open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Baikalskas

**Baikalskas** () – miestas Rusijoje, Irkutsko srities pietuose, Sliudiankos rajone, į pietus nuo Irkutsko, Baikalo ežero pakrantėje. Pro miestą eina Transsibiro geležinkelis ir Baikalo plentas. Celiuliozės pramonės centras. Vystomas turizmas.

## Istorija

Baikalskas įkurtas 1961 m., pradėjus celiuliozės fabriko statybą. 1966 m. suteiktas miesto statusas.


Image:Baikalsk Church.jpg|Cerkvė
Image:Baykalsk station.jpg|Geležinkelio stotis
Image:Street in Baikalsk.jpg|Miesto gatvė


## Šaltiniai
Baikalo kalnagūbris

**Baikalo kalnagūbris** () – kalnagūbris Rusijoje, Priebaikalėje, Irkutsko srities ir Buriatijos teritorijose. Nusidriekęs pagal šiaurės vakarinę Baikalo ežero pakrantę ~300 km. Būdingas aukštis – 1900–2200 m, o aukščiausia vieta siekia 2572 m (Čerskio k.).

Sudarytas iš kvarcitų, kristalinių skalūnų, klinties, granito. Būdingas aukštikalnių reljefas. Vakariniuose šlaituose (iki 1400 m aukščio) auga tamsioji spygliuočių taiga, rytiniuose – maumedžių miškai. Aukščiau plyti kalnų tundra. Kalnagūbryje prasideda Lenos upė. Šiuo kalnų masyvu eina Jenisiejaus–Lenos vandenskyra.

Kalnagūbryje yra Davano perėja, kuria nutiesta Baikalo–Amūro geležinkelio linija. Pietinėje dalyje yra Baikalo–Lenos draustinis.

## Šaltiniai
Čerskio kalnas

**Čerskio kalnas** () – kalnas Rusijoje, Priebaikalėje; aukščiausia Baikalo kalnagūbrio vieta. Aukštis – 2572 m (pagal kitus duomenis, 2588 m). Kalnas stūkso ties Buriatijos ir Irkutsko srities riba.

Kalnas pavadintas šį regioną tyrinėjusio lietuvių 1863 m. sukilėlio, o vėliau tremtinio ir geologo Jono Čerskio garbei.

## Išnašos
Anartai

**Anartai** (*Anarti*, *Anartii* ar *Anartoi*) – keltų gentys, kurių dalis buvo prasiskverbusi į Dakijos regioną (apytiksliai atitinka dabartinę Rumuniją). ir vėliau buvo dakų asimiliuotos.
Ptolemėjus „Geografijoje“ rašė, kad *Anartoi* gyveno Dakijoje. Kai kurios anartų grupės buvo užėmusios dabartinės Slovakijos or pietryčių Lenkijos dalis.

Dakų miestas *Docidava* buvo įsikūręs anartų teritorijoje, pagal *Pârvan*.

Anartofraktai (*Anartophracti* ar *Anartofraktoi*) buvo paminėti Ptolemėjaus. Šio genties pavadinimas yra sudėtinis lotyniškai graikiškas ir galbūt reiškė anartus, gyvenusius Dakijoje (tai įrodinėjo *Czarnecki*).. Anartofraktai buvo šiaurinių dakų tauta pagal Braunę  arba mišri dakų ir keltų tauta pagal *Pârvan*.
 
„Galų karo užrašuose“ (apie Galų karus, 58-51 m. pr. m. e.) Julijus Cezaris rašė (VI.25.1): „Hercinijos miškas prasideda helvetų, nemetų ir rauracių žemėse ir driekiasi palei Dunojų tiek, kiek 9 dienas keliautų greitas keliautojas iki dakų ir anartų žemių ribų“.

Apie 172 m. anartai atsisakė padėti romėnams jų kare prieš markomanus. Bausdamas anartus Romos imperatorius *Markas Aurelijus* įsakė deportuoti anartus iš jų tėvynės į Romos provinciją Žemutinę Panoniją. Šis perkraustymas vyko ne vėliau kaip 180 m. e. m.

## Archeologiniai įrodymai
Manoma, kad anartai galbūt buvo archeologinė Puchovo kultūra Slovakijoje arba dalis jos. Šios kultūros centrai buvo Zemplinas (Slovakija), *Bükkszentlászló* ir *Galish-Lovačka*
Vėlyvosios Lateno kultūros laikais mišrios keltų ir dakų gyvenvietės paplito rytinės Slovakijos žemumose, kurių centras buvo Zemplinas (pagal Husovską). Pagal Joaną Oltean archeologiniai kasinėjimai atskleidė, kad kai kurios keltų gentys (anartai, teurisciai) migravo į rytus iki Transilvanijos, kur juos galų gale asimiliavo dakai. Nors kai kurios anartų grupės pasiekė net Transilvanijos plynaukštę, pagrindinė jų įsigalėjimo vieta buvo vakariau pastarojo punkto, teigia *Macrea* ir *Filip*.

## Išnašos

## Šaltiniai
* Archeologie Barbaru. 2005, [in:] Ján Beljak. Puchowska kultura a Germani na pohroni v starsej dobe rimskej. pp. 257–272
* The Works of Tacitus. by Alfred John Church and William Jackson Brodribb
* Czarnecki Jan (1975) “The Goths in ancient Poland: a study on the historical geography of the Oder-Vistula region during the first two centuries of our era, University of Miami Press“
* Macrea and Filip Jan (1970) „Actes du VIIe Congrés International des Sciences Prehistoriques et Protohistoriques“, Prague published by the „Institut d’Archéologie de l’Académie“ Prague
* Oltean Ioana A (2007) Dacia: Landscape, Colonization and Romanization, ISBN 0-415-41252-8, 2007
* Schutte, Gudmund (1917) Ptolemy’s maps of northern Europe: a reconstruction of the prototypes, (1 ed.), publisher H. Hagerup
* Parvan, Vasile (1926). ‘’Getica”. Cvltvra naţională, Bucvreşti.
Prapuolenis

**Prapuolenis**:

* Antanas Prapuolenis – pedagogas, sodininkas, esperantininkas
* Bronius Prapuolenis – chemijos inžinierius, pedagogas, publicistas
* Jonas Prapuolenis – dizaineris, interjero specialistas, papuošalų kūrėjas, pedagogas.
* Kazimieras Prapuolenis – kunigas, tautinio sąjūdžio ideologas, kultūros veikėjas
* Leonas Prapuolenis – ekonomistas, politinis bei visuomenės veikėjas
Meiko Kaji

**Meiko Kaji** (梶 芽衣子, g. 1947 m. kovo 24 d., tikras vardas **Masako Ota**) – japonų aktorė ir dainininkė, vaidinusi maždaug šimte filmų. Garsiausi jos vaidmenys yra aštuntojo dešimtmečio *[[Exploitation (žanras|exploitation]]* filmuose: „Lady Snowblood“ (Shurayukihime), Female convict Scorpion (Joshuu sasori) serijoje ir kituose. 

Vakaruose Meiko Kaji išgarsėjo jos gerbėjui Quentin Tarantino išleidus filmą „Kill Bill“. Filmo garso takelyje buvo panaudotos dvi Meiko atliekamos dainos („Shura no Hana“ ir „Urami bushi“), kurios buvo naudojamos ir atitinkamai „Lady Snowblood“ bei „Female Convict Scorpion“ filmų garso takeliuose. „Kill Bill“ siužeto pagrindinis motyvas apie artimųjų nuskriaustą ir jiems keršijančią moterį (Uma Thurman) taip pat labai artimas daugumai Meiko Kaji pagrindinių vaidmenų.
Atgijus žmonių susidomėjimui po Tarantino filmo, jos senos dainos buvo pirmą kartą išleistos kaip CD, o Meiko Kaji vėl atgaivino muzikinę karjerą, 2011 m. išleisdama pirmąjį savo albumą „Aitsu no suki-so-na burūsu“ po trisdešimties metų pertraukos. Taip pat gavo daug pasiūlymų filmuotis Holivude, tačiau atsisakė, manydama, kad svetima kalba negalės gerai vaidinti.

## Biografija ir karjera

Meiko Kaji gimė Kandos rajone Tokijuje ir 1965 m. baigusi Yakumo akademiją iškart pradėjo dirbti kine. 1969 m. suvaidinusi seriale „Nihon Zankyoden“ atkreipė režisieriaus Masahiro Makino dėmesį. Šis sugalvojo jai sceninį vardą Meiko Kaji ir padarė pagrindine aktore vėlesnėje savo filmų serijoje „Noraneko Rokku“. 1971 m. Masahiro pradėjus kurti erotinius filmus, nenorėdama juose vaidinti, Meiko persikėlė į Toei Company. Čia atliko pagrindinį vaidmenį režisieriaus Shunya Itō filmų serijoje „Female convict Scorpion“, taip pat Lady Snowblood ir Lady Snowblood 2: Love Song of Vengeance, režisieriaus Kinji Fukasaku „Jakudzos kapinės“ ir kituose. Už vaidmenį filme „Sonezaki Shinju“ keturių skirtingų japonų apdovanojimų šou pripažinta geriausia aktore.

Nuo 1980 m. Meiko Kaji dirbo televizijoje ir vaidino televizijos serialuose.

## Nuorodos ir šaltiniai
*IMDB puslapis
*Oficialus tinklaraštis
Baikalo rezervatas

**Baikalo valstybinis gamtinis biosferos rezervatas** () – saugoma gamtos teritorija Rusijoje, Buriatijoje. Apima pietines Baikalo ežero pakrančių terasas bei Chamar Dabano kalnagūbrio (aukštis iki 2900 m) šlaitus. Įkurtas 1969 m. ir apima 165 724 ha teritoriją.

Rezervatas įkurtas siekiant ištirti ir apsaugoti Užbaikalės kalnų tamsiosios spygliuočių taigos, parkinio tipo kėnių giraičių, subalpinių pievų ir kerpių tundros gamtinius kompleksus. Draustinio teritorijoje auga 787 augalų rūšys, o miškai dengia ~70 % ploto. Čia sutinkamos 49 žinduolių, 251 paukščių, 6 roplių ir varliagyvių, 12 žuvų rūšių. Būdingos žinduolių rūšys: rudasis lokys, sabalas, šiaurinis elnias, taurusis elnias, stirna, ūdra, šernas, pilkasis vilkas, lūšis, ernis. Iš retesnių paukščių pasitaiko kurtinių, tundrinių kurapkų, sibirinių kėkštų, vapsvaėdžių, jerubių ir kt.

Baikalo rezervate esantis Kabansko rezervatas 1975 m. įtrauktas į Ramsaro konvencijos šlapynių sąrašą. 1996 m. draustinis įtrauktas į Baikalo UNESCO pasaulio paveldo objektą.


Цветущее побережье Байкала.jpg|
Чувствуется наступление осени.jpg|
В тени хвойных растений можно вечно слушать мирный плеск байкальских вод.jpg
Байкальский природный биосферный заповедник, Хамар-Дабан, Альпийские луга.jpg
Байкальский заповедник, вид на Хамар-Дабан.jpg|
Река Переемная.jpg|


## Šaltiniai
Lietuvos sritis (1915–1918)

:: *Apie Nacistinės Vokietijos suformuotą panašų administracinį vienetą žr. [[Lietuvos generalinė sritis]]*.
**Lietuvos sritis** () – vienas iš Vokietijos imperijos, Oberosto administracinių vienetų, sudarytas 1915 m. iš buvusios Kauno gubernijos. Srities ribos keitėsi kelis kartus. 1916 m. pabaigoje užėmė 63 275 km² plotą, buvo 1,928,123 gyventojai, gyventojų tankumas – 31 (gyv./km²). Sritis ribojosi su Rytų Prūsija, Kuršo sritimi, Balstogės-Gardino sritimi, Varšuvos Generalgubernija ir Rusijos imperija.

## Istorija

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Vokietijos imperija 1914–1915 m. užėmė dalį Rusijos imperijos vakarinių gubernijų, iš kurių suformavo karinį administracinį vienetą – Oberostą. Iš pradžių Oberostą sudarė šešios sritys () dalinai suskirstytos pagal buvusias Rusijos imperijos gubernijų ribas: Balstogės sritis, Gardino sritis, Kuršo sritis, Lietuvos sritis, Suvalkų sritis ir Vilniaus sritis. 1916 m. rugsėjį iš Suvalkų ir Vilniaus sričių sudaryta Vilniaus-Suvalkų sritis, o lapkritį iš Balstogės ir Gardino sričių sudaryta Balstogės-Gardino sritis.

1917 m. kovą Vilniaus-Suvalkų sritis prijungta prie Lietuvos srities, kurios administraciniu centru tapo Vilnius (iki tol buvo Kaunas). 1918 m. sausį Lietuvos sričiai priklausančios Augustavo ir Suvalkų apskritys priskirtos vėl sudarytai Suvalkų sričiai. Vasarį prie Lietuvos srities prijungta Balstogės-Gardino sritis; Lietuvos sritis padalinta į dvi – Šiaurės Lietuvos (centras – Vilnius) ir Pietų Lietuvos (centras – Balstogė).

Po 1918 m. liepos Rytų fronto vadovybė formaliai panaikino Oberostą ir jo vietoje sukūrė du administracinius vienetus – Lietuvos sritį (paskelbta nepriklausoma vasario 16 d.) ir vadinamąją Baltijos valstybę (Kuršas, Lifliandija ir Estliandija). 1918 m. liepos 11 d. Lietuvos srityje buvo įkurta Lietuvos karalystė, kurios karaliumi buvo išrinktas Vilhelmas Urachas, tačiau karalystė oficialiai išbuvo iki 1918 m. lapkričio 2 dienos. Vokiečių administracija tikėjosi išlaikyti teritoriją reichui ir tik pralaimint karą, lapkričio 3 dieną vokiečių karinę administraciją leista pakeisti vokiečių civiline valdžia, lapkričio 9 d. leista sudaryti lietuvišką vyriausybę (vadovas Augustinas Voldemaras). Galutinai vokiečių armija išvesta 1919 m. birželio 16 d. Ostmarkė (auksinas) kaip pinigas galiojo iki lito įvedimo 1922 metais.

## Apskritys

1917–1918 m. sričiai priklausiusios apskritys:

Kitos lietuviškos apskritys, priklausiusios kitu laikotarpiu:

## Šaltiniai
Bairono kyšulys

**Bairono kyšulys** () – toliausiai į rytus nutolusi Australijos žemyno vieta. Yra Naujojo Pietų Velso valstijoje, 3 km nuo Bairon Bėjaus miestelio, išsikišęs į Ramųjį vandenyną. 1901 m. kyšulyje pastatytas švyturys. 2002 m. teritorija paskelbta jūriniu draustiniu.

Kyšulį 1770 m. gegužės 15 d. pasiekė Džeimsas Kukas ir pavadino kito britų jūrininko Džono Bairono garbei.

## Šaltiniai
Muntenija

**Muntenija** (), **Didžioji Valakija** – istorinė Rumunijos provincija, apimanti pietrytinę dabartinės Rumunijos dalį.

## Geografija

Muntenija apima rytinę Valakijos lygumos dalį. Regionas pietuose ir rytuose ribojamas Dunojaus, kuris skiria nuo Dobrudžos (rytuose) ir Bulgarijos (pietuose). Šiaurėje Karpatų kalnai skiria nuo Transilvanijos. Šiaurės rytuose Muntenija pereina į Moldavijos regioną. Dalį sienos tarp Muntenijos ir Moldavijos sudaro upės Milcovas ir Siretas. Vakaruose ribojamas Olto upės, kuri yra riba tarp Muntenijos ir Oltenijos.

Tradiciškai Muntenija kartu su Oletnija sudaro istorinę Valakiją (), kurios teritorija sutampa su istorine Valakijos kunigaikštyste. Kadangi Muntenija yra laikoma pagrindine Valakijos dalimi, Rumunų kalboje žodžiai *Muntenia*,  ir *Țara Românească* (bei retai vartojamas *Valahia*) neretai yra sinonimai.

## Administracija

Munteniją sudaro:
* 10 apskričių (žudecų), įeinančių visa savo teritorija:
** Breilos apskritis
** Buzeu apskritis
** Kelerašio apskritis
** Ardžešo apskritis
** Dimbovicos apskritis
** Džurdžu apskritis
** Jalomicos apskritis
** Ilfovo apskritis
** Prahovos apskritis
** Teleormano apskritis
* 3 apskritys, įeinančios dalimi teritorijos:
* Vrančos apskritis (pietinė dalis)
* Vilčos apskritis (rytinė dalis)
* Olto apskritis (rytinė dalis)

Muntenijoje yra ir Rumunijos sostinė Bukareštas.
Kiti svarbūs Muntenijos miestai:
* Breila
* Buzeu
* Piteštis
* Ploještis
* Tirgovištė

## Nuorodos
Balstogės vaivadija

**Balstogės vaivadija** – buvęs administracinis-teritorinis vienetas Lenkijoje. Centras – Balstogė.
Bakara

**Bakara** () – miestelis šiaurės rytų Prancūzijoje, Merto ir Mozelio departamente, prie Merto upės. Žymus nuo XVIII a. vystoma tradicine krištolo gamyba (kompanija „Baccarat“). Mieste veikia kompanijai priklausantis krištolo muziejus, taip pat yra Šv. Remigijaus bažnyčia, puošta krištolo dirbiniais.

## Istorija

1764 m. karalius Liudvikas XV leido Meco vyskupui atidaryti stiklo dirbtuvę Bakara mieste.

## Šaltiniai
Adansonia grandidieri

***Adansonia grandidieri***, kartais vadinamas **Grandidierio baobabu** – didžiausia baobabų rūšis, auganti Madagaskare. Šis medis yra endeminis Madagaskaro saloje ir sparčiai nyksta dėl žemės ūkio plėtros.

Kamienas masyvus, cilindriškas, iki 3 m skersmens, padengtas lygia, rausvai pilka žieve. Gali pasiekti 25-30 m aukštį. Laja plokščia, iškilusi virš kamieno. Žiedai balti. Subrandina sausuosius vaisius, kurių sėklos valgomos.

## Šaltiniai
Apulai

**Apulai** (*apuli*) – trakų gentis, kurios teritorijos centras buvo Dakijos miestas Apulas (*Apulon*; ) netoli dabartinio miesto Alba Julija (Transilvanija, Rumunija).

Apulų pavadinimas labai primena Apuliją, senovinį pietrytinės Italijos regioną, kuriame, manoma, buvo apsigyvenusios ilyrų gentys (kitaip dar vadintos *apuli* ar japygai).

Lingvistai tai naudoja kaip pavyzdį, rodantį ilyrų ir dakų-trakų kalbų panašumą.

## Taip pat skaitykite
* Dakija

## Nuorodos
Turkmėnijos demografija

Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **[[Turkmėnija|Turkmėnijos]] demografiją**.

**Gyventojų skaičius:** 5 054 828 (2011 m. apskaičiavimai) 

**Struktūra pagal amžių:**
**0–14 m.:* 27,5 % (696 749 vyrai ir 679 936 moterys)
**15–64 m.:* 68,4 % (1,692,885 vyrai ir 1 724 019 moterų)
**65 m. ir vyresni:* 4,1 % (88 590 vyrų ir 115 324 moterys) (2011 m. apsk.)

**Gyventojų amžiaus [[mediana]]:**
**bendras:* 25,3 m.
**vyrų:* 24,9 m.
**moterų:* 25,8 m. (2011 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 1,143 % (2011 m. apsk.)

**[[Gimstamumas]]:** 19,55 gimimų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**[[Mirtingumas]]:** 6,21 mirčių/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**[[Migracijos indeksas]]:** –1,9 migrantų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**[[Urbanizacija]]:**
* *mieste gyvenančių žmonių skaičius:* 50 % (2010 apsk.)
* *mieste gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:* 2,2 % (2010–15 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas:**
**Gimimo metu:* 1,05 vyro vienai moteriai
**Jaunesniems nei 15 metų:* 1,02 vyro vienai moteriai
**15–64 metų:* 0,98 vyro vienai moteriai
**65 metų ir vyresniems:* 0,77 vyro vienai moteriai
**Visai populiacijai:* 0,98 vyro vienai moteriai (2011 apsk.)

**Kūdikių [[mirtingumas]]:**
**bendra:* 40,89 mirčių/1000 gimimų
**vyrų:* 48,77 mirčių/1000 gimimų
**moterų:* 32,61 mirčių/1000 gimimų (2011 m. apsk.)

**[[Vidutinė gyvenimo trukmė]]:**
**bendra:* 68,84 m.
**vyrų:* 65,87 m.
**moterų:* 71,96 m. (2011 apsk.)

**[[AIDS]]/[[ŽIV]]:**
**paplitimas tarp suaugusiųjų:* <0,1 % (2007 m. apsk.)
**bendras skaičius:* <200 (2007 m. apsk.)
**mirčių skaičius:* <100 (2004 m. apsk.)

**15 m. ir vyresnių gyventojų [[raštingumas]]:**
**bendras:* 98,8 %
**vyrų:* 99,3 %
**moterų:* 98,3 % (1999 apsk.)

**[[Religija|Religijos]]:**
* *musulmonai:* 89 %
* *stačiatikiai:* 9 %
* *nežinomi:* 2 % (2003 m. surašymas)

**[[Kalba|Kalbų]] vartojimas:**
* *turkmėnų:* 72 %
* *rusų:* 12 %
* *uzbekų:* 9 %
* *kitos:* 7 % (2003 m. surašymas)

**[[Etninė grupė|Etninės grupės]]:**
* *turkmėnai:* 85 %
* *uzbekai:* 5 %
* *rusai:* 4 %
* *kiti:* 6 % (2003 m. surašymas)

## Šaltiniai
*Turkmėnija CŽV pasaulio faktų knygoje (anglų kalba)
Varšuvos generalgubernija

:: *Apie II pasaulinio karo metu Trečiojo Reicho įkurtą panašų administracinį vienetą žr. [[Generalgubernija]]*.
**Varšuvos generalgubernija** (, ) – administracinis-teritorinis vienetas, sudarytas 1915 m. Vokietijos imperijos Rytų fronto kariuomenės okupuotose Rusijos imperijos žemėse. Regionas buvo sudarytas iš buvusios Lenkijos Kongreso karalystės šiaurės vakarinių žemių: Kališo, Varšuvos, Plocko, Lomžos gubernijų ir dalies Petrakavo bei Sedlcų gubernijų. Generalgubernija ribojosi su Rytų Prūsija, Oberosto Balstogės-Gardino ir Lietuvos sritimis, Liublino Generalgubernija bei Austrija-Vengrija.

## Istorija

Prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, Vokietijos imperija 1914–1915 m. užėmė dalį Rusijos imperijos vakarinių gubernijų, iš kurių suformavo karinį administracinį vienetą – Oberostą. Iš pradžių ir ši generalgubernija buvo priskirta Oberostui, bet nuo 1915 m. rugpjūčio 24 d. buvo įkurta kaip atskiras regionas. Generalgubernija išliko su savarankiška administracija net ir 1916 m. Centrinių valstybių sąjungai įkūrus marionetinę Lenkijos karalystę. Generalgubernijos administracija buvo įsikūrusi Varšuvos pilyje, iš kurios visą regiono egzistavimo laiką valdė generalgubernijos vadovas Hans Hartwig von Beseler.

1916 m. spalio 18 d. buvo įkurta nauja bendra administracija šiai generalgubernijai ir Liublino generalgubernijai. Nauju vadovu buvo išrinktas Wolfgang von Kries. 1916 m. gruodžio 9 d. jo įsakymu buvo įkurtas Lenkijos centrinis bankas, kuris pradėjo spausdinti naują valiutą – Lenkijos markes. Regiono okupacijos metu vokiečių valdžia išvežė dalį vietinių gyventojų darbams į Vokietiją, kur jie pakeitė fronte kovojančius vokiečių karius. Generalgubernija buvo panaikinta 1918 m. rudenį ir įėjo į naujai susikūrusios II Lenkijos respublikos sudėtį.


Vaizdas:Polish banknote from 1917 - 10 Marek Polskich.jpg|Lenkijos markė


## Literatūra

* Liulevicius, Vejas G. (2000). War Land on the Eastern Front: Culture, Identity, and German Occupation in World War I. Cambridge University Press, p. 54.
* W. Głębocki, Pałace Warszawy, Warszawa 1991, s. 8. ISBN 83-217-2814-6
* Marian Eckert: Historia Polski 1914–1939, Warszawa 1990, ISBN 83-02-04044-4
* Sebastian Haffner: Prusy bez legendy, zarys dziejów, Warszawa 1996, ISBN 83-905989-3-0
* Janusz Pajewski: Historia powszechna 1871–1918, Warszawa 1978
* Aleksander Kraushar: Warszawa podczas okupacji niemieckiej 1915–1918, Lwów – Warszawa – Kraków 1921
* Bogdan Hutten-Czapski: Sześćdziesiąt lat życia politycznego i towarzyskiego t. 2. Warszawa: Księgarnia F. Hoesicka, 1936.
Bakuno hidroelektrinė

**Bakuno hidroelektrinė** pastatyta Malaizijoje, Saravako valstijoje, užtvenkus Radžango upę (aukštupyje vadinamą Balui vardu). Tai didžiausia hidroelektrinė šalyje ir viena didžiausių Pietryčių Azijoje, turinti aštuonias 300 MW turbinas ir bendrą 2400 MW galią. Elektros gamyba pradėta 2011 m. rugpjūčio 6 d.

Hidroelektrinės projektas sulaukia nemažai kritikos, labiausiai dėl to, kad po upės užtvenkimo vanduo užliejo apie 70 000 ha didelę biologinę įvairovę turinčio miško, į kitas vietas turėjo persikelti apie 10 000 žmonių, sunaikinti jų pragyvenimo šaltiniai, nesuteiktos tinkamos naujos gyvenimo sąlygos. Taip pat abejojama projekto ekonomine verte, nes Saravakas ir gretimos teritorijos turi pakankamai elektros energijos, todėl nėra paklausos gaminamai Bakuno hidroelektrinėje, o pats daugiau nei 2 mlrd. JAV dolerių kainavęs projektas įtariamas kaip korupcinis.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Bakalas

**Bakalas** () – miestas Rusijoje, Čeliabinsko srityje, Satkos rajone, Uralo kalnų vakariniame šlaite, 258 km į vakarus nuo Čeliabinsko. Yra geležinkelio atšaka iš Satkos, taip pat plentas į Satką. Geležies rūdos kasyba ir apdirbimas. Veikia krašto muziejus, netoliese yra vaizdinga Šichano uola.

## Istorija

Bakalas įkurtas 1757 m., o miesto statusą įgijo 1951 m.

## Šaltiniai
Jonučių kapinės

**Jonučių kapinės** – veikiančios kapinės Jonučiuose, Kauno rajone. Pasiekiamos iš kelio  Garliavoje ties Vytauto g. 163 pasukus į Ramybės g., pavažiavus apie 400 m. Jonučių kapines prižiūri Kauno rajono savivaldybės administracijos Garliavos seniūnija.

Kapinėse yra skirta atskira teritorija rezistentų laidojimui. Prie pagrindinio tako pastatytas Tautos gedulo paminklas-aukuras, skirtas Laisvės kovotojams už nepriklausomybę. Vienoje paminklo plokštėje irašyta: „*Surinktiems iš šulinių, šlaitų ir griovių, parvežtiems iš tolimų kraštų ir visiems nežinomiems kovotojams už Lietuvos laisvę*". Pastatytas 1988–1990 m. Lietuvos tremtinių sąjungos Garliavos skyriaus iniciatyva. Monumento steigimo pradininkai A. Drūlia, V. Švirinas, P. Petraitis.

## Istorija

Jonučių kapinės įkurtos XIX a. pradžioje kaip Jonučių bažnyčios parapinės kapinės.

## Kapinėse palaidoti
* Petras Budzeika (1841–1907), kunigas, knygnešys.
* Katažina Zabielska (1848-1879), palivarkų nuomininko Juozapo Zabielskio žmona. 
* Rokas Šliūpas (1965–1959), visuomenės veikėjas.
* Juozas Jankauskas (1900–1967), karo lakūnas, rezistentas.
* Vincas Adomėnas (1909–1986), prozininkas, dramaturgas, vertėjas.
* Audrius Šlekys (1975–2003), futbolininkas.
* Pranciškus Beinaris (1921–2007), vargonininkas, chorvedys, kompozitorius.
* Drąsius Kedys (1972–2010), verslininkas.
* Leonas Gudaitis (1935–2019), žurnalistas, literatūros istorikas.
* Vladas Baltuškevičius (1939–2022), poetas, vertėjas.

## Šaltiniai
Flo Rida

**Tramar Dillard** (g. 1979 m. lapkričio 16 Floridoje) – JAV aktorius, dainų autorius ir reperis. Debiutinį albumą Mail On Sunday išleido 2008 m. Kovą. Jo singlas „Low“, kurį atliko kartu su T-Pain, 2008 m. pradžioje dešimčiai savaičių buvo klausomiausias įrašas Jungtinėse Amerikos Valstijose. Kiti du likę „Mail On Sunday“ singlai – „Elevator“ ir „In The Ayer“.

2009 m. buvo išleistas antrasis Dillard albumas – R.O.O.T.S., jo sėkmingiausias singlas Right Round pateko į 100-ą klausomiausių ir savo poziciją išlaikė šešetą savaičių. Nuo to karto, jis išleido savo trečiąjį studijinį albumą, pavadinimu Only One Flo (Part 1).

## Diskografija

### Studijiniai albumai

* 2008 Mail on Sunday
* 2009 R.O.O.T.S.
* 2010 Only One Flo (Part 1)
* 2012 Wild Ones

## Singlai

* 2007 Low
* 2008 Elevator
* 2008 In the Ayer
* 2009 Right Round
* 2009 Sugar
* 2009 Jump
* 2009 Be on You
* 2010 Club Can’t Handle Me
* 2010 Turn Around (5, 4, 3, 2, 1)
* 2011 Who Dat Girl
* 2011 Good Feeling
* 2011 Wild Ones
* 2012 Whistle
* 2012 I Cry
* 2012 Let It Roll
* 2013 Can't Believe It

## Nuorodos

Oficiali svetainė (engl.)
Plačialapė akacija

**Plačialapė akacija** (*Acacia mangium*, sin. *Racosperma mangium*) – pupinių (*Fabaceae*) šeimos *Mimosoideae* pošeimio akacijų (*Acacia*) genties augalų rūšis. Tai 25-35 m aukščio medžiai, kilę iš Australijos šiaurės rytinės dalies, Papua Naujosios Gvinėjos pietvakarių ir Molukų salų. Šiuo metu auginami kitose atogrąžų klimato šalyse: Malaizijoje, Indonezijoje, Indijoje, Tailande, Vietname ir kitur.

Plačialapės akacijos vertinamose dėl savo medienos, tinkamos statybai, popieriaus, baldų gamybai. Taip pat auginamas kaip dekoratyvinis, dirvos eroziją stabdantis, šešėlį metantis ir nuo perkaitimo kitus augalus saugantis medis. Kaip ir kiti ankštiniai, plačialapė akacija vykdo azoto fiksaciją.

## Šaltiniai
Jaunpilio pilis

**Jaunpilio pilis** (latv.) – pilis Jaunpilyje, Latvijos istoriniame Žiemgalos regione.

Ši Kalavijuočių ordino pilis buvo pastatyta XIV a. pabaigoje, o XV a. – bokštas. Pilis 1625 m. buvo nusiaubta švedų. Vėliau buvo pastatytas trečias aukštas, ir XVII a. sena pilis pavirto dvaru su visais patogumais. Pastatas buvo dalinai rekonstruotas XVIII a. Per 1905 m. Rusijos revoliuciją pilis buvo sudeginta. Po metų ją atstatė architektas Vilhelmas Bokslafas. Nuo XVI a. iki 1920 m. pilis priklausė Baltvokiečių barono fon der Rekės šeimai. Po agrarinės reformos 1920 m. pilyje buvo įkurta gyvulininkystės bandymų stotis. Sovietinės okupacijos metu pilis buvo smarkiai rekonstruota, todėl jos vidus – tipiškas 1960-ųjų sovietinis interjeras.

## Galerija

Vaizdas:Jaunpilio pilies vidinis kiemas.jpg|Jaunpilio pilies vidinis kiemas
Prahos pilis

**Prahos pilis** () – pilis Čekijoje, Prahoje, įsikūrusi ant aukščiausios miesto kalvos, kairiajame Vltavos krante. Prahos pilies apylinkės vadinamos *Hradčanais*.

Prahos pilis buvo įkurta IX a. kunigaikščio Borživojaus. Nuo jos prasidėjo Prahos istorija. Pilis buvo svarbiausia Habsburgų rezidencija. Kiemai datuojami 1753–1775 m., kai visa erdvė buvo perstatyta vėlyvojo baroko ir neoklasicizmo stiliumi. 1918 m. Prahos pilis tapo Čekoslovakijos prezidento rezidencija. Čia pat įsikūrusi dabartinė Čekijos Respublikos prezidento būstinė.

Pilis buvo statoma įvairiais architektūriniais stiliais ir ji plito daugiau horizontaliai, nei vertikaliai. Pagrindinis pilies objektas Šv. Vito katedra (XIV a.), papuošta chimeromis. Šv. Vito katedra buvo pradėta statyti 1344 m. Katedros koplyčioje saugomos šventos relikvijos, daug karališkųjų antkapių, Bohemijos karūnos brangenybės. Šv. Vaclovo koplyčioje yra Vaclovo kapas.

Prahos pilis buvo Čekijos vadovų, karalių, Šventosios Romos imperijos imperatorių ir Čekoslovakijos prezidentų susirinkimo vieta. Tai didžiausia senovinė pilis pasaulyje, pastatyta IX a. Jos aukštis 570 m, o plotis 130 m. Prie pilies esanti Auksinė gatvelė − viena iš seniausių ir gražiausių Prahos gatvių su mažais, įvairiaspalviais namais, kuriuose gyveno pilies šauliai ir auksakaliai, nuo kurių ir kilo gatvės pavadinimas. Dabar gatvės nameliuose veikia suvenyrų parduotuvės.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Prahos pilis (anglų, čekų k.)
* Prahos pilies istorija (anglų k.)
Rytų Vengrijos karalystė

**Rytų Vengrijos karalystė** () − dabartinis pavadinimas, skirtas apibūdinti 1526−1570 m. pilietinio karo metu susidariusiai Zapojajų šeimos kontroliuotas teritorijas Vengrijos karalystės rytuose. Ji kontroliavo pagrindinę karalystės dalį su sostine Buda, bet po 1541 m. jai liko tik teritorijos dabartinėje vakarų Rumunijoje (Transilvanijos, Krišanijos, Maramurešo, Banato regionai) bei Vengrijos rytinis pakraštys.

Pavadinimas Rytų Vengrija naudojamas patogumo dėlei, kadangi tuo metu karalystė oficialiai vadinosi **Vengrijos karalyste**, kaip ir jos priešininkė Karališkoji Vengrija.

## Raida
Po vengrams nesėkmingo 1526 m. Mohačo mūšio ir Vengrijos karaliaus Vladislovo II mirties, nebeliko įpėdinio. Bohemija ir Kroatija, tuo metu buvusios dinastinėje unijoje su Vengrija, karaliumi išrinko Habsburgą Ferdinandą I, kuris buvo vedęs Vladislovo dukrą Oną. Vengrija nesekė šiuo pavyzdžiu, kuomet lapkričio mėn. Vengrijos sostinėje Budoje didelė dalis didikų Vengrijos karaliumi išrinko tuo metu įtakingiausią karalystės asmenybę, Transilvanijos vaivadą Joną Zapojajį. Netrukus po to (gruodžio mėn.) kita dalis Vengrijos didikų Pošonoje Vengrijos karaliumi išrinko Ferdinandą.

Dviejų karalių išrinkimas Vengrijoje pradėjo pilietinį karą, o karalystės padalinimas į dvi dalis buvo oficialiai pripažintas 1538 m. Grosvardaino sutartimi. Zapojajis valdė didžiąją dalį karalystės ir pripažintas Vengrijos karaliumi, tuo tarpu Ferdinandas gavo valdyti tik vakarines karalystės dalis (dar vadinamas Karališkąja Vengrija): dab. Kroatiją, Slovakiją ir vakarinę Vengriją.
   
1540 m. mirus Jonui Zapojajui, Rytų Vengriją paveldėjo jo mažametis sūnus Jonas Zigmantas. Už jį realiai valdė jo motina Izabelė Jogailaitė, kuri buvo priversta sudaryti sąjungą su Osmanų imperija. 1541 m. Osmanai perėmė valdžią vakarinėse karalystės dalyse kartu su sostine Buda. Taip atsirado Osmanų Vengrija. Rytų Vengrija buvo priversta perkelti sostinę į Transilvaniją, į Albą Juliją (*Gyulafehérvár*). Tai lėmė visos politinės sistemos pertvarkymą.

1549 m. prasidėjo atviras karas tarp Rytų ir Vakarų Vengrijų. Habsburgai ne kartą įsiveržė į Rytų Vengriją ir apsupo jos sostinę. 1551 m. Izabelė su sūnumi atsisakė sosto ir išvyko iš šalies. Tačiau čia įsikišo Osmanų sultonas Suleimanas Puikusis, kuris iki 1556 m. atkariavo Rytų Vengriją iš Habsburgų ir vėl ją atidavė valdyti Jonui Zigmantui.

1570 m. Spejerio sutartimi Jonas Zigmantas atsisakė Vengrijos sosto, už tai gaudamas Osmanams pavaldaus Transilvanijos kunigaikščio () titulą.
Kentšyno pilis

**Kentšyno pilis** (lenk. *Zamek w Kętrzynie*) – antrosios XIV a. pusės Vokiečių ordino pilis Kentšyne, Lenkijoje.

Iš pradžių tai buvo trijų sparnų pilis, kurios viduje buvo kvadratinis kiemas. Apsupta gynybinių sienų su trimis bokštais ir miesto vartais. Šiauriniame sparne buvo refektoriumas, bažnyčia bei kryžiuočių valdininko – prokuroro – namai. Pilyje bei netoliese esančiame palivarke buvo: virtuvė, alaus darykla, malūnas, kepykla, klėtis, maisto produktų sandėlis, arsenalas, parako sandėlis, koplyčia ir kalėjimas.

Pilis, kaip prokuroro būstinė, buvo pastatyta tarp 1360 ir 1374 m. prie anksčiau pastatyto medinio bokšto. 1410 m. Prūsijos riteris Johartas bei miesto burmistras Hermanas Bardynas atidavė miestą Jogailai, tačiau po metų pilis ir miestas buvo perduoti kryžiuočiams. 1454 m. Trylikamečio karo metu sukilę miesto gyventojai užėmė Kentšyno pilį bei nuskandino prokurorą. Tada perdavė pilį lenkų kariuomenei, kuri ją valdė iki 1461 m. Po Prūsijos sekuliarizacijos pilis tapo gubernatoriaus rezidencija, o 1528–1529 m. buvo perstatyta. Kita rekonstrukcija vyko 1559–1566 m. 1622 m. kieme buvo pastatyti nedideli cilindriniai laiptai. XVII a. buvo sumažintas anksčiau dominuojantis šiaurinis sparnas. XVIII a. pradžioje pradėta griauti išorinius pilies įtvirtinimus. 1797 m. gruodžio 15 d. kilo gaisras kuris sunaikino pastato dalį.

1911–1912 m. miestas įsigijo pilį, dalį pastato paskirdamas butams. Tuo pačiu laikotarpiu čia veikė Trečios Vokietijos pėstininkų brigados būstinė. XX amžiaus 4-asis dešimtmetyje pilyje buvo atlikti nedideli konservavimo darbai. Prieš Antrąjį pasaulinį karą čia veikė finansų institucija bei gyveno jos darbuotojai. 5-ojo dešimtmečio pradžioje dalyje šiaurinių rūsių buvo priešlėktuvinės slėptuvės. 1945 m. sausio pabaigoje, sovietų kariai užėmė miestą ir sudegino dauguma senamiesčio pastatų ir pilį.

Pilis buvo atstatyta 1964–1966 m., Olštyno vaivadijos paminklų konservatoriaus dėka. Jis atkūrė pilį, atkurdamas jos gotikinį pavidalą: paaukštino stogus, pietų ir rytų sparnus, bei vienu aukštu padidino šiaurinį sparną su gotikiniais kraigais bei nuožulniu stogu. Dabar pilyje įsikūrusi miesto biblioteka ir kraštotyros muziejus. Muziejuje galima pamatyti tapybos, skulptūros ir antikvarinių baldų XV-XIX a. kolekciją.
Balstogės sritis (1939–1945)

**Balstogės sritis** (, , ) – 1939-1941 m. ir 1944-1945 m. egzistavusi sritis Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR vakarinėje dalyje. Centras – Balstogė. Sritis ribojosi šiaurės rytuose su Lietuvos TSR, rytuose su Baranovičių sritimi, pietryčiuose su Bresto sritimi, pietvakariuose su Trečiojo Reicho Generalgubernija ir šiaurės vakaruose su Rytų Prūsija.

## Istorija

Sritis įkurta TSRS Aukščiausiosios Tarybos 1939 m. gruodžio 4 d. dekretu. Ši teritorija buvo užimta 1939 m. rugsėjo pabaigoje, kai pagal Molotovo-Ribentropo paktą Tarybų Sąjunga okupavo rytines II Lenkijos Respublikos žemes ir priskyrė jas Baltarusijos TSR. Sritis buvo įkurta buvusios Balstogės vaivadijos ribose išskyrus Suvalkų apskritį ir dalį Augustavo apskrities kurios atiteko Trečiajam Reichui. 1940 m. rugpjūčio 3 d. dalis šiaurinių Pariečės rajono žemių ir Druskininkų miestas perduoti Lietuvos TSR. 1941 m. birželio mėnesį visą sritį užėmė Trečiasis Reichas, kur buvo įkurta nauja vokiška Balstogės sritis. 1944 m. pabaigoje šias žemes vėl užėmė Baltarusijos TSR ir atkūrė buvusią sritį, bet jau 1945 m. rugpjūtį po 1945 m. rugpjūčio 16 d. Lenkijos ir TSRS sienų sutarties dalis srities žemių buvo perduotos Lenkijos Liaudies Respublikai, kur 1946 m. buvo įkurta nauja Balstogės vaivadija. Iš viso Lenkijai buvo perduota 17 rajonų iš šios srities ir 3 rajonai (Hainuvkos, Kleščelės ir Semiatičės) iš Bresto srities. Baltarusijos TSR, Gardino sričiai atiteko dalis buvusių Augustavo, Sokulkos, Bielsko, Suvalkų, Balstogės apskričių žemių bei visos Gardino ir Valkavisko apskritys.

## Administracinis suskirstymas

Iš pradžių 1940 m. sritis buvo suskirstyta pagal buvusias apskritis, bet vėliau tais pačiais metais suskirstyta į 24 rajonus: Augustavo rajonas, Balstogės rajonas, Bielsko rajonas, Bransko rajonas, Cechanoveco rajonas, Čiževo rajonas, Dambravos rajonas, Gardino rajonas, Grajevo rajonas, Jedvabno rajonas, Kolno rajonas, Krinkų rajonas (1941 m. tapo Berastavicos rajonu), Lapių rajonas, Lomžos rajonas, *Monkų rajonas* (1941 m. tapo Knišino rajonu), Pariečės rajonas (1941 m. dalis rajono priskirta Lietuvos TSR), Sapackinės rajonas, Skidliaus rajonas, Sokulkos rajonas, Svisločiaus rajonas, Šniadovo rajonas, Valkavisko rajonas, Zabluduvo rajonas ir Zambruvo rajonas.




## Taip pat skaitykite
* Kerzono linija

## Nuorodos
* 1939 m. gruodžio 4 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos dekretas dėl srities įkūrimo (rus.)
* 1945 m. rugpjūčio 16 d. Lenkijos Liaudies Respublikos ir TSRS sienų sutartis (lenk.)
* Molotovo-Ribentropo pakto žemėlapis I
* Molotovo-Ribentropo pakto žemėlapis II
Balstogės rajonas

**Balstogės rajonas** (, ) – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. ir 1944–1945 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Balstogės mieste.

## Istorija

Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Balstogės apskrities žemių. Rajonas egzistavo iki Vokietijos kariuomenės įsiveržimo 1941 m. birželio mėnesį. Po šio įsiveržimo rajonas buvo priskirtas vokiškajai Balstogės sričiai. Nuo 1944 m. pabaigos iki 1945 m. rugpjūčio vėl priklausė Baltarusijos TSR. 1945 m. rugpjūčio 16 d. rajonas buvo perduotas Lenkijos Liaudies Respublikai, kur pateko į naujai įkurtos Balstogės apskrities sudėtį.
Salos pilis

**Salos pilis** (; ) – vandens pilies variantas, pilis mažoje dirbtinėje ar natūralioje saloje. Tai tipiškas žemumų pilių variantas.

Salos pilį nuo vandens telkinio kranto skiria pakankamai plati vandens juosta, todėl tokios pilys paprastai neturi gynybinio griovio ar skydinių sienų. Dėl šių priežasčių tokios pilys lengviau ir pigiau pastatomos (nors statybinių medžiagų pervežimas vandeniu gali papildomai kainuoti). Pilys ežerų salose paprastai gana lengvai užimamos žiemą, kai storas ledas ima išlaikyti atakuojančią kariuomenę, jei pilys neturi kitos papildomos gynybos.

Geriausiai žinoma Vokietijos salos pilis yra Pfalcgrafenšteino pilis () prie Kaubo. Vienintelė gotikinė salos pilis Europoje yra Trakų salos pilis Lietuvoje.

## Nuorodos

* Turnbull, Stephen (2003). *Crusader Castles of the Teutonic Knights (1): The Red-brick Castles of Prussia (1230–1466)*, Osprey, Oxford. ISBN 1-84176-557-0.
Erelių lizdų pilys

**Erelių lizdų pilys** () – viduramžių pilių sistema, ginusi Lenkijos karalystės sienas. Dauguma šių pilių pastatyta ant sunkiai prieinamų klintinių uolienų (panašiai kaip erelio lizdai) Krokuvos-Čenstakavos aukštumoje. Pilys tikriausiai buvo statomos Kazimiero Didžiojo įsakymu. Jos turėjo apginti tuometinę sostinę Krokuvą nuo čekų karaliaus Jono Luksemburgiečio karių įsiveržimų, kurie įvyko 1327 ir 1345 m.

## Karališkos pilys
Karališkos pilys, randamos Erelių lizdų teritorijoje:
* Bendzino pilis ir miesto gynybinės sienos
* Bobolicų pilis
* Bžeznicos pilis
* Kšepicų pilis
* Lielio pilis
* Ojcovo pilis
* Olkušo pilis ir miesto gynybinės sienos
* Olštyno kaimo (prie Čenstakavos) pilis
* Ostrenžniko pilis
* Rabštyno pilis
* Veliunio pilis ir miesto gynybinės sienos
* Žarnovieco pilis

## Privačios pilys
Aukščiau paminėtoms pilims padėdavo privačių asmenų pilys:
* Baltosios Bažnyčios pilis
* Bydlino pilis
* Sieviežio pilis
* Dankovo pilis
* Kožkvio pilis
* Kozieglovų pilis
* Mirovo pilis
* Moravicos pilis
* Morsko pilis
* Pieskova skalos pilis
* Pilicos pilis
* Smolenio pilis
* Slavkovo pilis
* Pilis Ogrodzieniec
* Tenčyno pilis

## Sargybiniai bokštai
Be to, šioje teritorijoje buvo daug sargybinių bokštų šiose vietovėse:
* Mirovas (dabartinės Čenstakavos dalis)
* Dubiai
* Gieblas
* Kliučai
* Kvasnievas
* Lutoviecas
* Pšewodzišovicai
* Ryčovas
* Sielec (dabartinio Sosnoveco dalis)
* Sulišovicai
* Viesiulka
* Zloty Potok

## Turistinis takas
Daugumą pilių jungia raudonas turistinis takas, vadinamas Erelių lizdų turistiniu taku. Jo ilgis – apie 163 km. Takas jungia Čenstakavą ir Krokuvą. Be pilių, take yra daug gamtos rezervatų: Zelena Gura, Sokole Gury, Parkove, Ostrenžnik, Gura Zboruv, Smolen bei Ojcovo nacionalinis parkas.

Takas prasideda Čenstakavos centre, prie šv. Zigmunto bažnyčios, baigiasi – Krokuvos Vavelyje. Beveik visas kelias veda per įvairialypę, uolingą teritoriją. Take, be pilių ir rezervatų, galima pamatyti daug senovinių bažnyčių Olštyno kaime, Zrembicuose, Zloty Potok vietovieje, Niegovoje, Pilicuose bei Giebultave.
Dunajeco pilys

**Dunajeco pilys** () – eilė pilių, pastatytų viduramžiuose ant aukštumų prie Dunajeco upės Mažosios Lenkijos teritorijoje, Lenkijoje. Jos saugojo prekybinio maršruto į Vengriją per Vyslą, Dunajecą, Popradą, Vahą ir Dunojų dalį. Be to, šios pilys – tai Lenkijos karalystės fortifikacinės sistemos dalis, kuri saugojo valstybės sienas nuo Vengrijos.

Nėra specialiai šioms pilims skirto turistinio tako, tačiau kai kurios pilys bei gyvenvietės yra lokalių turistinių trasų dalimi.

## Geografinė padėtis
Pilys randamos šiose vietovėse (keliaujant aukštupiu). Skliausteliuose pateikiama pilies būklė:
* Tševlino pilis Didžiajame kaime (griuvėsiai)
* Melštyno pilis (griuvėsiai)
* Čchovo pilis (griuvėsiai)
* Tropštyno pilis Vytšyčkoje (restauruota)
* Rožnovo pilis (griuvėsiai)
* Grado prie Dunajeco pilis (neišliko)
* Pilis ant Kurovo kalno (neišliko)
* Naujojo Sončo pilis (griuvėsiai)
* Zabžežo pilis (neišliko)
* Pieninų pilis Kroscienko prie Dunojaus miestelyje (griuvėsiai)
* Niedzicos pilis (restauruota)
* Čorštyno pilis (griuvėsiai)

Tatrų kalnų papėdėje, prie Dunajeco intako, Baltojo Dunajeco, stovėjo Šaflarų pilis, kuri neišliko iki mūsų laikų. Kai kurios pilys randamos ir prie kito Dunajeco intako – Poprado. Tai Rytro, Mušynos ir Stara Liubovnios pilys.

## Gyvenvietės
Ant daugelio kalvų prie Dunajeco ir jo slėniuose randama lužitėnų kultūros arba ankstyvų viduramžių gyvenviečių liekanos. Pagrindiniai archeologinių kasinėjimų vietos (keliaujant aukštupiu):

* Vojničas – X a. gyvenvietės liekanos ant sausos salos, esančios keletą metrų virš Dunajeco pelkių. Tai buvo kašteliono tvirtovė; tai – miesto Vojničo susikūrimo vieta
* Zavada Lackoronska – lužitėnų ir ankstyvių viduramžių gyvenvietės liekanos (IX-XI a.) ant Zamčysko kalno
* Bialavoda – lužitėnų gyvenvietės liekanos ant Bialavodos kalno
* Kurovas – lužitėnų gyvenvietės liekanos ant Kurovo kalno
* Marcinkovicai – lužitėnų ir ankstyvių viduramžių gyvenvietės liekanos (IX–XI a.)
* Chelmecas – lužitėnų ir piastų gyvenvietės liekanos ant Chelmo kalno
* Podegrodzė – dviejų piastų gyvenviečių liekanos: ant Zamčysko ir Groblios kalvų
* Našacovicai – lužitėnų ir piastų gyvenvietės liekanos ant Zamčysko kalvos
* Maškovicai – lužitėnų gyvenvietės liekanos ant Zyndramo kalno
* Zabžešas – lužitėnų gyvenvietės liekanos ant Babos kalno
Krynkų rajonas

**Krynkų rajonas** () – administracinis vienetas, egzistavęs 1940–1941 m. Tarybų Sąjungos, Baltarusijos TSR teritorijoje, Balstogės srityje su centru Krynkose.

## Istorija

Rajonas įkurtas iš dalies 1939 m. rugsėjo pabaigoje Tarybų Sąjungos okupuotos Balstogės vaivadijos žemių. Rajonas buvo įkurtas 1940 m. ir egzistavo iki 1941 m., kai rajono centras buvo perkeltas į Didžiąją Berastavicą ir pats rajonas pervadintas Berastavicos rajonu. Po karo dalis buvusio rajono žemių kartu su Krynkų miestu atiteko Lenkijos Liaudies Respublikai, o kita dalis atiteko Baltarusijos TSR.
Bialovežos apskritis

:: *Apie dabartinį Lenkijos valsčių žr. [[Bialovežos valsčius]]*.

**Bialovežos apskritis** () – 1920-1922 m. šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje egzistavusi apskritis. Apskrities centras buvo Bialovežos miestas.

## Istorija

Apskritis įkurta 1920 m. gruodžio 12 d. iš Pružanų apskrities 3 valsčių ir Bresto apskrities 4 valsčių. Didžiausia gyvenvietė buvo Narevka su 1205 gyventojais. 1921 m. vasario 19 d. Dzmitrovičų, Dvarcų, Polovcų ir Viarchovičų priskirti Bresto apskričiai. 1922 m. rugpjūčio 1 d. apskritis buvo panaikinta, likę 3 valsčiai prijungti prie Bielsko apskrities.

## Suskirstymas

Apskričiai įvairiu metu priklausė 7 valsčiai:

## Tautinė ir religinė sudėtis

Pagal 1921 m. gyventojų surašymą apskrityje gyveno 17 879 gyventojai, kurių tautinė ir religinė sudėtis atrodė taip:

## Šaltiniai
Vadaktis

**Vadaktis** – upė Lietuvoje, Radviliškio ir Panevėžio rajonuose; Nevėžio dešinysis intakas. Prasideda šalia Šulnelių kaimo, 3 km į rytus nuo Palonų. Teka rytų, pietryčių kryptimi. Įteka į Nevėžį 108,4 km nuo jo žiočių, ties Naujaisiais Vadaktais.

Intakas – Gastupis (kairysis).

Aukštupyje, 14,7 km nuo žiočių, upė patvenkta, sudarytas 15,3 ha Vadaktų tvenkinys. Upės vaga daugiausia sureguliuota. Natūralus žemupio slėnis įtrauktas į Krekenavos regioninį parką. Gyvenvietės prie Vadakties: Ožaičiai, Dauburaičiai, Vadaktai, Pabiržiai, Ustronė, Naujieji Vadaktai.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *vadaksnis* („upės įlanka, su vaga besijungianti tik per potvynius, užlaja“), šis toliau nuo *vadė* („sausa vaga, virstanti upe po lietaus“), šis galbūt nuo *vanduo*.

## Šaltiniai
Balstogės vaivadijos herbas

**Balstogės vaivadijos herbas** () – Balstogės vaivadijos heraldinis simbolis.

## Aprašas

Raudono lauko heraldiškai dešinėje pusėje žiūrintis į priekį baltas Lenkijos erelis be karūnos, kairėje pusėje – Pagaunės herbas, naudotas Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje.  

## Literatūra

* Projekt Rozporządzenia Prezydenta Rzeczypospolitej Polskiej w sprawie nadania herbów województwom, AAN, PRM 59-10, s. 18-21
Lomžos gubernijos herbas

**Lomžos gubernijos herbas** () – Lomžos gubernijos heraldinis simbolis, pradėtas naudoti nuo 1870 m. vasario 26 dienos iki 1918 metų.

## Aprašas

Mėlynoje užsklandoje vaizduojamas auksinės spalvos laivelis su balta bure ir su keturiais irklais. Iš abiejų burės pusių vaizduojami du sidabriniai deimantai. Iš šonų herbo skydą supa auksinės ąžuolų šakos su mėlynu kaspinu. Virš herbo skydo vaizduojama Rusijos imperijos caro auksinė karūna.

## Literatūra

* S. K. Kuczyński, „Polskie herby ziemskie. Geneza, treści, funkcje“, Wydawnictwo Naukowe PWN, Warszawa 1993 ISBN 83-01-10991-2.
Augustavo gubernijos herbas

**Augustavo gubernijos herbas** () – Augustavo gubernijos heraldinis simbolis pradėtas naudoti dar Augustavo vaivadijos laikais. 1845 m. spalio 5 d. herbas buvo dalinai pakeistas.

## Aprašas

Raudono lauko heraldiškai dešinėje pusėje vaizduojamas Pagaunės herbas naudotas Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje, kairėje pusėje – atgal žiūrinti tamsiai ruda meška.

## Literatūra

* Stefan Krzysztof Kuczyński: Polskie herby ziemskie: geneza, treści funkcje. Warszawa: Wydawnictwo Naukowe PWN, 1993, s. 242.
Pašilių miškai

**Pašilių miškai** – miškų masyvas vidurio Lietuvoje, Panevėžio rajono pietinėje dalyje, 1 km į rytus nuo Krekenavos. Šiaurinė dalis patenka į Krekenavos regioninį parką. Užima ~43,5 km² plotą.

Masyvą sudaro Ėriškių, Rodų, Pašilių, Naujarodžių, Varnakalnio, Vidubalos miškai. Miškas auga lygumoje. Dirvožemiai vėlėniniai glėjiški sujaurėję priemoliai. Mišku teka Nevėžio baseino upės: Linkava su intakais Josvainiu, Masdaržiu, Drūlupiu ir Liaušė. Daugelio upelių vagos sureguliuotos. Rytinėje miško dalyje yra Pašilių pelkė su Pašilių ir Lieležerio ežerais.

Pašilių miškų medynų sudėtis:
* beržynai – 41 %,
* pušynai – 16 %,
* eglynai – 14 %,
* drebulynai – 10 %,
* uosynai – 9 %,
* judalksnynai – 5 %,
* ąžuolynai – 3 %,
* baltalksnynai – 2 %.

Vyrauja pusamžiai medynai (~50 %), jaunuolynai sudaro 21 %, pribręstantys medynai 15 %, brandūs – 14 %.

Pašilių miškai pasižymi kanopinių gyvūnų gausa – čia gyvena šernai, briedžiai, stirnos, stumbrai, danieliai, muflonai. Taip pat yra kiškių, lapių, kiaunių, voverių, usūrinių šunų, ondatrų, bebrų, įvairių vandens ir plėšriųjų paukščių.

56 miško kvartale gausu kapinynų. Girelės kaime veikia Pašilių stumbrynas, greta yra išlikusios partizanų žeminės. Miške įsikūrę kaimai: Girelė, Paežeris, Dlužniava, Gudeliai I, Gudeliukai, Miško Palivarkas. Pašilių mišką kerta kelias Krekenava–Ramygala.

## Šaltiniai
Butano demografija

Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **[[Butanas|Butano]] demografiją**.

**Gyventojų skaičius:** 716 896 (2012 m. apskaičiavimai) 

**Struktūra pagal amžių:**
**0–14 m.:* 28,9 % (104 622 vyrai ir 100 383 moterys)
**15–64 m.:* 65,3 % (245 054 vyrai ir 217 864 moterys)
**65 m. ir vyresni:* 5,7 % (21 347 vyrai ir 19 157 moterys) (2011 m. apsk.)

**Gyventojų amžiaus [[mediana]]:**
**bendras:* 24,8 m.
**vyrų:* 25,4 m.
**moterų:* 24,2 m. (2011 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 1,175 % (2011 m. apsk.)

**[[Gimstamumas]]:** 18,75 gimimų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**[[Mirtingumas]]:** 6,99 mirčių/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**[[Migracijos indeksas]]:** 0 migrantų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**[[Urbanizacija]]:**
* *mieste gyvenančių žmonių skaičius:* 35 % (2010 apsk.)
* *mieste gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:* 3,7 % (2010–15 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas:**
**Gimimo metu:* 1,05 vyro vienai moteriai
**Jaunesniems nei 15 metų:* 1,04 vyro vienai moteriai
**15–64 metų:* 1,12 vyro vienai moteriai
**65 metų ir vyresniems:* 1,11 vyro vienai moteriai
**Visai populiacijai:* 1,1 vyro vienai moteriai (2011 apsk.)

**Kūdikių [[mirtingumas]]:**
**bendra:* 42,17 mirčių/1000 gimimų
**vyrų:* 42,82 mirčių/1000 gimimų
**moterų:* 41,49 mirčių/1000 gimimų (2011 m. apsk.)

**[[Vidutinė gyvenimo trukmė]]:**
**bendra:* 67,88 m.
**vyrų:* 67,01 m.
**moterų:* 68,79 m. (2011 apsk.)

**[[AIDS]]/[[ŽIV]]:**
**paplitimas tarp suaugusiųjų:* 0,2 % 
**bendras skaičius:* <1000
**mirčių skaičius:* <100 (2009 m. apsk.)

**15 m. ir vyresnių gyventojų [[raštingumas]]:**
**bendras:* 47 %
**vyrų:* 60 %
**moterų:* 34 % (2003 m. surašymas)

**15–24 m. amžiaus gyventojų [[nedarbo lygis]]:**
**bendras:* 6,3 %
**vyrų:* 5,5 %
**moterų:* 7,2 % (2008 m. apsk.)

**[[Religija|Religijos]]:**
* *budistai:* 75 %
* *hinduistai:* 25 % 

**[[Etninė grupė|Etninės grupės]]:**
* *butaniečiai:* 50 %
* *nepaliečiai:* 35 %
* *vietinės gentys:* 15 %

## Šaltiniai
*Butanas CŽV pasaulio faktų knygoje (anglų kalba)
Musetta Vander

**Musetta Vander** (tikrasis vardas - **Musetta van der Merwe**, g. 1963 m. gegužės 26 d.) – Pietų Afrikos Respublikos aktorė ir modelis. Geriausiai žinoma savo vaidmenimis moksliniuose ir fantastiniuose filmuose filmuose.

1988 m. susituokė su režisieriumi Jeff Celentano.
Vandens pilis

**Vandens pilis** (; ) – pilis, kurią visiškai supa platus gynybinis griovys su vandeniu, dirbtinis ar natūralus ežeras. Vandens pilys paprastai yra žemumų pilių rūšis.

Vandens pilys būna dviejų rūšių:
* apsuptos vandeniu užpildytais gynybiniais grioviais ();
* stovinčios upės, natūralaus ar dirbtinio ežero, kartais jūros saloje. Tokios vandens pilys vadinamos *[[Salos pilis|salų pilimis]]*.

Vandens pilyse supantis vandens telkinys yra kliūtis galimiems užpuolikams. Taip pat vanduo iš supančio telkinio apsupties metu gali būti panaudotas ir kaip geriamasis ar gaisrams gesinti.
Tokios pilys paprastai turi vienintelį įėjimą per pakeliamąjį tiltą, kuris pavojaus atveju būna pakeliamas ir uždengia pilies vartus.

Daugelyje Centrinės Europos šalių fortifikacinės pilys, kurių pagrindinė funkcija buvo karinė, vėliau buvo perstatytos į reprezentacines ir rezidencines pilis.
Tokių pilių vandens grioviai prarado gynybinę ir įgijo kraštovaizdinę funkciją. Pilių apsaugos požiūriu vandens pilys laikomos brangiai kainuojančiomis ir kebliomis, nes supantis vanduo neretai pažeidžia gynybinių sienų ar pilies pastatų pamatus. Dėl šių priežasčių Vokietijoje daugelio pilių grioviai buvo nusausinti.


File:Burgruine friedewald.jpg|Frydevaldo vandens pilis () Vokietijоje
File:Schwerin 2002 12.jpg|Šverino pilis
File:Burg Vischering Fluegel.jpg|Višeringo pilis
File:Caerphilly aerial.jpg|Karfilio pilis (Velsas)
Pelkių pilis

**Pelkių pilis** (; ) – žemumų pilis, stovinti pelkėtoje vietovėje. Pilies gynybą sustiprina natūralus vietovės nepraeinamumas.

Gerai žinomos Vokietijos pelkių pilys:
* Ėbidfeldės pilis () – seniausia išlikusi pelkių pilis Vokietijoje. Stovi Saksonijos-Anhalto žemėje.
* Kalfiordės pilis () – Saksonijos-Anhalto žemė
* Štorkovo pilis () – Brandenburgo žemėje;
* Veferlingeno pilis () – pilies griuvėsiai Saksonijos-Anhalto žemėje.