open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vabalkšnė

**Vabalkšnė** – upė Lietuvoje, Kazlų Rūdos savivaldybėje; Pilvės kairysis intakas (Šešupės baseinas). Prasideda pelkėtose vietose prie Grigaliūniškių, į pietus nuo Plutiškių. Teka į šiaurės vakarus, nuo vidurupio – į pietvakarius. Aukštupyje teka laukais, toliau – Kazlų Rūdos miškų pakraščiu. Įteka į Pilvę 26 km nuo jos žiočių, ties Bebruliške.

Intakai: Asinis (kairysis), Pirtėlupis, Kokė (dešinieji). Upės aukštupys ir dalis vidurupio sureguliuota. Upė patvenkta Ąžuolų Būdoje (Ąžuolų Būdos tvenkinys) ir ties žiotimis (Pilvės-Vabalkšnės tvenkinys).

Upėvardis neaiškios kilmės: vienu spėjimu jis kilęs nuo žodžio *[[vabalas]]*, kitu – yra jotvingiškos kilmės ir susijęs su  („obuolys“).

## Šaltiniai
Mickey Rourke

**Mickey Rourke** (g. 1952 m. rugsėjo 16 d.) – JAV aktorius. Dažniausiai vaidina dramose ir veiksmo filmuose.

Jaunystėje M. Rourke buvo boksininkas. Vėliau tapo aktoriumi. Jis vaidino tokiuose garsiuose filmuose kaip „Geležinio žmogaus“ antroje dalyje, „Nuodėmių miestas“, „Degantis žmogus“, „Nesunaikinami“ ir kituose.

Per savo karjerą jis gavo tokius apdovanojimus: BAFTA apdovanojimą už geriausio aktoriaus vaidmenį (2008), „Auksinio gaublio“ apdovanojimą dramos srityje (2008) ir Antalijos Golden Orange filmų festivalio garbės apdovanojimą (2008).

## Nuorodos
* Oficiali aktoriaus svetainė
Adolfas Neimanas

**Adolfas Neimanas** (1845 m. lapkričio 28 d. Bielske, Gardino gubernija – 1921 m. rugpjūčio 24 d. Semipalatinske, Semipalatinsko gubernija) – Lietuvos evangelikų reformatų kunigas, vertėjas.

## Biografija
1858-1866 m. mokėsi reformatų Slucko gimnazijoje, gyvendamas reformatų Sinodo išlaikomame konvikte. 1867-1873 m. studijavo teologiją Dorpato universitete.

1873 m. ordinuotas diakonu,  1874 m. rugpjūčio 23 d. Biržų reformatų bažnyčioje ordinuotas kunigu ir paskirtas Švobiškio parapijos klebonu, kur ištarnavo iki 1894 m. 1894-1915 m. Papilio parapijos klebonas. 

Parapijose išvystė plačią labdarą, Švobiškio ir Papilio parapijose įkurdamas paliegėlių prieglaudas. Jam vadovaujant per trumpą laiką buvo suremontuoti bažnyčios tarnų namai, iškastas miestelio gyventojų patogumui šulinys bažnyčios rajone ir nudažytas ne tik bažnyčios stogas, bet ir jos sienos iš lauko ir iš vidaus.

1915 m. per Pasaulinį karą, turėjo išvykti į Rusijos gilumą, į tolimą Semipalatinską, kur, besiruošdamas grįžti į Lietuvą ir mirė.

Su žmona Marija Grinfesaite užaugino keturis sūnus ir šešias dukteris. Aleksandra (Alisa) Neimanaitė – pirmoji Biržų bibliotekos vedėja, Ona Yčienė – LERB kuratorė, daug jėgų atidavusi Lietuvos reformatų Bažnyčiai, Marija Neimanaitė caro laikais tėvo įsteigtoje Papilyje liaudies mokykloje mokė vaikus lietuvių kalbos, Elena Seryskienė ir anksti mirusi Jadvyga Ježek – pianistės, savo muzikinę veiklą pradėjusios koncertuodamos Biržų krašte, Stasys Neimanas – Lietuvos evangelikų reformatų generalinis superintendantas.

## Įvertinimas
Apdovanotas aukso kryžiumi ir Aleksandro III sidabro medaliu. 

## Šaltiniai
Stasys Neimanas

**Stasys Neimanas** (1899 m. kovo 4 d. Papilyje – 1995 m. kovo 17 d. Evanstone, JAV) – Lietuvos evangelikų reformatų kunigas, Bažnyčios išeivijoje generalinis superintendantas.

## Biografija
Gimė kunigo Adolfo ir Marijos Neimanų šeimoje. Mokėsi Biržų mokykloje. Pirmojo pasaulinio karo metu kartu su tėvais pasitraukė į Rusiją. Semipalatinske baigė gimnaziją. 1918-1919 m. studijavo teisę Tomsko universitete. 1919 m. sugrįžo į Lietuvą netekęs tėvo, kuris jau pasirengęs grįžti į Tėvynę, staiga susirgo ir mirė. Jį amžinajam poilsiui priglaudė Semipalatinsko stačiatikių kapinės.

Sugrįžęs į Lietuvą, 1923-1925 m. mokytojavo Panevėžio gimnazijoje. 1929 m. baigęs Lietuvos universiteto evangelikų teologijos fakultetą, Sinodo ordinuotas reformatų Bažnyčios diakonu ir paskirtas padėjėju kun. Jonui Šepečiui Papilio parapijoje. 1931 m. ordinuotas kunigu ir paskirtas Nemunėlio Radviliškio parapijos klebonu. 1936 m. lapkričio 19 d. išrinktas LERB kolegijos nariu.

Buvo vedęs Kazimierą Rimkevičiūtę (1901-1984 m.), su kuria
išaugino dukras Margaritą ir Ievą bei sūnus Stasį ir Joną.

Užėjus Antrojo pasaulinio karo audroms su žmona ir keturiais mažamečiais vaikais, bijodami naujosios valdžios represijų, pasitraukė į Vokietiją. Čia pradėjo aktyvią bažnytinę ir visuomeninę veiklą: lankė po karo pasitraukusius žymiuosius veikėjus, rūpinosi evangelikų organizuotos veiklos atstatymu. Buvo vienas iš iniciatorių 1946 m. gegužės 30 d. sušaukti išeivių evangelikų suvažiavimą Hanau mieste, buvo išrinktas į Laikinąją Lietuvos evangelikų vyriausiąją Bažnyčios tarybą, o 1946 m. lapkričio 9-10 d. d. Lebenštadte įvykusiame evangelikų liuteronų ir reformatų Bažnyčių atstovų bendrame Sinode – į Vyriausiąją lietuvių evangelikų Bažnyčios tarybą. Joje darbavosi iki 1948 m. gruodžio 8 d., kol reformatai ir liuteronai susiorganizavo savarankiškai veiklai. 1949 m. dalyvavo antrajame išeivijos evangelikų reformatų Sinode.

1950 m. kovo mėn. su žmona, dukrom ir sūnumis emigravo į JAV. Netrukus Čikagos lietuvių evangelikų reformatų pakviestas kunigauti į naujai įsisteigusią parapiją, tapo ilgamečiu šios parapijos klebonu. 1953 m. išeivijos evangelikų reformatų Sinodas jį išrinko Lietuvos evangelikų reformatų Bažnyčios superintendantu. 1954 m. Sinode iškilmingai ordinuotas šioms pareigoms. 1966 m. Vokietijoje mirus LERB generaliniam superintendentui Konstantinui Kurnatauskui, šios pareigos buvo patikėtos kun. St. Neimanui.

Buvo nepaprastai aktyvus bažnytinės spaudos darbuotojas, žurnale „Mūsų žodis“ ir kituose išspausdinęs nemažai Bažnyčios istorijos medžiagos.

## Šaltiniai
Grover Cleveland

**Styvenas Gruveris Klyvlendas** (; 1837 m. kovo 18 d. – 1908 m. birželio 24 d.) buvo 22-asis ir 24-asis Jungtinių Amerikos Valstijų prezidentas. Klyvlendas iki 2024 m. JAV prezidento rinkimų buvo vienintelis JAV prezidentas, ėjęs savo pareigas dviejų ne iš eilės ėjusių kadencijų metu (*pirmoji kadencija*: 1885-1889; *antroji kadencija*: 1893-1897). Klyvlendas triskart – 1884, 1888 ir 1892 metais, dalyvaudamas prezidento rinkimuose surinko daugumą rinkėjų balsų. Gruveris Klyvlendas yra vienintelis demokratas, išrinktas į prezidentus Respublikonų partijos politinio dominavimo eros metais nuo 1860 iki 1912 metų.

Prezidentas buvo žinomas dėl savo sąžiningumo, principingumo, tvirtos pozicijos prieš korupciją. Jis norėjo mažinti mokesčius ir mažinti valstybės išlaidas. Klyvlendas naudojosi savo veto teise daugiau nei 500 kartų, daug daugiau nei kiti JAV prezidentai, atmesdamas įstatymus, kuriems nepritarė.

|-
Jonas Mizaras

**Jonas Mizaras** (1901 m. sausio 21 d. Iškonyse, Biržų valsčius – 1951 m. birželio 25 d. Irkutsko sritis, Rusija) – Lietuvos pedagogas, evangelikų reformatų kunigas.

## Biografija
Pasiturinčių ūkininkų sūnus pradėjo teologijos studijas Edinburgo reformatų kunigų seminarijoje Škotijoje, jas tęsė Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos fakultete. 1929 m. įšventintas į kunigus.

Dirbo Švobiškio, Kėdainių, Kauno bei Skirsnemunės parapijose. 1927–1930 m. Biržų gimnazijos tikybos mokytojas.

Tiek pirmosios, tiek antrosios TSRS okupacijų darytos skriaudos paskatino Joną Mizarą 1948 m. parašyti Antitarybinį memorandumą, kuris tapo vienu ryškiausiu lietuvių tautos neginkluoto pasipriešinimo pavyzdžių. Už jo parašytą ir platinamą memorandumą Maskvos Ypatingasis pasitarimas jį nuteisė 10 metų lagerio. Iškentęs dvejus su puse metų, kunigas mirė, o jo amžinojo poilsio vietą užliejo Bratsko HE užtvankos vandenys.

## Šaltiniai
Mykolas Plepys

**Mykolas Plepys** (1891 m. lapkričio 4 d. Pakapinėje, Papilio valsčius – 1969 m. gruodžio 25 d., palaidotas Čikagos Lietuvių tautinėse kapinėse.) – Lietuviškos spaudos bendradarbis Lietuvoje ir išeivijoje, ilgametis Biržų pašto viršininkas, Lietuvos evangelikų reformatų kuratorius.

## Biografija
Baigė Biržų pradžios mokyklą. 1908 m. įstojo į Biržuose įsteigtą keturklasę miesto mokyklą ir ją baigė. Vėliau dirbo telegrafistu Panevėžyje. Per Pirmąjį pasaulinį karą pašauktas į caro kariuomenę kariavo Rumunijoje, Austrijoje, Lenkijoje. Užsitarnavo puskarininkio laipsnį.

1917 m. grįžo į Lietuvą, dalyvavo Nepriklausomybės kare Panevėžio batalione. Po karo dirbo Biržų pašte, po kelerių metų buvo paskirtas pašto viršininku. 1928 m. vedė Mariją Dubauskaitę, su kuria susilaukė vaikų – Vlado ir Irenos. 1930–1934 m. laikraščio „Biržų žinios“ redaktorius, rašė eiles, vedamuosius straipsnius, feljetonus, vaidindavo draugijos „Mūza“ rengiamuose spektakliuose.

Baigiantis Antrajam pasauliniam karui su šeima pasitraukė į Vokietiją, bet 1949 m. Hamburge netikėtai mirė žmona ir tais pačiais metais su vaikais atvyko į JAV, Čikagą.

Išrinktas Lietuvos evangelikų reformatų Bažnyčios kuratoriumi, dalyvavo visuose Sinoduose. Išeivijoje vėl įsijungė į kultūrinį lietuvišką darbą. Rašė į „Naujienas“, o 1951 m. išeivijos lietuvių reformatų kolegijai pradėjus leisti žurnalą „Mūsų sparnai“, tapo nuolatiniu jo bendradarbiu. 1959 m. išrinktas žurnalo redakcijos komisijos nariu. Nuo 1961 m. beveik iki mirties dirbo „Mūsų sparnų“ teksto rinkėju, paruošė spaudai 17 numerių. Be to, žurnalui rašė daug įvairių straipsnių.

Mokėjo kelias kalbas. Susidomėjęs čekų reformatoriaus Jano Huso asmenybe iš ukrainiečių kalbos išvertė Z. Byčinskio knygą „Janas Husas“. Knygą lietuvių evangelikų spaudos centras Čikagoje išleido jau po vertėjo mirties – 1970 m. Pakartota „Apyaušrio“ 1995 m. Vilniuje.

## Šaltiniai
Peletrūnai

**Peletrūnai** – kaimas Vilkaviškio rajono savivaldybėje, 3 km į pietus nuo Keturkaimio, greta Širvintos-Šeimenos upės. Per kaimą eina plentas .

## Gyventojai

## Šaltiniai
Vladislovas Nagevičius

**Vladislovas Kiprijonas Nagevičius** (, , 1846 m. gruodžio 21 d. Gargžduose – 1881 m. rugsėjo 10 d. Kretingoje) – Lietuvos ir Rusijos imperijos bajoras, Rusijos muitinės tarnautojas.

## Biografija

Gimė pasienyje su Prūsijos karalyste buvusiame Gargždų dvare. Tėvas – legitimuotas bajoras Kiprijonas Bonaventurijus Jurgis Nagevičius. Motina – bajorė Pranciška Pšendzinskytė (). Broliai – Feliksas Arnolfas, Kiprijonas, Jonas Kazimieras, seserys – Pranciška Olimpija, Pelagija Ona (Bagdonavičienė), Pranciška ir Pranciška Aleksandra.

Tėvai priklausė Kauno gubernijos Telšių apskrities bajorams, kurie savo dvarų nebeturėjo, o vertėsi kitų didikų valdų administravimu arba nuoma. Tėvas tarnavo barono Felikso Pilypo fon Renė valdų Gargždų dvaro valdytoju, o jo brolis Mykolas Norbertas Nagevičius nuomojosi šiam dvarui priklausantį Grimališkės palivarką, buvusį Kvietinių kaime.

Vladislovas Kiprijonas pakrikštytas 1847 m. sausio 2 d. Gargždų šv. arkangelo Mykolo bažnyčioje. Krikšto tėvai buvo Gargždų dvaro paveldėtojas, poetas, baronas Eugenijus Karolis Antanas Teofilis Renė ir Pranciška Bernard, krikštatėvių asistentai – Vilniaus privačios mergaičių vidurinės mokyklos mokytojas, filosofijos mokslų magistras Jonas Tomaševičius su baronaite Anele Elena Renė (Melžinska).

Baigęs mokslus, dirbo valdinį muitininko darbą: tarnavo Rusijos imperijos Gargždų ir Kretingos muitinėse. Muziejininko Juozo Mickevičiaus duomenimis „Vladas Nagevičius buvo Kretingos grafo Juozapo Tiškevičiaus komisorius“.

1876  m. lapkričio 21 d. Kretingos bernardinų bažnyčioje vedė valstiečių luomo miestiečių Jono ir Barboros Eitavičių dukterį Magdaleną Eitavičiūtę, su kuria susilaukė 3 vaikų: 
* Oktavija Magdalena Nagevičiūtė (1877-09-12 – 1879-08-17)
* Olimpija Nagevičiūtė (1879-05-28 – 1879-07-21)
* Vladislovas Antanas Nagius-Nagevičius

Mirė susirgęs džiova (tuberkulioze). Palaidotas 1881 m. rugsėjo 12 d. Kretingos katalikų parapijos senosiose kapinėse.

## Šaltiniai
Bridžtauno sraigtasparnių oro uostas

**Bridžtauno sraigtasparnių oro uostas** (ICAO kodas: TBPO) – oro uostas Barbadoso sostinėje Bridžtaune, Šv. Mykolo parapijoje. Šis oro uostas yra privatus ir aptarnauja tik sraigtasparnius. Jį valdo privati Barbadoso aviacijos bendrovė „Bajan Helicopters“. Tai antras oro uostas šalyje – pagrindinis oro uostas yra Grantley Adams tarptautinis oro uostas.
Siponių akmuo

**Siponių pėduotasis akmuo**, dar vadinamas **Ožakmeniu** – geologinis gamtos paveldo objektas. Riedulys yra Kėdainių rajone, Dotnuvos seniūnijoje, į šiaurės vakarus nuo Siponių kaimo. Guli dirbamame lauke, apie 0,8 km nuo kelio Mantviliškis – Dotnuva.

Riedulys yra netaisyklingos formos, į viršų smailėjantis kupolas nežymiai kampuotas. Jo pagrindiniai virš žemės paviršiaus esančios dalies matmenys: aukštis – 1,75 m; ilgis – 4,0 m; plotis – 3,2 m. Riedulio horizontali apimtis yra didžiausia ties žemės paviršiumi, todėl susidaro įspūdis, kad dar antra tiek riedulio slepiasi po žeme.

Akmuo rusvos spalvos, vakariniame jo šone yra 4 duobutės, primenančios gyvulių pėdas. „Ožkos pėdos“ yra 5,5 x 2 cm ir 5,5 x 1,5 cm dydžio bei 3 cm gylio, kitos dvi – 6 x 2 cm ir 3,5 x 1 cm dydžio bei 2 cm gylio. Virš „ožkos pėdų“ matomas žemės rutulio formos 30x30 cm dydžio įdubimas. Pietinėje akmens pusėje – kitas 25 x 25 cm dydžio rutulio formos įdubimas.

## Išnašos
Vištyčio evangelikų liuteronų bažnyčia

**Vištyčio evangelikų liuteronų bažnyčia** – evangelikų liuteronų bažnyčia Vilkaviškio rajone, Vištyčio miestelyje, Taikos g. 59. Kultūros paveldo objektas Nr. 2743. Greta yra evangelikų kapinės.

## Istorija

1844 m. pastatyta akmeninė bažnyčia, akmenys buvo sumūryti su kalkių skiediniu, o stogas uždengtas čerpėmis. Pirmuoju parapijos kunigu tapo iš Garliavos kilęs Leopoldas Eduardas Erdmanas. Tačiau jis netrukus pasitraukė ir iki 1854 m. čia kunigavo Gotlybas Genšas, 1854–1857 m. – Aleksandras Šulcas. Vėliau Vištyčio filiją pakaitomis aptarnavo Virbalio ir Vižainio parapijų kunigai. 1923 m. bažnyčia subūrė parapiją, įsigijo kleboniją. 1993 m. atkurta parapija.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Vištyčio evangelikų liuteronų parapijos istorija
* Liuteronų parapija
Vištyčio akmuo

**Vištyčio akmuo** – masyvus riedulys Vilkaviškio rajone, Vištyčio seniūnijoje, Nebūtkiemio kaime, Vištyčio regioniniame parke, prie pat krašto kelio . Akmuo 1964 m. paskelbtas archeologijos ir gamtos paminklu. Šeštas pagal dydį riedulys Lietuvoje.

## Apie akmenį

Riedulio matmenys (virš žemės paviršiaus esančios dalies): aukštis – 4,01; ilgis – 7,1; plotis – 4,74; didžiausia horizontali apimtis – 16,86 m. Akmens viršuje yra įdubimas, vadinamas „velnio pėda“. Akmuo yra ant nedidelės kalvelės.

## Istorija

Senovėje šis akmuo buvęs maldų aukuru. XVIII a. Vištyčio bažnyčios dokumentuose minimas kaip Švenčiausiosios Trejybės akmuo. XIX a. prie akmens vykdavo procesijos, akmuo vietinių labai gerbtas. Vėliau vokiečiai bandė akmenį susprogdinti ir panaudoti statybų reikmėms, bet nuskėlė tik nedidelę jo dalį.

Apie akmenį pasakojama daug legendų. Viena jų byloja, kad ant akmens sėdėjęs velnias ir verkęs. Akmens įdubose susikaupęs vanduo – tai „velnio ašaros“, padedančios išgydyti sergantįjį. Pasak kitos legendos, velnias užpykęs norėjo sugriauti Vištyčio bažnyčią. Jis nešėsi tam didelį akmenį, bet dvyliktą valandą sugiedojęs gaidys ir jam tekę akmenį mesti. Kad nesumaišytų su kitais akmenimis, šį pažymėjęs savo pėda, bet vėliau savo užmojį pamiršęs.

## Taip pat skaitykite
* Didžiausi Lietuvos rieduliai

## Nuorodos
* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Geologijos informacinė sistema (GEOLIS). Geotopai 
* Didysis Vištyčio akmuo
Kogeliškės

**Kogeliškės** – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 7 km nuo Varkalių. 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kojeliai

**Kojeliai** – kaimas Klaipėdos rajono savivaldybėje, 2,5 km į šiaurę nuo Agluonėnų, Agluonos dešiniajame krante. Praeina kelias į Gelžinius. Išlikusios dvejos etnografinės kapinės ir keletas senų sodybų.

## Etimologija
Pavadinimas kilęs iš apylinkėse gerai žinomos pavardės *Kojelis* <  ‚maža koja‘.

## Istorija
Kaimas minimas 1683 m. 1785 m. minimas kaip karališkasis kaimas, 6 sodybos. XX a. pradžioje čia buvo keliolika viensėdžių.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kojeliškiai (Molėtai)

**Kojeliškiai** – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Žalvarių. 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kolainiukai

**Kolainiukai** – kaimas Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km nuo Užvenčio.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kolėniškė

**Kolėniškė** – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Grybėnų.

## Istorija
Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai, Naugarduko vaivadijai (nuo 1926 m. – Vilniaus vaivadijai), Švenčionių apskritis.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kolyčiai

**Kolyčiai** – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 4 km į pietvakarius nuo Pakruojo, Paežerių miško pakraštyje ir viduje, šalia Savėlio upelio bei kelio . Išlikusios senosios kaimo kapinaitės.

## Istorija

Kolyčiai XIX a. pradžioje pateko į Pakruojo dvaro valdas.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Koltynė

**Koltynė** – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 4 km nuo Žemųjų Viesų. Stovi Baltijos kelio atminimo ženklas.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Komariškiai

**Komariškiai** – kaimas Radviliškio rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Baisogalos, prie kelio  ir geležinkelio Vilnius–Klaipėda linija. Pro kaimą teka Dotnuvėlė. Veikia Baisogalos girininkija (Radviliškio miškų urėdija).

## Gyventojai

## Šaltiniai
Komisaruvka

**Komisaruvka** – kaimas Alytaus rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės rytus nuo Simno. Eina vieškelis Mergalaukis–Gluosninkai.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Konceviciškiai

**Konceviciškiai** – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 11 km nuo Šeimyniškių. 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Konciapolis (Anykščiai)

**Konciapolis** – viensėdis Anykščių rajono savivaldybėje, 9 km nuo Juostininkų. 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Konecpolis

**Konecpolis** – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km į pietryčius nuo Suvieko, netoli Čičirio įlankos, prie keliuko Raginė–Meiriškės.

## Istorija

## Gyventojai

## Šaltiniai
Konstantinavas (Ignalina)

**Konstantinavas** – viensėdis Ignalinos rajono savivaldybėje, 7 km į pietryčius nuo Naujojo Daugėliškio, 1 km nuo Paringio, prie kelio .

## Etimologija
Pavadinimas kilęs nuo vardo *Konstantìnas*.

## Istorija
XIX a. pab. buvo šlėktų palivarkas netoli Ringės upės, Švenčionių apskrities Daugėliškio valsčiuje. XX a. pr. priklausė dvarininkei Kondratjevai.

Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai, Vilniaus vaivadijai, Švenčionių apskričiai.

Sovietmečiu priklausė Naujojo Daugėliškio apylinkei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Konstantinavas (Strūnaitis)

**Konstantinavas** – viensėdis Švenčionių rajono savivaldybėje, 5 km nuo Naujo Strūnaičio.

## Istorija
XX a. pr. kaimas buvo Švenčionių apskrities.

Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai, Vilniaus vaivadijai, Švenčionių apskričiai, Švenčionių valsčiui.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Koptiškė

**Koptiškė** – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Kimbartiškės. 

## Istorija
XX a. pr. įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kopūstėliai

**Kopūstėliais** vadinami kaimai Ukmergės rajone:

* Pabaisko seniūnijoje,
* Žemaitkiemio seniūnijoje.
Kopūstinė

:: *Apie kaimą Marijampolės savivaldybėje žr. [[Kopūstinė (Marijampolė)]]*.

**Kopūstinė** – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 1 km į rytus nuo Šaulių I.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kovai

:: *Apie paukščius žr. [[Kovas (paukštis)]]*.

**Kovai** – kaimas Kalvarijos savivaldybėje, 5 km į pietryčius nuo Liubavo, 2 km nuo Lenkijos sienos, Reketijos ežero šiauriniame krante. Praeina kelias . Prie kelio yra Švč. Marijos koplytstulpis.

## Etimologija
Pavadinimas kildinamas iš asmenvardžio *Kóvas*.

## Istorija
Kovų kaimas įkurtas Reketijos dvaro vietoje. XIX a. pab. šis dvaras pateko į Kalvarijos apskrities Liubavo valsčių ir parapiją. Buvo spirito varykla, vandens malūnas. Dvarui priklausė 18 kaimų.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Knipiškės

**Knipiškės** – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į rytus nuo Suvieko, tarp Čičirio, Suvieko ežerų ir Knipiškių ežerėlio. Ties kaimu kertasi keliai , .

## Istorija

## Gyventojai

## Šaltiniai
David Thompson

**David John Howard Thompson** (1961 m. gruodžio 25 d. Londonas, JK – 2010 m. spalio 23 d. Mepsas, Barbadosas) buvo Barbadoso politikas. Nuo 2008 m. D. Thompsonas ėjo šeštojo šalies ministro pirmininko pareigas. Savo politiko karjerą jis pradėjo 1987 m., kai tapo Šv. Jono parapijos vadovu.

2008 m. sausio 15 d. vykusius vyriausybės rinkimus laimėjo Thompsono Demokratų darbo partija. Jau kitą dieną po rinkimų jis tapo šalies ministru pirmininku, pakeitęs iki tol šiame poste buvusį Owen Arthurą.

2010 m. spalio 23 d. politikas mirė savo namuose.

## Išnašos

|-
Kovaičiai (Molėtai)

**Kovaičiai** – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 9 km į šiaurės vakarus nuo Dubingių, šalia kelio . 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kozelkiškės

**Kozelkiškės** – kaimas Trakų rajono savivaldybėje, 1 km į pietus nuo Bagdononių. Kaimas įsikūręs labai vaizdingoje vietoje, apsuptas keleto ežerų – Skričiuko, Unguraičio, Nepėro, Strėvio ir Gilūšio. Prateka sraunus Margio upelis. Yra kapinaitės. Praeina vieškelis .

Savo sodyboje Kozelkiškėse leisdavo vasaras rusų kompozitorius Rodionas Ščedrinas ir balerina Maja Pliseckaja (abiem suteikta Lietuvos Respublikos pilietybė).

## Etimologija
Pavadinimas kildintinas iš asmenvardžio *Kazelka, *Kozelka*.

## Istorija
XIX a. pab. kaimas pateko į Trakų apskrities Semeliškių valsčių ir dvaro valdą. XX a. pr. minimas Kozelkiškių kaimas ir užusienis.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kragžliai

**Kragžliai** – viensėdis Elektrėnų savivaldybėje, 9 km nuo Bražuolės. 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kovališkės

**Kovališkės** – kaimas Ignalinos rajono savivaldybėje, 4 km nuo Griškiškės. 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kovenka

**Kovenka** – viensėdis Zarasų rajono savivaldybėje, 8 km nuo Imbrado, prie Kampiniškių ežero.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Krakynė (Zarasai)

**Krakynė** – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 3 km nuo Vencavų, kelio Vencavai - Degučiai kairėje pusėje.

## Istorija

Viensėdis minimas 1675 m. balandžio 24 d. Vencavų dvaro inventoriuje.

Krakynės slėnyje vokiečiai 1941 m. rugpjūčio 26 d. nužudė 2569 Zarasų apskrities žydų tautybės asmenis: vyrus, moteris, vaikus. Krakynės miško holokausto vietoje aukoms atminti pastatytas didingas monumentas.

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Krakynės miškas. 1941 m. rugpjūčio 26-oji
Kralikiškės

**Kralikiškės** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 1 km nuo Paberžės. 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Kramniškės

**Kramniškės** – kaimas Vilniaus rajono savivaldybėje, 9 km nuo Maišiagalos. 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Krapiliškiai

**Krapiliškiai** – kaimas Širvintų rajono savivaldybėje, 10 km nuo Čiobiškio.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Krasaušiškės

**Krasaušiškės** – kaimas Prienų rajono savivaldybėje, 7 km nuo Stakliškių.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Krasnasiolka

**Krasnasiolka** – kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, 1 km nuo Paparčių. 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Krasnava

**Krasnava** – buvęs kaimas, dabar Kupiškio miesto dalis, esanti rytiniame miesto pakraštyje, prie geležinkelio. Kaimą mena Krasnavos tiltas.

## Istorija

Anksčiau atskiras kaimas, 1982 m. Krasnava prijungta prie Kupiškio miesto.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Krasnogurka

**Krasnogurka** – kaimas Molėtų rajono savivaldybėje, 11 km nuo Dubingių. 

## Gyventojai

## Šaltiniai
Krasnopolis

**Krasnopolis** – kaimas Zarasų rajono savivaldybėje, 2 km į pietryčius nuo Turmanto.

## Istorija

XX a. pradžioje įėjo į Novoaleksandrovsko apskritį. Tarpukariu kaimas priklausė Lenkijai (Breslaujos apskritis, Smalvų valsčius).

## Gyventojai

## Šaltiniai
Lakonijos nomas

**Lakonijos nomas** () – vienas iš Graikijos nomų, Peloponeso periferijos dalis. Sostinė – Sparta (14,8 tūkst. gyv.).

## Geografija
Su Lakonijos nomu ribojasi:
* šiaurėje – Arkadijos nomas,
* rytuose – Mirtojos jūra,
* pietuose – Lakonijos įlanka ir už jos Kytiros sala (Pirėjaus nomas, Atikos periferija),
* vakaruose – Mesenės nomas ir Jonijos jūra.

Evrotas yra ilgiausia nomo upė. Evroto slėnis yra žemės ūkio kraštas, jame daug citrusinių vaismedžių (ypač apelsinmedžių) ir alyvmedžų giraičių, ganyklų. Lakonija garsėja savo apelsinais ir šviežiomis apelsinų sultimis.

Taigeto () kalnas (2407 m), viduramžiais vadintas *Pentadaktylos* ('penkiapirštis*) yra į vakarus nuo Spartos ir Evroto. Tai aukščiausias Lakonijos ir [[Peloponesas|Peloponeso]] kalnas, apaugęs daugiausia [[pušys|pušimis]].
<br />Lakoniją ir Mesenės nomą jungia du keliai – vienas per perėją Taigeto kalne, kitas pietuose apeina kalną keliu per Manės pusiasalį.

Kitas didelis nomo kalnas yra rytuose esantis [[Parnonas|Parnono]] kalnas (1961 m).

Nomo pietvakariuose, piečiau Areopolės, yra garsus stalaktitų urvas [[Dirou urvai|Dirou]], svarbus turistų traukos centras.

== Savivaldybės ==



== Buvusios provincijos ==
Anksčiau Lakonijos nomą sudarė šios provincijos:
* *Epidavros Limiros provincija* (centras *Molai*)
* *Gitėjo provincija* (centras Gitėjas)
* *Lakedemonijos provincija* (centras Sparta)
* *Oitylo provincija'' (centras Aeropolė)

## Istorija
Lakonija buvo išlaisvinta po Graikijos Nepriklausomybės karo 1821 m. Naujo nomo centru tapo Sparta.

1864 m. prie nomo buvo prijungta Elafoniso sala, atskirta nuo D. Britanijos imperijai priklausiusio protektorato Jonijos salų Jungtinės Valstijos. Po Antrojo pasaulinio karo salos gyventojų skaičius ėmė mažėti, nes žmonės iš kaimų kėlėsi į miestus ir emigravo užsienin.

### Katastrofos
1992 m. gaisrai sunaikino daug alyvmedžių giraičių šiaurinėje nomo dalyje. Gaisrininkai, padedami priešgaisrinių sraigtasparnių ir lėktuvų, kelias dienas gesino didžiulį gaisrą.

2006 m. pradžioje potvynis sunaikino alyvmedžių ir citrinmedžių giraites palei Evroto upę.
2006 m. vasarą didelis gaisras nusiaubė dalį Manės pusiasalio, sudegė dešimtys kaimų, sunaikinta daug miškų. Dar vienas gaisras nutiko 2007 m. liepos pabaigoje Skourtos apylinkėse (Manės pusiasalis), sudegė daug miškų ir alyvmedžių plantacijų, bet gaisras buvo palyginti nedidelis, truko tik vieną dieną.
Burniškės (Lenkija)

**Burniškės** () – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vižainio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 2 km į pietvakarius nuo Vižainio, apie 34 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 142 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės. Kaimas įsikuręs Vižainių ežero vakariniame krante, prie kelio aplink ežerą.

## Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šioje teritorijoje gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975–1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Vistucas

**Vistucas** arba ***Vištucas*** () – nedidelis ežeras šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Suvalkų apskrityje, Vižainio valsčiuje, prie pietinio Vižainio miestelio pakraščio. Ilgis iki 0,65 km, plotis iki 0,45 km.

XVI a. minimas kaip ***Vištutis*** (*Wistutis*), priklausė Stanislovui Davainai.

## Šaltiniai
Kamionka (Suvalkų apskritis)

**Kamionka** () – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Vižainio valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje, prie kelio Seinai-Geldapė vaivadijos kelias Nr.. Įrengta regykla, nuo kurios atsiveria Suvalkijos aukštumų kraštovaizdžiai.

## Istorija
Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.

## Šaltiniai
Rovelė

**Rovelė** () – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Rūtelės valsčiuje, Suvalkų apskrityje, Palenkės vaivadijoje. Kaimas yra apie 29 km į šiaurę nuo Suvalkų ir 137 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Balstogės, prie kelio Seinai-Geldapė Nr.. 2010 m. gegužės 15 m. kaimą nuniokojo viesulas.

## Istorija
Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kaimas buvo priskirtas Lietuvos Respublikai. 1975-1998 m. priklausė Suvalkų vaivadijai.
Lakonijos įlanka

**Lakonijos įlanka** (; ) – Viduržemio jūros įlanka pietryčių Peloponeso pakrantėje. Tai piečiausia Graikijos ir didžiausia Peloponeso įlanka.

Įlanka rytų–vakarų kryptimi yra apie 58 km pločio ir 44 km ilgio šiaurės–pietų kryptimi. Vakaruose ją riboja Manės pusiasalis, skiriantis nuo Mesenės įlankos, o rytuose – Malėjo pusiasalis (kitaip dar *Epidauros Limiros* pusiasalis), skiriantis nuo Egėjo jūros.
Pietuose įlanka jungiasi su Viduržemio jūra.

Manės ir Malėjo pusiasaliai yra uolingi ir sausringi. Šiaurinėje įlankos pakrantėje į įlanką įteka Evrotas, ši pakrantė yra derlingos dirbamos žemės.

Lakonijos įlankoje yra maža Elafoniso (*Ελαφόνησος*) sala, o piečiau įlankos – Kytiros sala.

Pagrindiniai įlankos miestai ir uostai yra Gitėjas (*Γύθειο*) ir Neapolė (*Νεάπολη*).
Dirou urvai

**Dirou urvai** () – urvai piečiau Aeropolės, požeminės upės dalis. Ištyrinėta apie 5000 m urvų. Dalyje jų lankosi turistai, ten galima plaukioti mažomis valtimis. Dalis jų su stalaktitais ir stalagmitais. Vandens gylis iki 30 m.

Urvai buvo atrasti 1955 m., kai į juos įlindo Anos Petroklides (*Anna Petroclides*) šuo.

Urvuose aptikta senųjų laikų keramikos ir kaulinių įrankių. Archeologiniai tyrinėjimai (dr. *George Papathanasopoulos*) parodė, kad urvai paleolito ir neolito laikais buvo garbinimo vieta, o patys urvai laikyti įėjimu į požemių pasaulį.

## Išnašos
Sapienca

**Sapienca** () – maža Graikijos sala prie pietinio Peloponeso kranto. Priklauso Mesenės nomo Metonės (*Μεθώνη*) savivaldybei.

Salos ilgis – 6,5 km, plotis – 2,5 km. Plotas – 11,9 km².

1991 m. saloje gyveno 4 žmonės, o 2001 m. – 7.
Schiza

**Schiza** () – maža Graikijos sala prie pietinio Peloponeso kranto. Priklauso Mesenės nomo Metonės (*Μεθώνη*) savivaldybei.

Salos ilgis – 6,7 km, plotis – 3 km. Plotas – 12 km². Didžiausias aukštis – 201 m.

2001 m. saloje gyveno 2 žmonės.
Mesenės nomas

**Mesenės nomas** () – vienas iš Graikijos nomų, Peloponeso periferijos dalis. Sostinė – Kalamata (57,6 tūkst. gyv.).

## Geografija
Su Mesenės nomu ribojasi:
* šiaurėje – Elidės nomas,
* šiaurės rytuose – Arkadijos nomas,
* rytuose ir pietryčiuose – Lakonijos nomas,
* pietuose – Mesenės įlanka (Viduržemio jūra),
* vakaruose – Jonijos jūra.
Rytuose Mesenės nomo siena eina Taigeto kalnu, šiaurėje – Nedos upe ir Arkadijos kalnais.

Prefektūrai priklauso salos:
* Venetikas (*Venetiko*)
* Sapienca (*Sapientza*)
* Schiza (*Schiza*).
* Sfagija, senasis pavadinimas Sfakterija (*Σφακτηρία*).

### Reljefas ir klimatas
Šiaurėje Mesenės lygumą riboja Nomijos kalnas (1800 m) ir kiti kalnai, vakaruose – Kiparisijos kalnai (1550 m), kurie pietuose sudaro Morėjos pusiasalį, kurio aukščiausias taškas yra Matijos kalnas (*Mathia*, kitaip *Lykódimo*; 950 m)

Klimatas žemumose yra truputį šiltesnis negu Atėnuose. Žiemą sniego paprastai nebūna, išskyrus kalnus, ypač Taigetą. Nomo gilumoje gan dažni debesys ir lietus.

## Savivaldybės

## Buvusios provincijos
Anksčiau nomą sudarė šios provincijos:
* *Kalamono provincija* (centras Kalamata)
* *Mesenės provincija* (centras Mesenė)
* *Pylijos provincija* (centras *Pylos*)
* *Trifilijos provincija* (centras *Kyparissia*)
Lakonija

: *Šis straipsnis – apie istorinį Graikijos regioną. Apie dabartinį administracinį vienetą žiūrėkite [[Lakonijos nomas]]*

**Lakonija** () arba **Lakedemonija** – istorinė Graikijos sritis Peloponeso pusiasalio pietrytinėje dalyje. Dabar egzistuoja to paties pavadinimo Lakonijos nomas, kurio teritorija iš dalies atitinka senąją Lakoniją.

## Geografija
Lakonija yra lygumų sritis Peloponeso pietvakariuose, sutampanti su Evroto upės baseinu. Tai – derlingas žemdirbystės ir gyvulininkystės kraštas.

Lakoniją iš vakarų uždarė Taigeto kalnai, kurie skyrė nuo Mesenijos. Šiaurėje buvo Arkadija, šiaurės rytuose buvo Parnono kalnai, kurie skyrė nuo Argolidės.
 
## Istorija

Lakonija buvo viena iš dorėnų vyraujamų sričių. Skirtingai nei kai kurie kiti Graikijos regionai, kur susiformavo daug smulkių polių, Lakonijoje įsigalėjo vienintelis miestas – Sparta. Todėl nuo XI a. pr. m. e. jos istorija buvo susijusi Spartos istorija. Regiono gyventojai buvo skirstomi į Spartos miestiečius (*spartiades*) ir „kaimiečius“ (*perioikoi*), kurie gyveno susiskirstę smulkiomis kaimo bendruomenėmis ir turėjo mažiau teisių.

Nuo VIII a. Sparta ne tik valdė visą Lakoniją, bet ir plėtė savo įtaką į gretimą Mesenijos regioną. Jį užkariavus, meseniečiai tapo helotais. Užėmus dalį Arkadijos aukštumų šiaurėje, jų gyventojai tapo skiritais. Tuo metu Sparta taip pat užkariavo dalį istorinės Argolidės į rytus nuo Parnono kalnų.

Sparta, drauge su Atėnais ir keletu kitų polių, buvo vienas svarbiausių Senovės Graikijos istorijoje. Klasikiniu laikotarpiu jis kovojo su kitais poliais dėl hegemonijos visoje Heladoje, ir keletą kartų ją įgijo.

146 m. pr. m. e. Lakonija, kaip ir kitos graikų valstybėlės, atiteko Romos imperijai, vėliau čia valdė Bizantijos imperija, bet Lakonija išliko kaip atskiras teritorinis vienetas. XIV a. iš Lakonijos regiono kilo Morėjos despotatas (1349–1460), o vėliau jis užkariautas Osmanų. 1821 m. Lakonija tapo nepriklausomos Graikijos dalimi.
Arūnas Gumuliauskas

**Arūnas Gumuliauskas** (g. 1958 m. rugpjūčio 10 d. Kaune) – Lietuvos pedagogas, istorikas.

## Biografija
1981 m. baigė Vilniaus universitetą. 1984–1987 m. mokėsi šio universiteto aspirantūroje. 1987 m. apgynė kandidatinę disertaciją "Lietuvos KP veikla vystant teatrinį meną respublikoje (1966-1980 m.), humanitarinių mokslų daktaras.

Nuo 1981 m. Šiaulių universiteto dėstytojas, 1988 m. docentas, 2012 m. suteiktas profesoriaus vardas. 1993–1995 m. stažavosi ir dėstė Varšuvos universitete, kartu dienraščio „Šiaulių kraštas“ korespondentas Lenkijoje.Be to, Šiaulių universiteto gimnazijos mokytojas.

Dalyvavo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio veikloje, buvo Šiaulių miesto Sąjūdžio tarybos narys. Nuo 2000 m. Lietuvos centro sąjungos (nuo 2003 m. Lietuvos centro partija) narys.

1985 m. Lietuvos krepšinio čempionas, Lietuvos sporto meistras.

2016–2020 m. Seimo narys. Nuo 2020 m. Lietuvos valstiečių ir žaliųjų frakcijos referentas.

## Bibliografija
* Besidomintiems Lietuvos istorija, Vilnius, 1989 m.
* Saulės mūšis, Šiauliai, Saulės delta, 1991 m.
* Lietuva: nuo valstybės susikūrimo iki valstybės atkūrimo, Vilnius, 1993 m.
* Lietuvos istorija 1915–1953, Kaunas, 1993 m.
* Šiauliai Antrojo pasaulinio karo metais: mokslinių straipsnių rinkinys, su J.Sireika, 2002 m.
* Lietuvos istorijos žinynas (elektrononinis variantas), Šiauliai, 2004 m.
* Centro politinės jėgos atgaivinimas ir raida, Nacionalinė centro partija – centrizmo idėjų tęsėja / Centrizmas Lietuvoje: mokslinių straipsnių rinkinys, sudarė, Šiauliai, Lucilijus, 2004 m.
* Межвоенные отношения Литвы и Польши: возможность оттепели / Verbum, Bialystok, 2004.
* Profesionalaus teatrinio meno raida Šiauliuose XX amžiuje (monografija), 2007 m.
* Lietuvos istorija 1795–2009, Vilnius, 2010 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Arūnas Gumuliauskas. Šiaulių universiteto Humanitarinis fakultetas
Mesenija

: *Šis straipsnis – apie istorinį Graikijos regioną. Apie dabartinį administracinį vienetą žiūrėkite [[Mesenės nomas]]*

**Mesenija** () – istorinė Graikijos sritis Peloponeso pusiasalio pietvakarinėje dalyje. Dabar egzistuoja to paties pavadinimo Mesenės nomas, kurio teritorija iš dalies atitinka senąją Meseniją.

## Geografija
Mesenija yra lygumų sritis Peloponeso pietvakariuose, ir jos branduolys buvo Pamiso upės baseine. Tai – derlingas žemdirbystės ir gyvulininkystės kraštas.

Mesenija šiaurėje ribojosi su Elide, su kuria riba buvo Nedos upė. Nuo Arkadijos šiaurės rytuose irgi skyrė kalnai. Iš rytų Meseniją uždarė Taigeto kalnai, kurie skyrė nuo Lakonijos.

## Istorija

Spėjama, kad II tūkst. pr. m. e. Mesenijos regionas buvo apgyvendintas eoliečių, ir valdomas iš Pylo miesto. Homeras mini jo karalių Nestorą. Legendinės dorėnų invazijos metu Mesenijos karaliumi tapo Kresfontas, kuris jos sostine padarė Steniklarą.

Derlinga Mesenija buvo labai trokštamas regionas kaimyninei Lakonijai (Spartai), kuri VIII a. pr. m. e. pradėjo karą su Mesenija (743–724 m. pr. m. e.). Nepaisant Mesenijos karalių Euphaes ir Aristodemo priešinimosi, Spartos karalius Alkmenes užkariavo šalį, o meseniečius pavertė helotais.

685–668 m. pr. m. e. Meseniečiai, vadovaujami Aristomenes, sukėlė helotų sukilimą ir pradėjo Antrąjį Mesenijos karą su Sparta. Mesenija jį vėl pralaimėjo. Dar vienas sukilimas įvyko 464 m. pr. m. e., irgi baigęsis pralaimėjimu. Tuo metu daugybė iš Mesenijos pabėgusių meseniečių buvo apgyvendinti Ozalijos Lokridėje.

371 m. pr. m. e., kuomet Sparta praleimėjo Tėbų generolui Epaminondui, šis išlaisvino Mesenijos regioną iš Spartos valdžios. 369 m. pr. m. e. buvo įkurta naujoji Mesenijos sostinė Mesenė. Nepaisant visų pajėgų, Mesenija niekuomet neįgijo tikros valdžios, todėl buvo priverstas visada palaikyti stipresniųjų pusę. Iš pradžių ji rėmė Makedoniją, vėliau – Achajų lygą.

146 m. pr. m. e. Mesenija, kaip ir kitos graikų valstybėlės, atiteko Romos imperijai, vėliau čia valdė Bizantijos imperija, bet Mesenija išliko kaip atskiras teritorinis vienetas. XV a. užkariauta Osmanų. 1821 m. Mesenija tapo nepriklausomos Graikijos dalimi.
Jonas Sireika

**Jonas Sireika** (g. 1947 m. gruodžio 25 d. Linučiuose, Molėtų valsčius) – Lietuvos pedagogas, istorikas, humanitarinių mokslų daktaras.

## Biografija
1972 m. baigė Vilniaus pedagoginį institutą. Nuo 1974 m. Šiaulių universiteto dėstytojas, 1984 m. docentas. 1983 m. Vilniaus valstybiniame universitete apgynė disertaciją „LKP veikla didinant vietinių darbo žmonių deputatų tarybų vaidmenį 1961–1970 m.“ 

1989–1991 m. Ekonomikos teorijos ir istorijos katedros vedėjas. Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto tarybos narys.

## Mokslinė veikla
Nagrinėja Lietuvos savivaldybių, Šiaulių miesto bei krašto istoriją ir dabartį. Dėstomi dalykai: senovės istorija, lyginamosios civilizacijų studijos, kultūros istorija, šaltasis karas, Europos sąjungos istorija, totalitarizmas, žydai XIX–XX a. pradžioje.

## Bibliografija
* Gyvenimas Lietuvai: burmistras Jackus Sondeckis. – Šiauliai, 1993 m.
* 1990–1993 m. Šiaulių metraštis. – Šiauliai, 1994 m.
* Pirmosios savivaldybės Šiaulių krašte // Savivaldybė. – 1994 m. Nr. 6.
* E. Galvanausko politinė veikla 1905–1919 m. // Prekybos instituto vaidmuo pertvarkant Lietuvos ūkį 1934–1943 m. – Šiauliai, 1995 m.
* 1994–1995 m. Šiaulių metraštis. – Šiauliai, 1996 m.
* Lietuvos Respublikos kūrimasis ir savivaldybės susiformavimas Šiauliuose // Šiauliai: miesto istorija, dabartis, perspektyvos. – Šiauliai, 1998 m.
* Lietuvos savivaldybės ir savivaldybininkai 1918–1931, monografija, 1998 m.
* 1918 m pab. – 1919 m. politinė situacija Lietuvoje ir vietinės savivaldos kūrimasis // Moderniosios savivaldos susikūrimas ir raida Baltijos šalyse. Tarptautinės mokslinės konferencijos medžiaga. 1998 m. lapkričio 26-27 d. – Šiauliai, 1999 m.
* Nacionalinių mažumų integracija į Lietuvos valstybę 1918–1940 m. // Tarptautinės mokslinės konferencijos medžiaga. – Rėzeknė, 1999 m.
* Kazimieras Venclauskis – žymus savivaldybininkas, visuomenės ir kultūros veikėjas // Kazimieras Venclauskis. – Šiauliai, 2000 m.
* 1996–1998 m. Šiaulių metraštis. – Šiauliai, 2000 m.
* Užsienio valstybių patirties panaudojimas kuriant ir plėtojant vietos savivaldą Lietuvoje // Lietuva ir pasaulis: bendradarbiavimas ir konfliktas. Tarptautinė konferencija. 1990 m. spalio 14-16 d. – Vilnius, 2000 m.
* Lietuvos valdžios savivaldybių politika 1919–1940 m. // Pilietinė visuomenė ir viešoji valdžia. Mokslinės konferencijos pranešimų medžiaga. – Kaunas, 2001 m.
* Studentų rašto darbai (bendraautorė Birutė Salatkienė). – Šiauliai, 2003 m.
* Šiaulių apskrities atkūrimas. Apskrities vadovai 1919–1940 m. // Šiaulių apskrities istorijos raida: mokslinių straipsnių rinkinys, sudarytojas ir vienas iš autorių. – Šiauliai, 2004 m.
* XX a. I pusės Lietuvos politinio gyvenimo atspindžiai Jackaus Sondeckio atsiminimuose „Mano gyvenimo stotys“ // Istoriniai tekstai ir vietos kultūra, Mokslinių straipsnių rinkinys, skirtas Lietuvos vardo paminėjimo tūkstantmečiui. – Šiauliai, Ryga, 2004 m.
* Šiaulių miesto istorija 1940–1995 m., sudarytojas ir vienas iš autorių. – Šiauliai: Saulės delta, 2007 m.

## Šaltiniai
Elidė

: *Šis straipsnis – apie istorinį Graikijos regioną. Apie dabartinį administracinį vienetą žiūrėkite [[Ilėjos nomas]]*

**Elidė** (), **Elisė** (senovės , vietiniu dialektu Ϝάλις) – istorinė Graikijos sritis Peloponeso pusiasalio vakarinėje dalyje. Dabar egzistuoja panašaus pavadinimo Ilėjos nomas, kurio teritorija iš dalies atitinka senąją Elidę.

## Geografija

Elidė buvo derlingų lygumų sritis Peloponeso vakaruose, prisiglaudusi prie Jonijos jūros. Iš rytų ją užarė Arkadijos aukštumos. Pietinėje pakrantėje ji siekėsi su Mesenija, o šiaurinėje – su Achaja.

Graikai išskyrė tris Elidės subregionus. Šiauriausia dalis buvo Žemutinė Elidė (*Elis Coele*), kurioje buvo didžiausias regiono miestas – Elisė, drėkinamas Penėjaus upės. Ji garsėjo gyvulininkyste, ypač arkliais. Piečiau buvo Pisatis, kuriame buvo 8 didesni miestai, tarp kurių – vienas svarbiausių regiono miestų – Olimpija. Piečiausia Elidės dalis – Trifilija – prasidėjo nuo Alfėjaus upės šiaurėje, ir pietuose ribojosi per nedos upę su Mesenija.

## Istorija
II tūkst. pr. m. e. Elidę valdė daugybė legendinių karalių, tarp kurių buvo Augėjas, Agastenas ir kt.
 
Archajiniu ir klasikiniu laikotarpiu Elidė nebuvo vieningas regionas. Čia buvo susikūrę daug smulkių valstybių, tarp kurių stipriausios buvo Elisės ir Pisos poliai. Nuo VIII a. pr. m. e. išgarsėjo Olimpijos miestas, kurio žaidynės tapo vienomis svarbiausių visoje Senovės Graikijoje.

146 m. pr. m. e. Elidė, kaip ir kitos graikų teritorijos, atiteko Romos imperijai, vėliau čia valdė Bizantijos imperija, bet Elidė išliko kaip atskiras teritorinis vienetas. XV a. užkariauta Osmanų. 1821 m. Elidė tapo nepriklausomos Graikijos dalimi.
Regina Tamulaitienė

**Regina Tamulaitienė** (g. 1948 m. rugsėjo 28 d. Akmenėje) – Lietuvos pedagogė, istorikė. Vienintelė moteris mokslininkė, tyrinėjanti šalies sporto istoriją.

## Biografija
Baigė Vilniaus pedagoginį institutą. 1983 m. humanitarinių mokslų daktarė. Disertacija: „Lietuvos KP veikla vystant kūno kultūrą ir sportą respublikoje 1944-1959 m.“

Trumpai dirbo Šiaulių alaus darykloje „Gubernija“. Nuo 1973 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1996 m. Šiaulių universitetas) dėstytoja. Nuo 1999 m. Šiaulių universiteto Istorijos katedros docentė.

## Mokslinė veikla
XX a. Lietuvos sporto istorija, Istorijos didaktika. Dėstomi dalykai: Kultūros istorija, Sportas – verslas ir politika, Istorijos didaktika, Vokietijos istorija, Geografijos istorija, Antikomunistinės revoliucijos Vidurio ir Rytų Europoje.

## Bibliografija
* Lietuvos kūno kultūros ir sporto istorija. Vilnius, Margi raštai, 1996, ISBN 9986-09-122-5:
** Sportas Šiauliuose nepriklausomos Lietuvos laikotarpiu (1918–1940 m.), P. 9-39.
** Kūno kultūra ir sportas Šiauliuose pirmosios sovietinės ir hitlerinės okupacijų sąlygomis, P. 39-55.
** Kūno kultūros ir sporto raida Šiauliuose 1944–1960 m., P. 55-104.
** Kūno kultūra ir sportas pirmosios sovietinės ir nacių okupacijų sąlygomis, P. 94-110.
** Kūno kultūra ir sportas pirmuoju pokario laikotarpiu (1945–1959), P. 111–142, ir kt.
* Lietuvos slidinėjimo istorinė apžvalga, Vilnius: Lietuvos sporto informacijos centras, 1998 m., ISBN 9986-574-26-9.
* Šiaulių sportas, su kitais, 1998 m.
* Antikos kultūros bruožai. Bendraautorė Valentina Šimkuvienė. Lucilijus, 2004 m.
* Šiaulių universiteto humanitarai per penkias dešimtis metų, su kitais, 2006 m.
* Sportas Šiaulių universitete (1948–2008 m.), monografija, bendraautoris Stanislovas Norkus. – Šiauliai: Šiaulių universiteto leidykla, 2008 m. ISBN 978-9986-38-892-0;

## Šaltiniai
Petras Roizijus

**Petras Roizijus** (, 1505 m. Alkanjisas, Ispanija – 1571 m. balandžio 26 d. Vilniuje) – Lietuvos kunigas, poetas, teisinių veikalų autorius.

## Biografija
Nuo 1537 m. studijavo teisę Bolonijos, Paduvos, Romos universitetuose. 1542 m. atvyko profesoriauti į Krokuvos universitetą, 1549 m. – Kražių Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo bažnyčios klebonas, 1549 m. paskirtas karaliaus Žygimanto Augusto teisės patarėju. Nuo 1551 m. ar 1552 m. iki mirties gyveno ir dirbo daugiausia Vilniuje, nuo 1566 m. – Vilniaus Šv. Jono Krikštytojo ir Šv. Jono apaštalo ir evangelisto bažnyčios klebonas. Reiškėsi kaip teisinių įstatymų ir sąvadų kūrėjas, vienas II Lietuvos Statuto rengėjų. Krokuvoje ir Vilniuje išleido keliolika poezijos knygų lotynų kalba.

## Kūryba

Roizijaus poetinę kūrybą sudaro įvairūs žanrai: satyros, epigramos, epitafijos, elegijos, dedikacijos, epitalamijai, poemos ir kt. Žymi jos dalis tenka proginiams kūriniams, kuriuose užfiksuoti Žygimanto Augusto ir įvairių didikų gyvenimo įvykiai. Roizijus buvo Renesanso epochoje atsiradusių facesijų – kandžių anekdotinio pobūdžio kūrinėlių, turinčių didaktinių tikslų, taip pat epicedijų, makaronikų pradininkas Lietuvoje.

Dažniausios jo satyrų ir epigramų temos – diduomenės ir Bažnyčios atstovų gobšumas, neteisėtai įsigyjamos pareigybės, prisitaikėliškumas (ciklai „Apie pataikavimo meną“, „Apie visagalį pinigą“ ir kt.). Netrūksta jose ir autoironijos, rašančiojo ir lyrinio herojaus priešpriešos, meninei įtaigai sustiprinti prisiimamas klouno vaidmuo.

Gindamas katalikybę, Roizijus parašė pirmąją antireformacinę poemą „Chiliastichon“ (*Tūkstanteilis*, 1557 m.), kurioje bandė nušviesti tikybinę to meto Lietuvos Didžiosios kunigaikštijos situaciją ir iškelti Lietuvos bei jos didikų ištikimumą katalikybės tradicijai.

Roizijaus kūryboje žymi tėvynės nostalgija, dažnai naudojama jos saulėtumo ir Sarmatijos šalčio supriešinimo metaforika. Ironiškai į Lietuvą pažvelgta pirmajame lietuvių literatūroje makaronike, parašytame maišant lenkiškus ir lotyniškus žodžius „In Lituanicam peregrinationem“ (*Apie kelionę per Lietuvą*, 1560 m.).

## Šaltiniai
Lapių piliakalnis

**Lapių piliakalnis**, vadinamas *Pilale* (registro kodas A446KP, senasis kultūros paminklų sąrašo Nr. AR505) – piliakalnis Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijoje, Lapių kaime, 0,95 km į pietryčius nuo kelio Vėžaičiai–Kartena, 0,65 km į šiaurės rytus nuo Lapių kaimo kapinių, 0,6 km į pietvakarius nuo Trumpės ir Žvelsos santakos, 0,55 km į pietus nuo Greičiūnų kaimo kapinių ir 0,1 km į šiaurės vakarus nuo Žvelsos dešiniojo kranto.

## Piliakalnis
Piliakalnis įrengtas Žvelsos upelio slėnyje, 100 m į šiaurės vakarus nuo Žvelsos dešiniojo kranto. Piliakalnio šlaitai iš trijų pusių statūs, 6–10 m aukščio, viršuje – ovali apie 70 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ir 35 m pločio aikštelė, kurios pietinis kraštas nuo upelio aukštesnis.

Kultūrinio sluoksnio ir įtvirtinimų nepastebėta. Manoma, kad piliakalnis naudotas kaip slėptuvė, užpuolus priešams.

## Legendos
Apie piliakalnį yra sukurta legendų. Pagal vienas legendas, piliakalnį supylę švedai, pagal kitas – kad jame nugrimzdęs dvaras su vokiečiais. Senoliai pasakodavo, kad piliakalnio viršuje yra buvusi gili duobė su mūro liekanomis.

## Šaltiniai

* Žiogas J. Archeologiški tyrinėjimai Gaidės apylinkėse / Lietuvių tauta. Vilnius. 1909. T. I. D. 3, p. 324.
* Petras Tarasenka. Lietuvos archeologijos medžiaga. Kaunas, 1928 m., p.169.

## Nuorodos
* Salantų regioninis parkas
Lega Pro Prima Divisione

**Lega Pro Prima Divisione** – buvusi 3-osios pakopos Italijos futbolo lyga. Ją sudarė 36 komandos, pagal geografinį išsidėstymą padalintos į 2 zonas (A ir B).

## Istorija

Lyga įkurta 1978 m. išskaidžius Serie C į du divizionus – Serie C1 (3-oji pakopa) ir Serie C2 (4-oji pakopa). 2008 m. lyga pervadinta, o 2014 m. kartu su Lega Pro Seconda Divisione buvo sujungta sukuriant naują 3-osios pakopos Lega Pro lygą.

## Čempionai

*  – Calcio Como ir FC Matera
*  – AS Varese ir Calcio Catania
*  – AC Reggiana ir SS Cava
*  – Atalanta Bergamo ir AC Arezzo
*  – US Trieste ir FC Empoli
*  – FC Parma ir AS Bari
*  – Calcio Brescia ir FC Catanzaro
*  – FC Parma ir Peloro Messina
*  – Calcio Piacenza ir FC Catanzaro
*  – AC Ancona ir SS Licata
*  – AC Reggiana ir Calcio Cagliari
*  – FC Modena ir Sport Taranto
*  – Calcio Piacenza ir AS Caserta
*  – SPAL Ferrara ir Calcio Terni
*  – Calcio Ravenna ir Citta Palermo
*  – Chievo Verona ir Calcio Perugia
*  – FC Bologna ir Calcio Reggina
*  – Calcio Ravenna ir US Lecce
*  – FBC Treviso ir Fidelis Andria
*  – AC Cesena ir Calcio Cosenza
*  – Virescit Alzano ir US Fermo
*  – AC Siena ir FC Crotone
*  – FC Modena ir Citta Palermo
*  – AS Livorno ir Calcio Ascoli
*  – FBC Treviso ir US Avellino
*  – AC Arezzo ir FC Catanzaro
*  – US Cremona ir Calcio Rimini
*  – Calcio Spezia ir SSC Napoli
*  – US Grosseto ir Calcio Ravenna
*  – US Sassuolo ir US Salerno
*  – AC Cesena ir Citta Gallipoli
*  – Calcio Novara ir Calcio Portogruaro
*  – AS Gubbio ir ASG Nocera
*  – Calcio Terni ir Calcio Spezia
*  – Calcio Trapani ir US Avellino
*  – Virtus Entella Chiavari ir AC Perugia


## Nuorodos
* Serie C1 (Soccerway.com)
* Italian Clubs Divisional Movements 1929-1996 (Rsssf.org)