viršūnės taškas sudaro trikampį, vadinamą *šonine siena*. Tai kūginis kūnas, turintis daugiakampį pagrindą. Piramidė, kurios pagrindas turi *n* kraštinių, turės  briaunainio viršūnę,  sieną ir 2*n* briaunas. Visos piramidės yra dualios pačios sau. *Piramides aukštine* vadinamas statmuo, nuleistas iš piramidės viršūnės į pagrindo plokštumą.

**Tiesi piramidė** yra tokia, kurios viršūnė yra tiesiai virš pagrindo centroido, arba baricentro. Netiesios piramidės vadinamos **pasviromis piramidėmis**. **Taisyklinga piramidė** yra tokia, kurios pagrindas yra taisyklingasis daugiakampis ir, įprastai, yra *tiesi piramidė*.

Kai piramidės savybės atskirai neminimos, laikoma, kad ji yra *taisyklinga* kvadratinė piramidė, panaši į piramidžių statinius. Piramidės trikampiu pagrindu dažniausiai vadinamos tetraedrais.

Pasviros piramidės, panašiai kaip trikampiai, gali būti vadinamos *smailomis*, kai viršūnė yra virš pagrindo, vidinio jo ploto ribose, ir *bukomis*, kai viršūnė yra už pagrindo išorinio krašto. **Stačioji piramidė** yra ta, kurios viršūnė yra tiesiai virš pagrindo daugiakampio kampo arba briaunos. Tetraedrams piramidės statumas, smailumas ir bukumas keičiasi priklausomai nuo to, kuris trikampis yra laikomas piramidės pagrindu.

Piramidės yra prizmoidų poklasis. Piramidę galima sudvigubinti, t. y. paversti bipiramide, jei pridėsime kitą piramidės viršūnę priešingoje pagrindo pusėje.

## Šaltiniai
Maurice Utrillo

**Morisas Utrilo** (, 1883 – 1955 m.) – XX a. Prancūzijos tapytojas.
## Biografija

Morisas Utrilo gimė 1883 m. gruodžio 26 d. Paryžiuje. Jo motina buvo Suzana Valadon (1865−1938), buvusi cirko artistė, tapytojų modelis, kuri maždaug tuo metu pradėjo savarankiškai pati tapyti. Moriso tėvas nežinomas (spėjama, Pjeras Piuvi de Šavanas). Tėvystę 1891 m. prisiėmė ispanų dailės kritikas Migelis Utrilo (1862−1934), norėdamas padėti Morisui. Morisas Utrilo savarankiškai ir iš motinos, kuri pati buvo savamokslė, pramoko tapybos. Anksti Morisas Utrilo priprato prie alkoholio ir motina skatino jį tapyti, kad mažiau gertų. Moriso Utrilo pirmieji kūriniai datuojami apie 1902 m.

1909 m. M. Utrilo kūriniai pirmą kartą buvo eksponuoti Paryžiaus Rudens salone. Apie 1910−1916 m. išskiriamas M. Utrilo „baltasis periodas“, pavadintas dėl to, kad dailininkas daug savo paveiksluose naudojo pilkšvai baltą ar pieno baltumo spalvą. Daugiausiai jis tapė Monmartro, Paryžiaus kvartalo, kuriame gyveno, urbanistinius peizažus. Yra nutapęs bažnyčių vaizdų. 1913 m. Blot galerijoje Paryžiuje įvyko pirmoji M. Utrilo personalinė paroda. 1923 m. bendra jo ir motinos kūrinių paroda Bernheimo Jaunesniojo galerijoje Paryžiuje susilaukė didelio dėmesio ir kritikų pagyrų. Iki gyvenimo galo M. Utrilo buvo pripažintu ir garsiu dailininku, tačiau neapleido alkoholizmo. Teito galerija Londone 1934 m. vienos parodos kataloge teigė, kad dailininkas esą miręs nuo alkoholizmo. Jo vėlyvieji kūriniai nelaikomi lygiais „baltojo periodo“ paveikslams. 1928 m. M. Utrilo buvo apdovanotas valstybiniu Garbės Legiono kryžiumi.

1935 m. M. Utrilo vedė turtingą našlę ir kolekcionuotoją Lucie Valore. Pora 1936 m. nusipirko vilą šalią Paryžiaus esančiame Le Vezinė. Gyvenimo pabaigoje dailininkas tapo giliai religingu. Morisas Utrilo mirė 1955 m. lapkričio 5 d. Dakso miestelyje Prancūzijos pietuose. Palaidotas Sen Vensano (*Saint-Vincent*) kapinėse Paryžiaus Monmartro kvartale šalia motinos. Vėliau čia palaidota žmona Lucie Valore (mirusi 1965 m.), kuri, paskatinta M. Utrilo, buvo tapusi tapytoja. Dėl paprastumo M. Utrilo paveikslai buvo vieni iš labiausiai klastojamų. 1995 m. Sanua mieste prie Paryžiaus įsteigtas Utrilo-Valadon muziejus.

## Kūrinių galerijos
* M. Utrilo Wikimedia projekte
* the-athenaeum.org
* wikiart.org

## Šaltiniai
* Ian Chilvers, John Glaves-Smith. *A Dictionary of Modern and Contemporary Art.* Oxford University Press, 2009, p. 727-728
* *Nineteenth- and Twentieth-century Paintings*. Metropolitan Museum of Art, 2009, p. 273
* Encyclopaedia Britannica
Pašto ragas

**Pašto ragas** (, ), taip pat *pašto ragelis, pašto trimitas* – varinis ar žalvarinis pučiamasis instrumentas, panašus į trimitą, turintis mundštuką, tačiau be vožtuvų ir ventilių. Praeityje naudotas paštininkų signalizuoti apie pašto raitelių ir karietų atvykimą ir išvykimą.  Šiuo metu tapęs tarptautiniu pašto įstaigų simboliu, matomu ant daugelio emblemų, logotipų, herbų, pašto ženklų. Pašto ragas pavaizduotas ir Lietuvos pašto emblemoje.

## Istorija

Šimtmečiais žmonija žinias perduodavo per pašto pasiuntinius. Labiausiai populiarūs pašto ragai buvo XVIII bei XIX a. Pašto karietos keliaudavo dažniausiai greitai ir pagal griežtą grafiką. Kiti važiuojantys keliu turėjo netrukdyti jų judėjimui. Pašto ragas veikė ir kaip šiuolaikinė sirena, kurią keliautojai išgirsdavo iš anksto, dar prieš pasirodant karietai.

Laikams keičiantis pašto ragas liko tik simboliu, nes informacijos mainai pradėti vykdyti naujomis techninėmis priemonėmis: telegrafu, radijo bangomis, telefonu, kompiuteriu.

## Muzikos instrumentas

XIX a. pradžioje patobulinus pašto ragą (įtaisius vožtuvus), buvo sukurtas pučiamasis instrumentas kornetas. Į pašto ragą panašus romėnų kornas, neturėjęs jokių vožtuvėlių ir ventilių. Juo grojant garsas taip pat būdavo moduliuojamas tik lūpomis ir keičiant pūtimo jėgą.

Mocartas, Maleris ir kiti kompozitoriai kai kuriuose kūriniuose yra įtraukę šį instrumentą. Orkestre pašto rago partijas paprastai atlieka valtornos ar trimito pūtikai. Dėl to kad tai retas instrumentas, dažnai jo melodijos atliekamos triūba ar fliugelhornu.


Berlin. Spandau. Citadel 057.JPG|XIX a. pašto ragas
Grauer Postkasten.JPG|Vokiška pašto dėžutė
DBPB 1957 176 Tag der Briefmarke.jpg|Pašto ženklas (Vokietija)
Stamp of Ukraine s219.jpg|Pašto ženklas (Ukraina)
Poertschach Hauptstrasse 151 Postamt Postillon-Skulptur 02032012 065.jpg|Rago pūtiko skulptūra (Austrija)
Swedish Royal Posthorn.jpg|Švediška emblema
Coat of arms of Silute (Lithuania).png|Šilutės herbas
Coat_of_arms_of_Daugailiai.png|Daugailių herbas (Utenos raj.)


## Nuorodos

* Pašto ragas unikode
Til It Happens To You

**„Til It Happens to You“** – amerikiečių atlikėjos Lady Gaga daina, kurios autorė yra ji pati ir Diane Warren. Atlikėja taip pat šią dainą prodiusavo. Kūrinys panaudotas, kaip pagrindinis dokumentinio filmo „The Hunting Ground“ (2015) takelis. Filmo tema – seksualinė prievarta Jungtinėse Amerikos Valstijose.
Daina išleista 2015 metų rugsėjo 18-ąją dieną.

## Dainos kūrimo personalas
;Valdyba
* Stefani Germanotta P/K/A Lady Gaga (BMI) Sony/ATV Music Publishing / House of Gaga Publikacija, LLC/GloJoe Music Inc. (BMI)

;Personalas

* Lady Gaga – dainos autorė, vokalas, prodiuserė, pianinas
* Diane Warren – dainos autorė
* Stephen Oremus&nbsp;– aranžuotė, muzikos režisierius, dirigentas
* Ryan Shore – komanda
* Alyssa Park (Concert Master), Natalie Leggett, Yelena Yegoryan, Jessica Guideri – smuikas 1
* Darius Campo (Principal), Sarah Thornblade, Christine – smuikas 2
* Shawn Mann (Principal), Alma Fernandez – styginiai
* Tim Loo (Principal), Trevor Handy – violončelė
* Mike Valerio – bosinė gitara
* Tim Stewart – būgnai
* Tim Stewart – gitara
* Andrew Robertson – įrašymas
* Ivy Skoff – koordinatorius
* Lisa Einhorn-Gilder – įrašymo koordinatorius

Šaltinis iš *Soundtrack. Net*

## Išleidimo istorija

## Šaltiniai
Latvijas Pasts

**VAS Latvijas Pasts** (*„Latvijos paštas“*) – valstybinė įmonė, pagrindinė pašto paslaugų teikėja Latvijoje, įsikūrusi Rygoje.

## Istorija

„Latvijos paštas“ kaip valstybinė įmonė susikūrė 1992 m. sausio 2 d., po Latvijos nepriklausomybės atkūrimo. Prieš tai šalyje egzistavo daug kitų pašto paslaugų įmonių. 2004 m. lapkričio 1 d. „Latvijos paštas“ buvo reorganizuotas į akcinę bendrovę.

2014 m. įmonė dalyvavo šalyje įvedant eurą, teikė nacionalinės valiutos latų  keitimo į eurus paslaugas. Žmonės galėjo nemokamai pasikeisti pinigus nuo sausio iki kovo mėn. 302 pašto skyriuose. Latvija buvo antroji eurozonos valstybė, kurios pašto įstaigose buvo keičiama vietinė valiuta pereinant prie euro.

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
Įvairioji praujenė

* *Callitriche kuetzingii* Rupr.
* *Callitriche longistyla* Norman
* *Callitriche palustris* (Lönnr.) Emb. & Maire
* * Callitriche palustris subsp. polymorpha* (Lönnr.) Emb. & Maire
* * Callitriche platycarpa var. major* Kütz.
* * Callitriche platycarpa var. minor* Kütz.
* * Callitriche polymorpha* Lönnr.
* * Callitriche stagnalis var. kuetzingii* (Rupr.) Nyman
* * Callitriche transsilvanica* Schur

**Įvairioji praujenė** (*Callitriche cophocarpa*) – praujeninių (*Callitrichaceae*) šeimos, praujenių genties daugiametis, vandens bei apsemiamų sausumos vietų augalas.
Įvairiosios praujenės pavadinimas kilo iš graikiškų žodžių: „kallos“ – grožis; „thrix“, „trichos“ – plaukas; „cophocarpa“ – įvairioji.

## Morfologija

Stiebas 4– 50(80) cm ilgio, laibas, žalias, šakotas. Lapai maži, dažniausiai dvejopi; plūduriuojantieji vandens paviršiuje lapai kastuviški, ploni, kiek įkirptomis viršūnėmis, su 3–5 guslomis, susitelkę į tankias, plokščias skroteles; pasinėrusieji į vandenį lapai linijiški, aštriai
iškirptomis viršūnėmis, viršutiniai – kiek praplatėję (); augančių periodiškai vandens užsemiamose vietose visi lapai kastuviški (). Sausumoje augančių trumpas įsišaknijantis stiebas ir trumpi linijiški lapai (). Pažiedės dvi. Purkos storos, 4–6 mm ilgio, išlieka ant vaisiaus. Vaisiai apskriti riešutėliai, iš šonų suploti, nesparnuoti, 1,2–1,5 mm pločio; jų plotis šiek tiek viršija ilgį. Žiedai smulkūs.

Žydi gegužės–rugsėjo mėnesį. Vaisiai prinoksta birželio – rugsėjo mėnesį.

## Augavietės

Auga grioviuose, kūdrose, ežerų įlankose, durpynuose. Apdulkinami vandens ir vėjo. Vaisius išplatina vanduo ir vandens paukščiai. Gerai dauginasi ir vegetatyviniu būdu. Tankiuose praujenių sąžalynuose randa puikų prieglobstį žuvys ir jų jaunikliai.

**Paplitimas Lietuvoje**: Turėtų būti neretas visoje šalyje, tačiau paplitimas dar mažai ištirtas.
**Bendras paplitimas**: Šiaurės, Vakarų, Vidurio ir Rytų Europa, Kaukazas, Vakarų ir Rytų Sibiras. Eurosibirinis elementas. Pasaulyje tik viena praujenių (lot. Callitriche) gentis ir apie
25 rūšys. Dabar ši šeima jungiama į gyslotinių (Plantaginaceae) šeimą.

## Lietuvoje rastos Įvairiosios praujenės formos

**Callitriche cophocarpa f. polymorpha** (Callitriche cophocarpa f. aquatilis Soo). – augalas su kastuviškų, plūduriuojančių lapų skrotele ir linijiškais, pasinėrusiais į vandenį lapais. Kauno apyl., Zapyškio miškas, Pažaislis (Kauno raj.), Daugailiai (Zarasų raj.), Zarasų apyl., Žigaičiai (Tauragės rajonas).
**Callitriche cophocarpa f. limicola Soo**– visi lapai kastuviški arba apatiniai lancetiški. Pažaislis (Kauno raj.).

## Panaudojimas

Beveik visos praujenių rūšys gerai auga akvariumuose ir auginamos juose kaip dekoratyviniai augalai.

## Literatūra

* P. Snarskis, „Vadovas Lietuvos augalams pažinti“, Vilnius, 1969 m.
* V. Galinis, „Vadovas Lietuvos TSR vandens augalams pažinti“, Vilnius, 1980 m.
Raoul Dufy

**Raulis Diufi** (, 1877–1953 m.) – XX a. Prancūzijos tapytojas, akvarelistas, grafikas ir dizaineris.

## Biografija
Raulis Diufi gimė 1877 m. birželio 3 d. Havre. 1892 m. pradėjo mokytis Havro savivaldybės dailės mokyklos vakarinėse klasėse. Kartu dirbo kavos importo įmonėje. 1900 m. jis laimėjo stipendiją ir 4 metus mokėsi Paryžiaus Aukštojoje dailės mokykloje. 1905 m. įvyko R. Diufi tapybos stilistinis pasikeitimas iš įtakoto impresionistų į fovizmą, kai jis pamatė A. Matiso kūrinių Nepriklausomųjų parodoje. 1906 ir 1907 m. R. Diufi eksponavo fovistų grupės parodose. 1908 m. dirbo kartu su Ž. Braku ir apleido fovizmą išvystydamas labiau solidesnių formų stilių, įtakotą P. Sezano dailės. Tačiau neilgai laikėsi ir šio stiliaus − per kelis sekančius metus išvystė nuosavą stilių, kuris apibūdinamas greitu, kaligrafiniu piešiniu lengvos, šviesios spalvos fone, kas sudarydavo puošnumo įspūdį.

1920-ųjų viduryje R. Diufi dailė išpopuliarėjo. Jis nebepakeitė savo lengvo tapybos ir akvarelių stiliaus. 1910 m. R. Diufi susipažino su mados dizaineriu Paul Poiret (1879−1944). Jis kūrė dizainus jam, taip pat šilko audinių gamintojams „Bianchini-Férier“ iš Liono. R. Diufi kūrė teatro scenines dekoracijas, iliustravo daugelį leidinių (tarp jų G. Apolinero ir S. Malarmė). Dekoravo keramikos kūrinius, kūrė gobelenų dizainus. Daug laiko leisdavo Prancūzijos Rivjeroje, tapė Nicos ir aplinkinių vietovių vaizdus. Yra sukūręs monumentalių tapybos darbų, iš kurių paminėtina dekoracija „Elektrifikacijos dvasia“ Šviesos paviljone Pasaulinės parodos 1937 m. Paryžiuje metu (dabar Vilė de Paris muziejuje). Kita dekoracija, sukurta su Othon Friesz teatro barui, šiuo metu yra Pompidu centre. 1952 m. R. Diufi buvo apdovanotas Didžiuoju prizu už tapybą Venecijos bienalėje. Raulis Diufi mirė 1953 m. kovo 23 d. Forkalkjė mieste. Palaidotas Simjė vienuolyno kapinėse Nicos priemiestyje netoli A. Matiso. R. Diufi išliko populiariu ilgai po mirties. Daugiausiai vaizdavo regatų, paplūdimių vaizdus, aktus.

## Kūrinių galerijos

* the-athenaeum.org
* wikiart.org
* Niujorko šiuolaikinio meno muziejus
* artsy.net
* artnet.com

## Šaltiniai
* Ian Chilvers, John Glaves-Smith. *A Dictionary of Modern and Contemporary Art.* Oxford University Press, 2009, p. 206-207
* Encyclopaedia Britannica
Aštrioji viksva

* *Carex cespitosa var. buekii* (Wimm.) Fiori
* *Carex banatica* (DC.) Heuff

**Aštrioji viksva** (*Carex buekii*) – viksvuolinių (*Cyperaceae*) šeimos, viksvų genties daugiametis augalas.

## Morfologija

Daugiametis, žalias (jauni lapai pilkai žali), 45–100 cm aukščio augalas, išauginantis
šliaužiantį šakniastiebį su storomis, ilgomis palaipomis, supleišėjusių lapamakščių liekanų
padengtomis. Stiebai statūs, stori, standūs, tribriauniai, aštriomis briaunomis, viršutinėje
dalyje labai šiurkštūs, nuo vidurio lapuoti, pamate su plačiomis, skiauterėtomis, rausvai
arba juosvai rudomis, belakštėmis, tinkliškai išsiskaidžiusiomis makštimis. Lapai plokšti,
šiek tiek žemyn atlenktais kraštais, 5–8(10) mm pločio; stiebiniai lapai trumpi, siauresni,
nežydinčių ūglių – ilgi, platesni, laipsniškai nusmailėję, labai šiurkštūs. Žiedynas gana ilgas, susidedantis iš 4–8 varpučių. Apatinis žiedynlapis paprastai trumpesnis už visą žiedyną,
neviršija viršutinės kuokelinės varputės. Kuokelinės varputės viršūninės, 1–3 linijiškos arba
verpstiškos, laibos; jų pažiedės tamsiai rudos su šviesesniu ruoželiu per vidurį. Piestelinės
varputės 3–5, suartėjusios, stačios, ilgiau ar trumpiau kotuotos, siaurai cilindriškos, 4–10
cm ilgio ir 0,4–0,5 cm pločio, tankios, į apačią retesnės, jį pamatas nusmailėjęs, viršūnėje
dažnai turi kuokelinius žiedus; pažiedės pailgos, smailokos, juosvos su žalsvu ruoželiu per
vidurį, tokio pat ilgio kaip maišeliai arba trumpesnės ir du kartus siauresnės už juos. Maišeliai kiaušiniški arba atvirkščiai kiaušiniški, maži, 2–2,3 mm ilgio, jų vidinė pusė plokščia, išorinė – iškili, gelsvai žali arba viršuje rausvai taškuoti, begysliai arba neryškiai gysloti, bekočiai, su trumpu, sveiku snapeliu. Hidrofitas, geofitas.

Žydi balandžio ir gegužės mėnesiais.

## Augavietės

Auga upių, upelių, ežerų ir griovių krantuose, salpinėse pievose, krūmuose.

**Paplitimas [[Lietuva|Lietuvoje]]**: Retas. Literatūriniais duomenimis, rastas Gobstos, Lygainių, Ilkučių (Trakų r.), Papiškio (Vilniaus r.) bei Vievio ežerų krantuose, taip pat Markučiuose (Vilniaus
apyl.), Sventikuose (Trakų r.). Herbarinių egzempliorių nėra.

**Bendras paplitimas**: Vokietija, Lenkija, Čekoslovakija, Austrija, Vengrija, Rumunija, Jugoslavija, Bulgarija, Rusijos europinės dalies žemutinio Dono ir Juodosios jūros pakraščių rajonai, Kaukazas. Priklauso Pietryčių Europos floros elementui.

## Literatūra

* P. Snarskis, Vadovas Lietuvos augalams pažinti, Vilnius, 1969 m.
* V. Galinis, Vadovas Lietuvos TSR vandens augalams pažinti, Vilnius, 1980 m.
* R. Jankevičienė, Vasarą žydintys augalai, Vilnius „Mokslas“ 1987 m.
Žiloji viksva

* *Carex curta var. robustior* (Kük.) B. Boivin
* *Caricina canescens* (L.) St.-Lag.
* *Carex curta* Gooden
* *Vignea canescens* (L.) Rchb.
* *Carex hylaea* V. I. Krecz.

**Žiloji viksva** (*Carex cinerea*) – viksvuolinių (*Cyperaceae*) šeimos, viksvų genties daugiametis augalas.
Žilosios viksvos pavadinimas kilo iš lotyniškų žodžių: „carex“ – viksva, „cinerea“ – pilka, pelenų spalvos, „curta“ – trumpa.

Daugiametis retakeris augalas, hemikriptofitas, 0,2 – 0,45 cm aukščio. Lapai pilkai žali, 2-3 mm pločio. Varputės 5-8 mm ilgio. Pažiedės balsvos arba gelsvos, nugarėlėje žalias ruoželis. Maišeliai 2-2,5 mm ilgio, gelsvai žali, snapelis labai trumpas, neskeltas.

Žydi gegužės – birželio mėnesį.

Auga pelkėse, pelkėtuose miškuose, upelių ir griovių krantuose, pelkėtuose ir šiaip šlapiose pievose. Įeina į aukštapelkių bendrijų sudėtį. Lietuvoje dažna.

## Literatūra

* P. Snarskis, Vadovas Lietuvos augalams pažinti, Vilnius, 1969 m.
* V. Galinis, Vadovas Lietuvos TSR vandens augalams pažinti, Vilnius, 1980 m.
* R. Jankevičienė, Vasarą žydintys augalai, Vilnius „Mokslas“ 1987 m.
Žvaigždėtoji viksva

* *Carex ormantha*
* *Carex phyllomanica*
* *Carex svensonis*
* *Carex stellulata* Gooden.

**Žvaigždėtoji viksva** (*Carex echinata*) – viksvuolinių (*Cyperaceae*) šeimos, viksvų genties daugiametis augalas.
Žvaigždėtosios viksvos pavadinimas kilo iš lotyniškų žodžių: „carex“ – viksva, „echinata“ – dygliuota.

## Morfologija

Daugiametis, pilkai žalias, tankiakeris, 15– 45 cm aukščio, trumpą šakniastiebį išauginantis augalas. Stiebai statūs, standūs, ploni, 1– 2 mm storio, tribriauniai, žemiau žiedynų šiek tiek šiurkštūs. Lapai gana standūs, 1,5– 2 mm pločio, lovelio pavidalo, laipsniškai nusmailėjusiomis, šiurkščiakraštėmis viršūnėmis, trumpesni už stiebus; apatinės makštys trumpos, šviesiai rudos, viršutinės – blyškiai žalsvos, jų kraštai plėviški. Žiedynas – paprasta, trumpa, 2– 3 cm ilgio pertraukta varpa, susidedanti iš (2) 3– 4 (6), maždaug per 0,7 cm viena nuo kitos nutolusių varpučių; jų maišeliai žvaigždiškai išsidėstę. Viršūninė varputė stambesnė už kitas, iki 1,5 cm ilgio, jos viršuje yra piesteliniai žiedai, apatinėje dalyje – kuokeliniai, jų pažiedės po žydėjimo prisiglaudžia prie varputės ašies ir sunkiai įžiūrimos, todėl atrodo, tarsi varputės turėtų ilgą kotelį; likusios varputės pusiau apvalios, 0,5– 1 cm ilgio, pamate turi pavienius kuokelinius žiedus. Varputės 3– 5, žalsvai geltonos, vienos nuo kitų šiek tiek nutolusios, pamatinėje dalyje su kuokeliniais, o viršutinėje dalyje su 5– 7 piesteliniais žiedais. Varpučių pamate yra šeriški žiedynlapiai arba jų nėra. Pažiedės plačiai kiaušiniškos arba kiaušiniškos, smailiaviršūnės, rausvai rusvos su žaliu ruoželiu nugarėlėje ir plačiais, baltais, plėviškais pakraščiais. Maišeliai plėviški, žvaigždiškai atsilošę, žalsvai rudi, kiaušiniški, 3,5– 4 mm ilgio, ilgesni už pažiedes; išorinė puse išgaubta, turi 10– 12 ryškių gyslų, vidinė – plokščia, tik pamate gyslota; pamate jie apvalūs, beveik bekočiai, viršūnėje laipsniškai nusmailėdami, užsibaigia ilgu, plokščiu, šiek tiek lenktu, aštriakraščiu, išorinėje pusėje giliai skeltu, dvidančiu snapeliu. Vaisiai maži, kiaušiniški, suploti.

Žydi gegužės – birželio mėnesį. Hemikriptofitas. Vaisius išplatina gyvuliai, kuriems jie gali įsivelti į plaukus arba įsmigti į odą.

## Augavietės

Auga pelkėse, pelkių pakraščiuose, pelkėtose pievose ir miškuose. Įeina į aukštapelkių šlaito apatinės dalies raistinių bei plynraistinių bendrijų sudėtį.
 
**Paplitimas Lietuvoje**: dažnas visoje šalyje.

**Bendras paplitimas**: beveik visa Vakarų bei Rytų Europos miškų zona ir Kaukazo bei rytinės Viduržemio pajūrio srities kalnai (miškų ir subalpinė juostos), Priešakinė Azija, Šiaurės Amerika, Azorų salos, Naujoji Zelandija, Australija, Kosmopolitas.

## Literatūra

* P. Snarskis, „Vadovas Lietuvos augalams pažinti“, Vilnius, 1969 m.
* V. Galinis, „Vadovas Lietuvos TSR vandens augalams pažinti“, Vilnius, 1980 m.
Albert Marquet

**Alberas Markė** (, 1875–1947 m.) – XX a. Prancūzijos tapytojas, akvarelistas, piešėjas. 1904−1908 m. susijęs su Paryžiaus fovistų grupe.

## Biografija
Alberas Markė gimė 1875 m. Bordo. 1890 m. persikėlė į Paryžių, kur mokėsi Dekoratyviųjų menų mokykloje, kurioje susipažino su A. Matisu, ir vėliau − Aukštojoje dailės mokykloje. Ankstyvieji A. Markės kūriniai buvo paveikti A. Fanten-Laturo. Vėliau jis pradėjo supaprastinti savo vaizdavimo formas iki didelių vientisos spalvos plotų. 1898 m. paveikslas „Aktas“ buvo vienas ankstyviausių kūrinių, kuriame jis naudojo plačius vienspalvius potėpius − bruožas būdingas fovizmui, kuris įvardintas tik 1905 m.  A. Markei sunkiai sekėsi pardavinėti savo paveikslus. 1900 m. jis ir Anri Matisas buvo pasamdyti tapyti ornamentus Gran Palė pasaulinei parodai Paryžiuje. 

Daugiausiai A. Markė tapė uostų ir upių pakrančių peizažus. Jo tapybos paletė buvo nuosaikesnių spalvų nei kitų fovistų. Apie 1906 m. datuojami sukurti geriausi A. Markės kūriniai, kurie rodo japoniškos tapybos potėpių ir indiško tušo technikos panaudojimą. Kiek vėliau A. Markė apleido fovizmą ir pradėjo tapyti labiau natūralistine maniera. 1910−1914 m. nutapė grupę aktų. Jis gyveno Paryžiuje prie Senos krantinės, kad galėtų tapyti upės peizažus. Daug keliavo, išgarsėjo tarptautiniu mastu. Nuo 1925 m. daugiau kūrė akvareles. A. Markė buvo kukli asmenybė, jis atsisakinėjo apdovanojimų, įskaitant valstybinį Garbės Legiono ordino. Alberas Markė mirė 1947 m., palaidotas La Fretės prie Senos (La Frette-sur-Seine) kaimo kapinėse. Stambi jo kūrinių kolekcija sukaupta Bordo dailės muziejuje.

## Kūrinių galerijos
* Wikimedia projektas
* Ermitažo muziejus 
* wikiart.org
* artnet.com
* the-athenaeum.org

## Šaltiniai
* Ian Chilvers, John Glaves-Smith. *A Dictionary of Modern and Contemporary Art.* Oxford University Press, 2009, p. 443
* Oxford Reference
* Teito galerija
Laiboji viksva

* *Carex filiformis * Gooden

**Laiboji viksva** (*Carex lasiocarpa*) – viksvuolinių (*Cyperaceae*) šeimos, viksvų genties daugiametis augalas.
Laibosios viksvos pavadinimas kilo iš lotyniškų žodžių: „carex“ – viksva, „lasiocarpa“ – laiboji.

## Morfologija

Daugiametis, pilkšvai žalias, retakeris, 40–100 cm aukščio, neilgą šakniastiebį su storomis palaipomis išauginantis augalas. Stiebai statūs, standūs, ploni, viršuje bukai tribriauniai, į apačią daugiau ar mažiau apvalūs, žemiau žiedyno šiurkštūs raba ištisai švelnūs, apsisiautę ilgomis, rausvomis arba rusvai rudomis, belakštėmis, pakraštyje šiek tiek tinkliškai susiskaidžiusiomis maštimis.
Lapai standūs, pliki, siauri, 1–2 mm pločio, išilgai sulenkti arba susisukę, su tribriaune viršūne, šiurkštūs, apatinėje stiebo dalyje susitelkę, beveik tokio pat ilgio, kaip stiebas.

Žiedynas 7–22 cm ilgio, iš 3–4, apačioje viena nuo kitos nutolusių varpučių. Apatinis žiedynlapis bemakštis arba su 2–5 mm ilgio makštimi ir siauru, lovelio pavidalo lakštusavo ilgiu viršijančiu žiedyną. Viršūnės (1)2 varputės kuokelinės, siaurai cilindriškos; viršutinė – (2,5) 3–6 cm ilgio 2–3(4) mm pločio, apatinė – paprastai ne ilgesnė kaip 2 cm; jų pažiedės kiaušiniškai lancetiškos, smailios, rudos, su šviesiu ruoželiu per vidurį. Piestelinės varputės 1– 2 (3), stačios, kiaušiniškos, pailgai kiaušiniškos arba trumpai cilindriškos, 0,8–3 cm ilgio ir 5–8 mm pločio, retokos, bekotės, tik apatinė turi bent kiek ilgesnį kotelį; pažiedės kiaušiniškai lancetiškos, spygliškai nusmailėjusia viršūne, rausvai rudos arba rudos, per vidurį turi žalsvą, vėliau parudėjantį, trumpais, retais plaukeliais apaugusį ruoželį, jų pakraštys šviesesnis. Maišeliai odiški, pailgai kiaušiniški, pūsti, viena jų pusė labiau iškili, 4– 5 mm ilgio, ilgesni už pažiedes arba beveik lygūs su jomis, gelsvai žali arba rudi, padengti tankių, balsvų, blizgančių plaukelių, gysloti, trumpakočiai; jų snapelis 0,7–1 mm ilgio, giliai dvidantiškai skeltas. Makštys plaukuotos Pažiedės smailios, raudonai rudos, su šviesiu ruoželiu nugarėlėje. Vaisiai plačiai atvirkščiai kiaušiniški, apie 2 mm ilgio, tribriauniai, gelsvai rudi.

Žydi gegužės – birželio mėnesį. Vaisius išplatina vandens srovės.


## Augavietės

Hemikriptofitas, hidrofitas. Auga žemapelkėse ir tarpinio tipo pelkėse, taip pat aptinkamas aukštapelkių apypelkio raistuose, lago ir klampupių. Augantis vidutinio klimato juostoje. Gana dažna.

**Paplitimas [[Lietuva|Lietuvoje]]**: visoje šalyje paplitęs augalas.

**Bendras paplitimas**: beveik visai Europa (be arktinių rajonų, Krymo ir Apeninų bet Balkanų pusiasalių pietinės dalies) Kaukazas, Sibiras, Tolimieji Rytai (išskyrus Sachaliną), Šiaurės Kazachstanas, Šiaurės Mongolija, Azija, Šiaurės Amerika. Priklauso borealiniam floros elementui.

## Lietuvoje rasta laibosios viksvos forma

***Carex lasiocarpa f. robustra*** Junge. – aukšti, iki 120 cm aukščio stiebai ir platesni, negu tipingos formos
lapai. Varputės stambios, ilgos. Trakų apyl.

## Literatūra

* P. Snarskis, „Vadovas Lietuvos augalams pažinti“, Vilnius, 1969 m.
* V. Galinis, „Vadovas Lietuvos TSR vandens augalams pažinti“, Vilnius, 1980 m.
Viksva šerpetūnė

**Viksva šerpetūnė** (*Carex microglochin*) – viksvuolinių (*Cyperaceae*) šeimos, viksvų genties daugiametis augalas.

## Morfologija

Daugiametis, 5– 20 cm aukščio augalas, išauginantis siūliuką šakniastiebį su trumpomis palaipomis. Stiebai beveik cilindriški, švelnūs, dažniausiai trumpesni už lapus. Lapai2– 5, 1– 6 cm ilgio apatinėje stiebo dalyje susitelkę, atsilošę, standoki, šeriški, išilgai susisukę, o 8– 1 mm pločio, jų pakraštys švelnus, viršūnė buka, pamatinės makštys rudos. Žiedynas 0,5– 1 cm ilgio, iš pradžių, kiaušiniška, tanki vėliau reta su atsilošusiais maišeliais varpa. Kuokeliniai žiedai 5– 6, susitelkę varpos viršūnėje; jų pažiedės lancetiškos. Piestelinių žiedų 5– 12, žemiau varpoje susitelkę; jų pažiedės kiaušiniškos arba pailgos, smailios ar apybukės apie 3 mm ilgio ir 1,5 mm pločio rudos su balsvu pakraščiu ir žaliu ruoželiu per vidurį, žiedams peržydėjus, nukrinta. Maišeliai lancetiškai kūgiški, 3– 5 mm ilgio iš abiejų pusių iškilūs iš pradžių žalsvai gelsvi, vėliau šviesiai rudi horizontalūs arba žemyn nusvirę neryškiai gysloti, jų pamatas apskritas, snapelis gana ilgas, viršūnėje vamzdiškas iš jo kyšo apie 2 mm ilgio plonas, standus, dažnai šiek tiek lenkta viršūne, šeriškas priedėlis (rudimentinė vyriškojo žiedyno ašis). Liemnėlis trumpesnis už maišelį. Vaisiai pailgi, apie 2 mm ilgio.

Žydi gegužės mėnesį. Geofitas, hemikriptofitas.

## Augavietės

Auga žemapelkėse, pelkėtose pievose, tarpinių pelkių liūnuose, upelių pakrantėse, miško aikštelėse, pamiškėse.

**Paplitimas [[Lietuva|Lietuvoje]]**: labai retas. Žinomas iš Kairėnų (Vilniaus raj.).

**Bendras paplitimas**: Grenlandija, Islandija, Škotija, Skandinavija, europinės Rusijos dalies arktiniai ir šiaurės vakarų rajonai, Kaukazas, Sibiras, Vidurinė Azija, Š. Amerika. Auga tundrų zonoje ir kalnuose – kalnų tundrų bei alpinėje juostoje. Priklauso arktiniams – alpiniam floros elementui.

## Literatūra

* P. Snarskis, „Vadovas Lietuvos augalams pažinti“, Vilnius, 1969 m.
* V. Galinis, „Vadovas Lietuvos TSR vandens augalams pažinti“, Vilnius, 1980 m.
Valstybinis žemėtvarkos institutas

**Valstybinis žemėtvarkos institutas** – valstybės įmonė, vykdžiusi žemėtvarkos darbus Lietuvoje 1991–2010 m.

## Istorija
Įkurtas 1991 m. pertvarkius Respublikinį žemėtvarkos projektavimo institutą. Pradėjus žemės reformą, institutas tapo atsakingas už jos vykdymą. 2010 m. pertvarkytas į valstybės įmonę „Valstybės žemės fondas“.

## Direktoriai
* Silvestras Staliūnas – 1991–1995 m.
* Vaidotas Sankalas – 1995–1997 m.
* Romualdas Survila – 1997 m.
* Algimantas Zabulionis – 1997–1999 m.
* Jonas Jasinskas – 1999–2009 m.
* Audrius Petkevičius – 2009–2010 m.

## Šaltiniai
Malino ežeras

**Malino** arba **Malinė ežeras** (, ) – kalnų ežeras Kanadoje, Albertos provincijoje, Džasperio nacionaliniame parke, 44 kilometrai į pietus nuo Džasperio miestelio.

Išsidėstęs tarp Uolinių kalnų, 1670 m aukštyje. Ežero ilgis 22,3 km, mažiausias plotis 100 m, didžiausias plotis 2 km. Tai antras pagal dydį pasaulyje ežeras, maitinamas kalnų ledynų tirpstančiais vandenimis. Į ežerą vandenis plukdo ir Malino upė, įtekanti iš pietų, kuri iš jo ir išteka. Ežero vanduo šaltas, vidutiniškai +4 °C. Ežere 11 salų, tarp kurių garsiausia nedidelė „Dvasių sala“. Nuo ežero matomi trys kalnų ledynai, tarp kurių su aukščiausia viršukalne yra Brazo kalnas – 3470 m, esantis į pietryčius nuo ežero.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* youtube.com / Maligne Lake – The jewel of the Canadian Rockies in Jasper National Park.
Kees van Dongen

**Kesas van Dongenas** (, piln. , 1877 – 1968 m.) – XX a. olandų-prancūzų tapytojas ir grafikas. Fovistas.

## Biografija
Kesas van Dongenas gimė 1877 m. sausio 26 d. Delfshavene, Nyderlanduose. Jo tėvas buvo aludaris. K. van Dongenas 1894-95 m. mokėsi Roterdamo dailės akademijoje. 1897 m. pirmą kartą apsilankė Paryžiuje, kuriame 1899 m. apsigyveno nuolat. Gyveno skurdžiai iki 1904 m., kada įvyko jo pirmoji personalinė paroda Volaro galerijoje. Jo pirmieji kūriniai buvo impresionistinės ir simbolistinės manieros. 

1905 m. K. van Dongenas pradėjo tapyti fovistiniu stiliumi. Dalyvavo fovistų grupės parodoje 1905 m. Rudens salone. Nuo to laiko dailininkas sparčiai pradėjo garsėti. 1907 m. pasirašė sutartį su meno dileriu Kahnweiler, 1908 m. − su Bernheimu Jaunesniuoju. Įvyko kelios jo personalinės parodos Paryžiuje. Jo kūriniai 1908 m. eksponuoti Dresdene, 1909 m. − Maskvoje. Dailininkas susilaukė sėkmės už moterų portretus ir aktus, kurie dažnai buvo erotinio pobūdžio. 1913 m. iš Paryžiaus Rudens salono parodos vieną tokių paveikslų policija pašalino. 

Po Pirmojo pasaulinio karo K. van Dongenas buvo garsus tarptautiniu mastu, bet jo erotiškų moterų paveikslai tapo pasikartojančiais ir banaliais. Laikoma, kad geriausi K. van Dongeno kūriniai sukurti iki 1920 metų. 1929 m. K. van Dongenas priėmė Prancūzijos pilietybę. Nuo 1959 m. gyveno Monake. Jo 90-mečiui pažymėti įvyko parodos Paryžiaus šiuolaikinio meno ir Roterdamo Boijmans Van Beuningen muziejuose. Be moterų portretų, jis yra nutapęs jūrinių peizažų ir Paryžiaus miesto vaizdų, kūrė litografiją. Kesas van Dongenas mirė 1968 m. gegužės 28 d. Monte Karle.

## Kūrinių galerijos
* Wikimedia projektas
* wikiart.org
* artnet.com
* the-athenaeum.org
## Šaltiniai
* Ian Chilvers, John Glaves-Smith. *A Dictionary of Modern and Contemporary Art.* Oxford University Press, 2009, p. 198-199
* Encyclopaedia Britannica
Oktaedras

Geometrijoje **oktaedras** – aštuoniasienis briaunainis. **Taisyklingas** oktaedras yra vienas iš Platono kūnų, kurį sudaro aštuoni lygiakraščiai trikampiai, po keturis susieinantys kiekvienoje viršūnėje, o prie kiekvienos viršūnės esančių plokščiųjų kampų suma lygi 240°.

Taisyklingasis oktaedras yra dualus su kubu, arba kitaip sakant, oktaedras ir kubas (heksaedras) yra dualai. Jis yra rektifikuotas tetraedras. Šis briaunainis yra stačiakampė bipiramidė bet kuria stačiakampių koordinačių sistemos kryptimi. O taip pat ši figūra yra trikampė antiprizmė bet kuria iš keturių krypčių.

Oktaedras yra trimatė figūra, gaunama iš apibendrinto politopo, vadinamo hiperoktaedru (nenusistovėjęs terminas; )

Taisyklingas oktaedras yra trimatis rutulys, pagal Manhatano (\ell_1) metriką.

## Šaltiniai
Antanas Juknevičius

**Antanas [[Juknevičius]]**:

* Antanas Juknevičius (1903) – teisininkas, visuomenės veikėjas
* Antanas Juknevičius (1974) – ralio lenktynininkas
Berniškės

**Berniškės** – buvęs kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 5 km į rytus nuo Antalieptės.

## Istorija

Kaip viensėdis pradedamas minėti nuo 1790 m. Balčių dvaro inventoriuje. Pagal kontraktą ji nuomojo ponas Ferdinantas Virvilavičius. Vėliau priklausė Volungių palivarką įsigijusiam bajorui Romualdui Jelenskiui. Apie 1825 m. Berniškėse buvo apgyvendinti baudžiauninkai Kazimieras Alaunė ir Antanas Kvedaras, vėliau – Kazimieras Mieželis. Jie po baudžiavos panaikinimo gavo teisę išsipirkti po du valakus žemės. Kvedaro palikuonys čia gyveno iki 1915 m., Alaunių šeimos palikuonys; Čekai, Vėbros ir Mieželiai – iki 1970 m. melioracijos.

Kaimo vyrai Aleksas ir Gasparas Mieželiai dalyvavo 1905 m. revoliuciniuose įvykiuose Antalieptėje, todėl buvo priversti emigruoti į Ameriką. Paskui juos į Detroitą 1912 m, išplaukė jų brolis Vincas Mieželis.

1866 m. viensėdyje buvo 2 sodybos ir 14 gyventojų. Kaimą sunaikino melioracija 1970 m.
 
## Gyventojai

1923 m. surašymo duomenimis kaime gyveno Dominyko Vėbros, Jono ir Zakaro Mieželių šeimos.

### Žymūs žmonės

Kaime 1928 m. gegužės 25 d. gimė ir augo pedagogas, Utenos rajono Garbės pilietis Vytautas Mieželis, nuo 1953 m. gyveno rašytojas, kraštotyrininkas Vytautas Indrašius.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* V. Indrašius. *Mūsų kaimai prie Šventosios*, Vilnius, 1996, psl. 25-30
* V. Indrašius. Antalieptės kraštas I dalis, Vilnius, 2008, psl. 59 -89
* V. Indrašius. *Pedagogo Vytauto Jono Mieželio žydėjimas Utenos krašte*, žurnalas „Indraja“ 2018. Nr. 2
Suomijos pilietinis karas

**Suomijos pilietinis karas** – 1918 m. sausio 27 – gegužės 5 d., netrukus po Suomijos nepriklausomybės paskelbimo, vykęs ginkluotas konfliktas tarp Suomijos socialistų ir nepriklausomybę palaikiusių politinių grupių. Pilietinio karo priežastimis buvo vidiniai Suomijos visuomenės prieštaravimai bei revoliuciniai įvykiai Rusijoje, kurios autonomine dalimi Suomija buvo iki nepriklausomybės paskelbimo. Carui atsisakius Rusijos imperijos ir Suomijos didžiosios kunigaikštystės sosto po 1917 m. Vasario revoliucijos Suomijoje prasidėjo konstitucinė krizė. Pirmojo pasaulinio karo sukelta maisto produktų krizė kartu su Rusijos bolševikų propaganda radikalizavo ir militarizavo darbininkų judėjimą.

1918 m. sausio mėn. socialistai pabandė įvykdyti perversmą. Revoliucijos metu pietinėje Suomijos dalyje darbininkija paskelbė Suomijos socialistinę liaudies respubliką, tačiau šiaurinėje šalies dalyje įsitvirtino konservatyviosios nepriklausomybės šalininkų jėgos. Po to, kai konservatyviosioms "baltųjų " pajėgoms, kurioms vadovavo Carl Gustaf Emil Mannerheim, pavyko geriau nei raudoniesiems parengti savo kovinius būrius karui, „baltieji“ kovo viduryje pradėjo puolimą ir po sunkių kovų užėmė Tamperę. Į pietus taip pat pajudėjo vokiečių karinės pajėgos, kurios atėjo baltiesioms į pagalbą. Balandžio pabaigoje užėmus Vyborgą iki gegužės pradžios pasidavė paskutiniai sukilėliai. Švedija liko neutrali, o Rusija atitraukė savo armiją. Nugalėjusių „baltųjų“ vadai valdė šalį kitus du dešimtmečius. Per karą žuvo apie 37 tūkst. žmonių, dauguma įkalinimo stovyklose nuo gripo ir kitų ligų.

## Priešistorė

Karinio konflikto Suomijoje pagrindas buvo stiprėjantys visuomeniniai prieštaravimai, kurie nebuvo sprendžiami reformomis. Ypač veikiant įvykiams Rusijoje visuomenė radikalizavosi, kūrėsi ginkluotos grupės. Prie to prisidėjo Pirmojo pasaulinio karo metu prasidėjęs maisto trūkumas, kuris padidino darbininkijos bruzdėjimus.

### Visuomeniniai prieštaravimai

Rusijos imperijai autonomijos teisėmis gyvavusioje Suomijos Didžiojoje Kunigaikštystėje XIX a. vyko dideli ūkiniai ir visuomeniniai pasikeitimai. Industrializacija ir gyventojų skaičiaus augimas susilpnino luominę visuomenės struktūrą ir sukūrė naujus visuomenės sluoksnius, ypač miestuose. Buržuazijos dominuojamas nacionalinis romantinis judėjimas kėlė suomių nacionalinę savimonę per plačių gyventojų sluoksnių švietimą, tačiau nesiekė struktūrinių visuomenės pokyčių. Miestų darbininkų klasė priėmė socializmo idealus, 1899 m. buvo įkurta Suomijos darbininkų partija, kuri 1903 m. pervadinta į Suomijos socialdemokratų partiją.

1906 m. senąjį luominį parlamentą pakeitė demokratiškai išrinktas parlamentas, kuriame socialdemokratai gavo 80 vietų iš 200. Šios reformos nesumažino visuomenės įtampų. Svarbiausi socialinių reformų įstatymai nebuvo ratifikuojami caro. Savivaldos lygmenyje miestų tarybas rinkti galėjo tik mokesčių mokėtojai, todėl vargingesni gyventojų sluoksniai neturėjo jose jokios įtakos.
Vilčeko Žemė

**Vilčeko Žemė** () – sala Arktyje, Prano Juozapo Žemėje (Rusija). Plotas – 2055 km². Būdingas 400–600 m aukščio plokščiakalnis, aukščiausias taškas – 606 m. Didžiąją dalį ploto užima ledynai.

Salą 1873 m. atrado austrų ekspedicija, vadovaujama Karlo Veiprechto ir Juliaus Pajero. Pavadinta kelionės rėmėjo grafo Johano Nepomuko Vilčeko (*Johann Nepomuk Wilczek*) garbei.

## Šaltiniai
Vilpatu nacionalinis parkas

**Vilpatu nacionalinis parkas** () – saugoma gamtos teritorija šiaurės vakarų Šri Lankoje, į šiaurės vakarus nuo Anuradhapuros. Tai didžiausias ir seniausias nacionalinis parkas šalyje, įkurtas dar 1905 m. (nacionalinis parkas nuo 1938 m.).

Būdingos tankios tropinės džiunglės. Parke gyvena retas leopardų porūšis – šrilankinis leopardas. Taip pat yra azijinių dramblių, buivolų, ilgalūpių lokių, aksių, gausu sausumos ir vandens paukščių (povai, girnovės, žabirai, ibiai, antys ir kt.).


WilpattuNationalPark-April2014 (5).JPG|Krokodilas pelkynėje
Treron bicincta -Wilpattu National Park, Sri Lanka -pair-8.jpg|Karvelių (*Treron bicincta*) pora
WilpattuNationalPark-April2014 (7).JPG|Povo skrydis
Leopard and Cub.jpg|Leopardas su jaunikliu 


## Šaltiniai
Viliučos Sopka

**Viliučos Sopka** () arba ***Viliučikas*** (*Вилючик*) – užgesęs ugnikalnis Rusijoje, pietų Kamčiatkoje, į pietvakarius nuo Kamčiatkos Petropavlovsko, už Avačos užutėkio, tarp Vilučos ir Didžiosios Saranajos upių. Priklauso stratovulkanų tipui. Aukštis – 2173 m. Šlaituose – andezitinės-bazaltinės lavos liežuviai. Rytiniame šlaite yra solfatarų liekanų, trykšta karštosios versmės.


Kamchatka Clouds over Volcano Vilyuchinsky (16908402082).jpg|
Лиса-огневка на фоне Вилючинского вулкана.jpg|


## Išnašos

## Šaltiniai
* Global Volcanism Program: Viliučos Sopka
Vindhjos kalnai

**Vindhjos kalnai** (, ) – kalnai vidurio Indijoje, Indostano pusiasalio šiaurėje. Sudaro kalnagūbrių, kalvagūbrių, kalvynų, plokščiakalnių virtinė, skersai kertanti Indostaną rytų–vakarų kryptimi. Vindhjos ribas apibrėžti sudėtinga, Vindhjos pavadinimas dažnai naudojamas sinonimiškai su Šatpuros kalnų pavadinimu (istoriškai Vindhja vadinta visa kalnuota sritis tarp Indo-Gangos žemumos šiaurėje ir Dekano plokščiakalnio pietuose). Paprastai dabar Vindhja vadinamos kalvos ir skardžiai, besidriekiantys pagal Narmados upę. Vakarinis masyvo galas yra ties Gudžarato ir Radžasthano sienų sankirta; toliau kalnai eina į šiaurės rytus Madhja Pradešo ir Utar Pradešo valstijomis.

Kalnai sudaryti iš vulkaninių uolienų, smiltainio, kvarcito. Viršūnės pailgos, erodavusios. Šiauriniai šlaitai lėkšti, pietiniai – statūs. Būdingas aukštis – 300–650 m, aukščiausia vieta – 881 m (kitur – 752 m). Šlaitus dengia musoniniai miškai.

Vindhjos kalnai istoriškai ir kultūriškai svarbūs Indijoje. Jie tradiciškai sudarė pietinę indoarijų paplitimo ribą. „Mahabharatoje“, „Puranose“ Vindhja aprašoma kaip pietinė Arjavartos riba, už kurios gyvena nišadhai ir kiti mlečchos. Vindhjos kalnais vedama riba tarp indoarijų apgyvendintos Šiaurės Indijos (Hindustano) ir dravidiškos Pietų Indijos. Epuose šie kalnai aprašomi kaip apgyvendinti demonų, siaubūnų, laikomi Kali buveine. Vindhja podraug su Himalajais minima Indijos himne.

## Šaltiniai
RK1902

**RK1902** – rajoninis kelias, jungiantis Vaišvydavą, Girionis su Žiegždriais. Kelio ilgis – 5,7 km. Kelyje žvyrkelio ruožų nėra, visas kelias yra asfaltuotas.

Kelio pradžia – žiedinė sankryža su , Vaišvydavos priemiestyje, Kauno miesto ribose. Eina per Girionių apylinkes kaip Girionių gatvė. Ties Laumėnais yra sankryža su privažiuojamuoju keliu į Šlienavą (RK1943). Kelias baigiasi Žiegždriuose.

## Maršrutas

|}
|}
Yves Tanguy

**Ivas Tangi** (, 1900 – 1955 m.) – XX a. prancūzų tapytojas siurrealistas. 
## Biografija

Ivas Tangi gimė 1900 m. sausio 5 d. Paryžiuje. Jo tėvas buvo iš tarnybos pasitraukęs jūrų laivyno kapitonas. Dar paauglystėje mokydamasis licėjuje Ivas Tangi susitiko Pjerą Matisą, A. Matiso sūnų, ilgametį draugą ir kūrinių dilerį. 1918 m. Ivas Tangi parsisamdė į prekybinį laivyną, keliavo į Afriką, Pietų Ameriką, Angliją. 1920 m. atlikdamas karinę tarnybą susidraugavo su poetu Jacques Prévert. Po savanoriškos tarnybos Tunise Ivas Tangi 1922 m. grįžo į Paryžių, išbandė atsitiktines profesijas ir pradėjo piešti eskizus kavinėse, kuriuos pagyrė Morisas Vlaminkas. Po to, kai Ivas Tangi pamatė Džordžo de Kiriko parodą 1923 m., jis nusprendė tapti tapytoju. 1924 m. susidomėjo siurrealizmu per žurnalą *La Révolution surréaliste*. Andrė Bretonas 1925 m. pakvietė Ivą Tangi prisijungti prie Paryžiaus siurrealistų grupės.

Nepaisant formalių dailės mokslų nebuvimo Ivas Tangi greit darė pažangą ir 1927 m. jau buvo išvystęs savą tapybos stilių. 1927 m. vedė pirmą kartą. 1927 m. įvyko pirmoji jo personalinė paroda Siurrealistų galerijoje. 1928 m. Ivas Tangi dalyvavo siurrealistų parodoje *Sacre du Printemps* galerijoje Paryžiuje. Kartu joje eksponavo Hansas Arpas, Maksas Ernstas, Choanas Miro, Pablas Pikasas ir kiti. 1930 m. I. Tangi atliko kelionę į Afriką. Jo kūriniai buvo eksponuoti Niujorke, Briuselyje, Londone. 1939 m. Ivas Tangi sutiko amerikiečių tapytoją Kei Seidž ir kartu su ja keliavo į JAV. Pora susituokė 1940 m. Vudberyje, Konektikute, kur vėliau įsikūrė gyventi nuolat. 1942 m. I. Tangi dalyvavo Tapytojų tremtyje parodoje Pjero Matiso galerijoje Niujorke. Joje dažnai eksponavo iki 1950 m. 1947 m. jo kūriniai buvo įtraukti į siurrealistų parodą Paryžiuje, kurią organizavo Andrė Bretonas ir Marselis Diušanas. 1948 m. Ivas Tangi priėmė JAV pilietybę. 1953 m. keliavo į Romą, Milaną ir Paryžių personalinių parodų miestuose proga.

Ivas Tangi mirė 1955 m. sausio 15 d. Vudberyje, JAV Konektikuto valstijoje. Buvo kremuotas. Dailininkas buvo pagerbtas retrospektyvine paroda Niujorko šiuolaikinio meno muziejuje. Ivas Tangi tapė svajokliškus, šviesius fantastinius peizažus, kurių objektai neturėjo jokių ryšių su realybe. Jo kūriniuose žymūs automatizmo technikos elementai. 

## Kūrinių galerijos

* Niujorko šiuolaikinio meno muziejus
* wikiart.org
* artnet.com
* the-athenaeum.org

## Šaltiniai
* Edward Lucie-Smith. *Lives of the Great 20th-century Artists*. Thames and Hudson, 1999, p. 170-171
* guggenheim.org/ 
* Encyclopaedia Britannica