open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Teberda (miestas)

**Teberda** (, ) – miestas Rusijoje, Karačiajų Čerkesijos pietuose, tarpeklyje prie Teberdos upės, 105 km į pietus nuo Čerkesko, Didžiojo Kaukazo pašlaitėse, prie Suchumio karo kelio. Kalnų-klimatinis kurortas. Vystomas turizmas, alpinizmas (iš Dombajaus kalnų bazės), aplink miestą tęsiasi Teberdos rezervatas.

## Istorija

Teberda įkurta 1868 m. kaip karačiajų kaimas. XX a. pirmoje pusėje pradėtos steigti sanatorijos, poilsiavietės. Miestu Teberda tapo 1971 m.

## Šaltiniai
Tebulosmta

**Tebulosmta** (, , ) – kalnas Kaukaze, Didžiojo Kaukazo masyve, aukščiausia Šoninio kalnagūbrio viršūnė. Stūkso ties Rusijos (Čečėnijos) ir Gruzijos (Tušetijos) siena, tarp Andžio Koisu ir Arguno ištakų. Aukštis – 4493 m. Šlaituose driekiasi ledynai (bendras plotas – 3 km²).

## Šaltiniai
Paliesiaus dvaras

**Paliesiaus dvaras** – klasicizmo stiliaus su išryškintais baltais piliastrais dvaras Paliesiaus kaime, dešiniajame Kančioginos krante, 2 km į pietryčius nuo Mielagėnų.

## Istorija

Dvaro pirmieji savininkai – Tyzenhauzai (nuo XVII a.). Dvaro ansamblis buvo suformuotas XVIII a. pab.−XIX a. pr., dvarvietę sudarė pagrindiniai rūmai su šalia buvusia koplyčia, kumetynu, arklide, ledaine, tvartais ir pirtimi, buvo sukaupta turtinga biblioteka. Krašto ūkinis bei kultūrinis gyvenimas buvo glaudžiai susijęs su Paliesiaus dvaru. Nuo 1736 m. Paliesiaus dvaras priklausė Livonijos valdžios pareigūnų Kublickių šeimai. Paliesiaus dvaro savininkai pasikeitė po XIX a. sukilimų, dalis dvaro žemių buvo padalintos į sklypus bei parduotos valstiečiams. 1921 m. Romualdas Bržezinskis tapo dvaro savininku, tačiau 1939 m. užėjus Raudonajai armijai buvo nacionalizuotas, o karui pasibaigus dvaro pastatus perėmė kolūkis. Taip turtas buvo išgrobstytas, o dvarui priklausę pastatai apgriauti. 1956 m. dvaro rūmai nors ir prastos būklės, bet dar stovėjo, tačiau galiausiai vietiniai gyventojai plyta po plytos išnešiojo rūmų pastato sienas.

## Dabartis

Iš senųjų dvaro pastatų restauruotas ir ryškiausias yra buvęs dvaro prižiūrėtojo namas - veikia kaip kavinė-restoranas, viešbutis, SPA. 
Buvę tvarto-arklidžių pasagos formos mūrai restauruoti, apgaubti didžiule stiklo ir metalo konstrukcija ir pritaikyti renginių salei. Klijuoto medžio kolonų ir gegnių konstrukcija laiko žalios augalinės dangos stogą. Pastato erdvėse vyksta įvairūs renginiai: konferencijos, koncertai, parodos. „Pasagoje“ jau kelis kartus organizuotų koncertų metu dvare skambėjo Antonijaus Vivaldžio, Luidžio Bokerini ir Johano Sebastijano Bacho kūriniai. 
Dvaro teritorijoje išlikusių pamatų vietoje atkurtas ūkinis pastatas, kuriame įrengta kepyklėlė, senoviško tipo beržinėmis malkomis kūrenamoje duonkepėje pagal autentiškus kulinarinio paveldo receptus kepama Paliesiaus dvaro duona bei saldieji kepiniai. Naujam gyvenimui prikelta dviejų aukštų dvaro ledainė, atkurti pasivaikščiojimo takai bei iš lauko riedulių be rišamųjų medžiagų suformuota akmeninė tvora, atraminės sienelės.
Ant pamatų, rastų prie šiaurinio įvažiavimo į dvarą, pastatytas medinis administracinis – terapinis korpusas, kuriame įsikūrusi Paliesiaus fizinio krūvio terapijos klinika.

## Paliesiaus fizinio krūvio terapijos klinika
Klinika siūlo individualius sprendimus pacientams, besiskundžiantiems širdies – kraujagyslių sistemos sutrikimais, nugaros, raumenų ar sąnarių skausmais, turintiems viršsvorį ar patiriantiems pastovų stresą ar jaučiantiems lėtinį nuovargį. Savaitgalinių, savaitinių arba dviejų savaičių programų metu pacientams taikoma tikslinio krūvio metodika, prižiūrint sveikatinamojo fizinio aktyvumo specialistams. Nuo 2015 m. birželio mėnesio pradedamos vykdyti sveikatinimo programos, skirtos streso ir svorio mažinimui. Šalia dvaro plytinčiame miške įrengtos įvairių atstumų trasos.
Keleivinis vagonas

**Keleivinis vagonas** – vagono tipas, skirtas traukiniais pervežti keleivius. Keleiviniai vagonai būna bendrieji (kupiniai, nekupiniai) ir specialieji (tarnybiniai, sanitariniai ir kt.). Keleivinius vagonus traukia lokomotyvas (dyzelinis arba elektrinis, seniau – garvežys), prie dyzelinių traukinių vagonų kartais priskiriamos ir automotrisės. Lietuvoje keleiviniais vagonais laikomi vagonai keleiviams, paštui ir bagažui vežti, restorano vagonai, sanitariniai, tarnybiniai, tyrimo ir matavimo laboratorijos bei kiti specialūs keleiviniai vagonai. Tokie vagonai gali būti kabinami prie įprastinio lokomotyvo arba būti sudedamojo keleivinio traukinio dalis.

Keleiviniai vagonai būna įvairių klasių, ne tik vieno, bet ir dviejų aukštų. Vagonai su sėdimomis vietomis dažniausiai skirti kelionėms iki 7 valandų (ilgesnėms naudojami kupiniai), tolimiesiems maršrutams naudojami vagonai-restoranai, miegamieji vagonai. Keleiviniuose vagonuose telpa įvairus skaičius žmonių. Sėdimos vietos išdėstomos įvairiai, dažniausiai – abipus atviro koridoriaus. Tarp sėdimųjų vietų būna pastatyti staliukai, neretai sėdynės būna atlenkiamos. Keleiviniuose vagonuose yra įrengti įvairūs patogumai, oro kondicionieriai. Tolimųjų maršrutų traukiniuose vagonai skirstomi pagal įvairias funkcijas – miegamieji, vagonai-restoranai, vagonai-valgyklos, diskotekų ar kino teatrų vagonai. Dažnai keleiviniai vagonai būna sujungti vienas šalia kito, kad keleiviai galėtų laisvai pereiti iš vieno vagono į kitą. Kai kurie vagonai sujungti permatoma pertvara, kad keleiviams būtų jaukiau ir atrodytų kaip vienas ilgas vagonas.

## Istorija

Jau XIX a. keleiviniai vagonai buvo skirstomi į klases pagal patogumą, ramumą, prabangos elementus, šildymui buvo naudojamos ketaus krosnelės. 1837 m. JAV pagamintas pirmasis miegamasis vagonas. Iki XX a. pradžios vagonuose apšvietimas veikdavo su žvakėmis arba naudojant dujas, retai buvo naudojama elektra.

TSRS keleiviniai minkštieji kupiniai vagonai turėdavo 24–32 miegamąsias vietas, kietieji – 38 vietas, nekupiniai – 54–81 vietą.

## Numeracija

Keleivinio vagono numerį sudaro 12 ženklų:
* vagono sąveikos nuoroda (2 skaitmenys),
* šalies, kurioje įregistruotas vagonas, nuoroda (2 skaitmenys),
* pagrindinės techninės charakteristikos (4 skaitmenys),
* vagono eilės numeris serijoje (3 skaitmenys),
* kontrolinis skaičius (1 skaitmuo).


Janshatabdi train kerala india.JPG | Nekupinis vagonas
Vagonas-valgykla.jpg | Vagonas-valgykla
CIWL type Y 3929 05.jpg | Kupinis vagonas


## Šaltiniai
Sunžos kalnagūbris

**Sunžos kalnagūbris** (, , , , ) – kalnų grandinė Priekaukazėje, Rusijoje, Tereko-Sunžos aukštumoje, tarp Sunžos upės pietuose ir Alchančurto slėnio šiaurėje. Driekiasi iš vakarų į rytus 140 km per Kabardą-Balkariją, Šiaurės Osetiją, Ingušiją ir Čečėniją. Aukštis iki 926 m (Zamankulo k.). Šlaituose būdingi kalnų stepių kraštovaizdžiai.

## Šaltiniai
Šiaurės Osetijos rezervatas

**Šiaurės Osetijos valstybinis gamtos rezervatas** () – saugoma gamtos sritis Rusijoje, Šiaurės Osetijoje, Didžiojo Kaukazo šiauriniuose šlaituose. Įsteigtas 1967 m., siekiant apsaugoti ir ištirti Kaukazo kalnų miškų bei kalnų pievų gamtinius kompleksus.

Rezervatas apima Šoninio kalnagūbrio šiaurinį šlaitą. Aukščiausios vietos siekia 4600 m. Į teritoriją patenka Ardono bei Fiagdono aukštupiai. Yra ledynų (76, bendras plotas 37 km²), kalnų ežerų, tarpeklių, Šubio-Nychos urvas.

Šiaurės Osetijos rezervate sutinkami kubaniniai ožiai, gemzės, lūšys, vilpišiai, lokiai, barsukai, šakalai, stumbrai, iš paukščių pažymėtini kaukaziniai ularai, barzdotieji grifai.

## Šaltiniai
Darjalo tarpeklis

**Darjalo tarpeklis** (, , ) – tarpeklis Kaukazo kalnuose, toje vietoje, kur Tereko upė kerta Didžiojo Kaukazo masyvą. Yra ties Rusijos (Šiaurės Osetijos) ir Gruzijos (Mcchetos-Mtianetijos) siena. 3 km ruože gylis siekia 1000 m. Per Darjalo tarpeklį eina Gruzijos karo kelias, dabar įrengti tuneliai. Ties tarpeklio galais įsikūrę Stepanacminda (Gruzija) ir Aukštutinis Larsas (Šiaurės Osetija).

Senovės geografai Darjalo tarpeklį vadino „Kaukazo vartais“, „Alanų vartais“ arba „Sarmatų vartais“.

Gruzijos pusėje stovi Darjalo vienuolynas, yra pilies griuvėsiai.

## Šaltiniai
Nortumbrija

**Nortumbrija** (; ) – ankstyvųjų viduramžių anglosaksų karalystė, užėmusi teritoriją Šiaurės Anglijoje ir Pietryčių Škotijoje, suvienijus Berniciją ir Deirą. Pavadinimas kilęs nuo piečiausios karalystės ribos – Hamberio estuarijos.

Nortumbriją įkūrė Bernicijos karalius Etelfritas VII a. 

## Istorija
Bernicijos karalius Etelfritas užkariavo Deirą 604 m. Jį nugalėjo ir užmušė Rytų Anglijos karalius Redvaldas prie Idlo upės 616 m., vėliau į Nortumbrijos sostą pasodinęs Edviną, Deviros karaliaus Elos sūnų. Edvinas, priėmęs krikštą 627 m., greitai tapo vienu galingiausių Anglijos valdovų. Jis buvo vadinamas Bretvalda. Jis užkariavo Meno salą ir Gvinedo karalystę Velse. 633 m. jį nugalėjo Hatfyld Čeiso mūšyje ištremtas Gvinedo karalius Kadvalonas (*Cadwallon ap Cadfan*) ir Mersijos karalius Penda.

Po Edvino mirties Berniciją valdė Etelfrito sūnus Eanfritas, o Deirą Edvino pusbrolis Osrikas. Kitais metais juos nužudė Kadvalonas, kuris tęsė invaziją į Nortumbriją. Eanfrito brolis Osvaldas, padedamas Dal Riatos karaliaus Domnal Breko, 634 m. nužudė Kadvaloną Hevenfyldo mūšyje.  Po to Osvaldas išplėtė karalystę į šiaurę ir vakarus, kur buvo kambriškai kalbančios Regedo ir Stratklaido karalystės. Į Nortumbriją jis sugrąžino krikščionybę, kai paskyrė airių vienuolį Šv. Aidaną iš Jonos salos krikštyti gyventojų. Karalystėje išplito keltiška krikščionybė. Lindisfarne buvo įkurtas vienuolynas.

642 m. Mersijos karalius Penda nugalėjo ir užmušė Osvaldą Maserfyldo mūšyje. 655 m. jis plėtė Nortumbrijos teritoriją, padedamas Deiros vicekaraliaus Etelvaldo, tačiau Pendą Vinvaedo mūšyje sutriuškino mažesnės Osvaldo įpėdinio Osvio pajėgos. Penda mūšyje žuvo, o Osvis užvaldė Nortumbriją ir Mersiją.

664 m. įvyko Vitbio susirinkimas dėl Velykų šventimo laiko. Nesutarimas iškilo tarp keltiškos bažnyčios, įtakingos Nortumbrijoje, atstovų ir Romos katalikų, kuriems priklausė Pietų Anglija bei Vakarų Europa. Nortumbrija perėjo į Romos katalikų pusę ir vyskupas Kolmanas išvyko į Joną. Vyskupystės centras buvo perkeltas iš Lindisfarnės į Jorką. Tai rodė didėjančią ryšių su Pietų Anglija svarbą.

Nortumbrija prarado Mersiją apie 650 m. po sėkmingo Pendos sūnaus Vulfherės sukilimo, bet išliko stipria karalyste iki pralaimėjimo piktams Dun Nechtaino mūšyje 685 m. Osvio sūnus Ekgfritas, Nortumbrijos karalius, žuvo, karalystės galia šiaurėje smuko. Aldfrito, netikro Ekgfrito brolio, taikus valdymas sumažino žalą ir nuolatinė nestabili padėtis vyravo Nortumbrijoje po Aldfrito mirties 704 m.

867 m. danai broliai Halfdanas Ragnarsonas ir Ivaras Bekaulis užėmė Nortumbriją ir į sostą pasodino savo marionetę - Ekgberhtą. Nepaisant krašto nuniokojimo, danų valdžios laikotarpiu Nortumbrijoje klestėjo prekyba, ypač Jorke. Nortumbriją valdė įvairūs anglų ir vikingų karaliai, kol po Eriko Haraldsono mirties ją prijungė Anglijos karalius Edredas.
Gediminaičio ąžuolas

**Gediminaičio ąžuolas** – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas, išskirtinis ąžuolas, augantis Panemunių regioniniame parke, Jurbarko rajone, Raudonėje, netoli Raudonės pilies. Medžio vieta nurodyta informaciniuose stenduose, stovinčiuose šalia kelio  ir pilies prieigose. Ąžuolas vietoje nepažymėtas, yra apie 150 m į pietryčius nuo pilies rūmų, nuo kurių skiria griova (joje gali tekėti upelis), įkalnėje, atokiau nuo takų.  

300 metų senumo Gediminaičio ąžuolas yra seniausias amžiumi ąžuolas Raudonės rezidencinės pilies komplekso parke, jo būklė apibūdinama kaip patenkinama (unik. kodas ). 
Iki 2011 m. parke augo seniausias, legendomis apipintas Gedimino ąžuolas (nulūžęs).

Gediminaičio ąžuolas paskelbtas saugomu Aplinkos ministro 2005 m. gegužės 23 d. įsakymu Nr. D1-255.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 4,87 m
* Medžio aukštis – 33,0 m
* Laja – rutuliška, plati, tanki, jos aukštis 20, plotis 13 m
* Amžius – virš 300 metų 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
* Panemunių regioninis parkas. Saugomi parko botaniniai gamtos objektai
Marneulis

**Marneulis** () – miestas Kvemo Kartlyje, pietų Gruzijoje. Marneulio rajono administracinis centras. Įsikūręs netoli pasienio su Azerbaidžanu ir Armėnija. Nutolęs 30 km į pietus nuo Tbilisio. Per miestą teka Algetis (Kuros dešinysis intakas). 83,1 % (2006 m. duomenys) gyventojų sudaro azerbaidžaniečiai. Marneulyje yra Gruzijos karinė oro bazė, mečetė, universitetas, prekybos centras.

## Istorija
Gyvenvietė iki 1947 m. buvo žinoma kaip Borčalis. Tarp 1947 ir 1952 m. vadintas Sarvanu. 1964 m. suteiktos miesto teisės ir pervadintas į Marneulį.

## Galerija

Marneuli Self Government.JPG|Savivaldybė
Marneuli Church.JPG|Bažnyčia


## Šaltiniai
Gardabanis

**Gardabanis** () – miestas Kvemo Kartlio regione, pietų Gruzijoje. Gardabanio rajono administracinis centras. Nutolęs 39 km į pietus nuo Tbilisio. 43 % gyventojų sudaro azerbaidžaniečiai.

Iki 1947 m. buvo žinomas kaip *Karayazi*. 1969 m. suteiktos miesto teisės.

## Galerija

Gardabani church.JPG|Bažnyčia
Gardabani Railway Station.jpg|Geležinkelio stotis
Gardabani Cultural Centre.JPG|Kultūros centras


## Šaltiniai
Gelgaudų ąžuolas

**Gelgaudų ąžuolas** – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas, išskirtinis ąžuolas, augantis Panemunių regioniniame parke, Jurbarko rajone, Pilies I kaime, parke šalia Panemunės pilies. Ąžuolas rodyklėmis nepažymėtas, auga netoli pilies rūmų vakarinio pakraščio, stačioje įkalnėje. Pro jį veda gruntinis takas. Šlaito papėdėje eina kelias . 

Ąžuolas pavadintas didikų Gelgaudų vardu. Paskelbtas saugomu Aplinkos ministro 2005 m. gegužės 23 d. įsakymu Nr. D1-255.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 5,40 m
* Medžio aukštis – 30,5 m
* Laja – rutuliška, plati, tanki, jos aukštis 20, plotis 14 m
* Amžius – virš 400 metų 

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
* Panemunių regioninis parkas. Saugomi parko botaniniai gamtos objektai
Raudonės juodoji tuopa

**Raudonės juodoji tuopa** – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas, išskirtinė tuopa, auganti Jurbarko rajone, Raudonėje. Pro medį praeinama tako į Raudonės pilį pradžioje, prie kelio  esančios automobilių stovėjimo aikštelės. Prie tuopos pastatytas Panemunių regioninio parko informacinis stendas. Triliemenė tuopa auga Raudonės pilies parke (unik. kodas ). 

 
Raudonės juodoji tuopa paskelbta saugoma Aplinkos ministro 2005 m. gegužės 23 d. įsakymu Nr. D1-255.

## Duomenys

* Medžio rūšis – pilkoji tuopa (*Populus x canescens* (Aiton) Sm.)
* Kamieno apimtis – 6,60 m (3 m aukštyje kamienas šakojasi į tris)
* Medžio aukštis – 37,5 m
* Lajos aukštis – 17 m
* Lajos plotis – 15 m
* Amžius – apie 200 metų 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras 
* Panemunių regioninis parkas. Saugomi parko botaniniai gamtos objektai
Šachsevenai

**Šachsevenai** (, ) – tiurkų tauta, gyvenanti šiaurės vakarų Irane (Rytų Azerbaidžanas ir Mugano stepė) bei pietų Azerbaidžane. Labai giminingi azerbaidžaniečiams, laikomi jų subetnosu. Populiacija apie 300 tūkst. žmonių (TSRS surašymuose laikyti azerbaidžaniečiais). Šneka azerbadžianiečių kalbos rytinėmis (Mugano) tarmėmis. Tikintieji – musulmonai sunitai.

Šachsevanų gentys telktis pradėjo XVI a. pab., kuomet iš skirtingų tiurkų kyzylbašų genčių pradėta rengti šacho gvardija. Pats tautos pavadinimas reiškia „šachmyliai“ („mylintys šachą“).
 
Tradiciškai verčiasi ganykline gyvulininkyste (avys, galvijai, kupranugariai, arkliai); vasarą ganydavo Sebelano kalnuose, žiemą – Mugano stepėje. Nuo XIX a. pereidinėja prie sėslios žemdirbystės.

Šachsevanai gyvendavo palapinėse, šėtrose.

Tradicinė vyrų apranga – balti arba žydri marškiniai, rudos plačios kelnės, čerkesė, avinė papacha. Žiemą vilki avinius kailinius su ilgomis rankovėmis. Galvas skusdavo plikai, tik ant viršugalvio palikdavo sruogą, turėdavo barzdą. Moteriškas rūbas – žydri marškiniai, plačios kelnės, archalukas, žydra čadra, vilnonės kojinės, čuviakai, auksiniai bei sidabriniai papuošalai. Galvą dengia skara.

Virtuvei būdingos sriubos, pieno, avienos patiekalai, plovas.
 
Šachsevanai išlaikę ikimusulmoniškų papročių (ypač laidotuvių).


A felt tent of Shahsevan people.jpg|Šachsevanų palapinė (Iranas)
Decorations of a Shahsevan nomad tent.jpg|Palapinės papuošimas
Horse cover, Shahsevan people, northwestern Iran or Caucasus, 1850-1900 AD, silk, metal-wrapped silk, view 2 - Textile Museum, George Washington University - DSC09943.JPG|Šachsevanų audinys


## Šaltiniai
Calendžicha

**Calendžicha** () – miestas Samegrelo-Zemo Svanetijos regione, šiaurės vakarų Gruzijoje. Calendžichos rajono administracinis centras. 3 847 gyventojų (2014 m. duomenys). Per miestą teka Čanisckalis.

## Sportas
* Calendžichos „Skuri“ futbolo klubas,
* Miesto stadionas arba kitaip Sašos Kvaracchelijos vardo stadionas.

## Galerija

Church in Tsalenjikha.jpg|Bažnyčia
Tsalenjixa28.jpg|Prekybos centras
Tsalenjixa26.jpg|Architektūra mieste
Tsalenjikha_Stadium.JPG|Sašos Kvaracchelijos vardo stadionas


## Miestai partneriai

*  Ukmergė, Lietuva

## Šaltiniai
Papiškių ąžuolas

**Papiškių ąžuolas** – valstybės saugomas gamtos paveldo objektas, išskirtinis ąžuolas, augantis Panemunių regioniniame parke, Jurbarko rajone, Papiškių kaime (Veliuonos sen.). Saugomas nuo 2005 m.

Medis stovi šalia apleistos sodybos, ant stataus, mišku apaugusio šlaito, kurio papėdėje eina kelias . Rodyklėmis nepažymėtas, pasiekiamas iš plento pusiaukelėje tarp Seredžiaus ir Veliuonos. Už 250 m į rytus nuo Klangių kryžkelės (stovi rodyklė „P. Cvirkos muziejus“) pasukama į šiaurę kylančiu gruntiniu keliuku į  Papiškius. Užkilus pasukama į dešinę, link pirmosios (apleistos) sodybos.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 4,65 m
* Medžio aukštis – 29,0 m
* Laja – rutuliška, plati, tanki, jos aukštis 21, plotis 21 m
* Amžius – apie 300 metų 

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras 
* Panemunių regioninis parkas. Saugomi parko botaniniai gamtos objektai
Čanisckalis

**Čanisckalis** () – upė, tekanti istoriniame Megrelijos regione, vakarų Gruzijoje. Chobio dešinysis intakas. Upės ilgis – 63 km, baseino plotas – 315 km². Teka per Calendžichą bei Calendžichos, Čchorocku, Zugdidžio ir Chobio rajonus.


River Chanistskali.JPG
Tsalenjikha.chanistckali.jpg
Tsalenjixa,chanistskali14.jpg


## Išnašos
Karelis (Gruzija)

**Karelis** () – miestas Šida Kartlio regione, vidurio Gruzijoje. Karelio rajono administracinis centras. Įsikūręs dešiniajame Kuros krante. Nutolęs 94 km į vakarus nuo Tbilisio. 6 654 gyventojų (2014 m. duomenys).

## Istorija
Karelis, kaip nedidelė gyvenvietė, rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėta 1715 m. 1981 m. suteiktos miesto teisės. Išlikę keli istoriniai pastatai: kelios bažnyčios, vienuolynas ir tvirtovė.

## Šaltiniai
Po Skorpiono ženklu

**Po Skorpiono ženklu** () – brolių režisierių Paolo ir Vittorio Taviani filmas.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Gian Maria Volonte – Reno
* Lucia Bose – Glaja
* Giulio Brogi – Rutolo
* Samy Pavel – Taleno
* Renato Scarpa
* Alessandro Haber
* Daniele Dublino
* Olimpia Carlisi

## Turinys

Žemės drebėjimas sunaikina salą vandenyne. Žmonės, kuriems pavyko išsigelbėti, pasiekė gretimą salą, kurioje taip pat gyvena žmonės.  Jie mėgina įspėti vietinius, kad šiems taip pat gali grėsti toks pat likimas ir kad jiems kartu reikia ieškoti patikimesnės žemės kontinente. Vieni jiems pritaria, kiti ne ir ilgainiui atėjūnai nusprendžia išžudyti vietinius vyrus...

## Apdovanojimai
* Italijos nacionalinis kino žurnalistų sindikatas – geriausia muzika (nominacija)
Čečenė

**Čečenė** () – žemuminė sala Kaspijos jūros šiaurės vakaruose, šalia Dagestano (Rusija) krantų, į šiaurę nuo Agrachano pusiasalio. Salos ilgis 12 km, plotis iki 5 km. Užima 55 km² plotą. Visa sala yra žemiau jūros lygio (vandenyno lygio), jos aukščiausia vieta yra -19,6 m. Būdingos smėlio nerijos, nendrynai. Salos plotas ir kranto linija kinta dėl slenkančių kopų, Tereko nusodinamų sąnašų.

Administraciškai Čečenės sala priklauso Machačkalos miestui, Kirovo rajonui. Saloje yra kaimas Ostrov Čečenė (214 gyv., 2010 m.). Tarybiniais metais čia veikė žvejybinis kolūkis, buvo ekranoplanų bandymo bazė.

## Šaltiniai
Bosas (1973 filmas)

**Bosas** () – 1973 m. režisieriaus Fernando Di Leo sukurtas trileris, sudarantis trilogiją su metais anksčiau išleistais filmais „9 kalibras“ ir „La mala ordina“.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Henry Silva – Nikas Lanzeta
* Richard Conte – donas Karasko
* Gianni Garko – komisaras Toris
* Pier Paolo Capponi – Končis
* Antonia Santilli – Rina Danielo
* Claudio Nicastro – donas Džiuzepė Danielo
* Corrado Gaipa – advokatas Rizo
* Vittorio Caprioli

## Turinys

Nikas Lanzeta dirba mafijos bosui Danielo, kuris savo ruožtu, pavaldus Sicilijos bosui donui Karasko. Po to kai, Danielo pavedimu, Nikas kino teatre susidoroja su septyniais Kalabrijos klano nariais, šie pagrobia Danielo dukterį Riną. Šis paveda Nikui ją rasti, tačiau tuo pat metu ima derėtis dėl dukters išpirkos. Naudodamasis proga, Nikas nužudo Danielo ir pamažu užima jo vietą organizacijoje, o išlaisvinta Rina tampa jo meiluže. Nors Karasko ir suteikia šiam palaiminimą naujam postui, tačiau tuo pat metu suteikia informaciją parsidavusiam policijos inspektoriui ir Kalabrijos klano atstovams, kad šie susidorotų su Niku...
Ruonių sala (Dagestanas)

**Ruonių sala** () – žema, smėlinga sala Kaspijos jūros šiaurės vakaruose, 30 km nuo Siutkino nerijos kyšulio, priklauso Dagestanui (Rusija). Ilgis iki 8 km, plotis iki 6 km. Sala yra 23 m žemiau vandenyno lygio. Dabar negyvenama, veikia meteorologinė stotis.

Iki XX a. vid. buvo gyvenvietė, kurioje buvo prieplauka, buvo perdirbama žuvis ir ruonių mėsa. Dabar išlikę jos griuvėsiai.


Метеостанция на острове Тюлений.jpg|Meteorologinė stotis
Пристань плавзавода на острове Тюлений.jpg|Prieplaukos liekanos
Дизеля фирмы Buckau-Wolf на острове Тюлений.jpg|Gamyklos variklių liekanos
Ruonių sala

**Ruonių sala** gali reikšti:
* Ruhnu (, , ) – sala Rygos įlankoje, Baltijos jūroje.
* Ruonių sala – sala Kaspijos jūroje, prie Dagestano;
* Ruonių sala – sala Ochotsko jūroje, prie Sachalino;
* Ruonių salos – salynas Kaspijos jūroje, prie Kazachstano.
Triumfo maršas (filmas)

**Triumfo maršas** () – 1976 m. sukurtas filmas.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Franco Nero – kapitonas Ašuto
* Michele Placido – Paolo Paseri
* Miou-Miou – Rosana
* Patrick Dewaere – leitenantas Bajo
* Peter Berling
* Luciano Crovato
* Massimo Boldi

## Turinys

Kapitonas Ašuto – karininkas, įvairiais būdais engiantis naujokus kareivius, provokuojantis juos nusižengti taisyklėmis, o vėliau pats už tai juos baudžiantis. Vienas iš tokių kareivių, Paolo Paseris, nesitaiksto su tokia padėtimi, todėl sulaukia kapitono pripažinimo, tačiau netenka visų draugų tarp kareivių. Ašuto turi problemų su savo žmona Rosana, kuri nėra tokia klusni kaip kareiviai. Įtardamas ją neištikimybe, Ašuto paveda Paseriui šią sekti. Pastarasis susipažįsta su Rosana ir sužino, jog ši iš nuobodulio vagiliauja parduotuvėse bei yra užmezgusi romaną su kitu karininku, kurio nemyli. Paseras pats tampa jos meilužiu, tačiau kapitonui neteikia jokios informacijos. Kuomet Rosana nutraukia romaną su karininku, jis anonimiškai praneša Ašuto apie žmonos neištikimybę. Po konflikto Rosana nusprendžia palikti vyrą, o įpykęs Ašuto surengia naktinį patrulių patikrinimą. Vienas iš kareivių nepasiduoda šio provokacijai atiduoti ginklą patikrinimui ir nušauna kapitoną... 

## Apdovanojimai
* David di Donatello – specialus apdovanojimas (M. Placido)
* Italijos nacionalinis kino žurnalistų sindikatas – geriausias aktorius (M. Placido)
* Italijos nacionalinis kino žurnalistų sindikatas (nominacija) – geriausia originali istorija (M. Bellocchio)
Gimrio kalnagūbris

**Gimrio kalnagūbris** (, , ) – kalnų grandinė Šiaurės Kaukaze, Rusijoje, Dagestane. Nusidriekęs 65 km pagal Avarų Koisu bei Sulako upes (į pastarąją leidžiasi stačiu skardžiu). Aukštis iki 2338 m. Sudarytas iš klinties. Šlaituose auga kalnų stepės, krūmynai, pievos, vietomis pasitaiko miškų.

Kalnagūbrį kerta Gimrio tunelis (kelias Buinakskas–Gimris).

## Šaltiniai
Kaspijskas

**Kaspijskas** (, ) – miestas pietų Rusijoje, Dagestane, Kaspijos jūros pakrantėje, 14 km į pietus nuo Machačkalos. Tiksliosios mechanikos, mašinų gamybos pramonė. Yra keliasdešimt mečečių, stačiatikių cerkvė. Išlikęs torpedų bandymų poligonas jūroje, pakrantėje ilgą laiką stovėjo ekranoplanas.

## Gyventojai

2010 m. 21,39 % Kaspijsko gyventojų buvo lezginai, 20,73 % – darginai, 14,63 % – avarai, 14,25 % – lakai, 9,68 % – kumykai, 8,98 % – rusai, 5,41 % – tabasaranai.

## Istorija

Gyvenvietė Dvigatelstrojus (*Двигательстрой*) įkurta 1932 m. prie dyzelinių variklių ir torpedų gamyklos. 1947 m. suteiktos miesto teisės ir Kaspijsko vardas.

## Sportas
* Anži Arena, futbolo stadionas, kuriame namų rungtynes žaidžia Machačkalos „Anži“.

## Šaltiniai
Izberbašas

**Izberbašas** () – miestas pietų Rusijoje, Dagestane, Kaspijos jūros pakrantėje, 56 km į pietus nuo Machačkalos. Pro miestą eina geležinkelis bei plentas Rostovas–Baku. Svarbus naftos pramonės centras. Taip pat elektroterminių įrengimų gamyba, maisto, radijo imtuvų, siuvimo pramonė. Vystomas turizmas. Veikia teatras. Šalia miesto išlikęs Puškin Tau kalnas, kurio atbraila primena rašytojo Puškino profilį.

## Gyventojai

Izberbašo tautinė sudėtis 2010 m.: 64,9 % – darginai, 15,14 % – kumykai, 7,81 % – lezginai, 3,71 % – rusai, 3,47 % – avarai.

## Istorija

Izberbašas iškilo XX a. 4-ajame dešimtmetyje, pradėjus naftos gavybą. Miestas nuo 1949 m.

## Šaltiniai
Južno Suchokumskas

**Južno Suchokumskas** () – miestas Rusijoje, šiaurės vakarų Dagestane, Nogajų stepėje, prie Kumos senvagės – Gornaja Balkos, 295 km nuo Machačkalos. Prie miestą eina Kizliaro–Neftekumsko plentas. Naftos gavyba. Veikia elektromechanikos gamykla, duonos kepykla.

## Gyventojai

Tautinė sudėtis 2010 m.: avarai – 46,13 %, darginai – 21,10 %, lezginai – 10,35 %, lakai – 9,20 %.

## Istorija

Južno Suchokumskas įkurtas 1958 m. kaip miesto tipo gyvenvietė. Miestu tapo 1988 m.
Gunibas

**Gunibas** (, ) – kaimas (aūlas) Rusijoje, Dagestane, 172 km į pietvakarius nuo Machačkalos, Gunibo plynaukštėje. Rajono centras. Beveik visi gyventojai – avarai.

## Istorija

1859 m. aūlą sugriovė nuošliauža. 1862 m. Gunibo aūlo vietoje rusai pastatė tvirtovę. Joje buvo kareivinės, cerkvė, paštas.


PG - Dagestan. Shamil's village (colour).jpg|Gunibas 1904 m.
Развалины Гуниба.jpg|Gunibo griuvėsiai XIX a. antroje pusėje
Шамилевские ворота.JPG|Šamilio vartai
Гуниб а.jpg|Dabartinis Gunibas
Karpakėlio pirmasis ąžuolas

**Karpakėlio pirmasis ąžuolas** – išskirtinis ąžuolas Švenčionių rajone, Pabradės seniūnijoje, Karpakėlio kaime, Asvejos regioniniame parke. Lankytinas objektas yra apie 5,5 km į šiaurės rytus nuo Sužionių, Asvejos ežero šiaurinėje pakrantėje, 0,5 km į šiaurės vakarus nuo sąsiaurio, jungiančio vakarinį ir rytinį ežerus (čia įrengta Žingių stovyklavietė). Medis aptvertas, šalia stovinčioje lentoje pateikta iliustruota informacija. 

Ąžuolas yra valstybinis gamtos paveldo objektas, paskelbtas saugomu 2002 m.

2000 m. nustatytas medžio amžius Preslerio grąžtu – apie 180 metų. Jo drevėtas kamienas 4 metrų aukštyje išsišakoja į du.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Amžius – apie 180 metų 
* Kamieno apimtis – 4,30 m
* Medžio aukštis – 20,0 m

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Galos Placidijos mauzoliejus

**Galos Placidijos mauzoliejus** () − V a. ankstyvosios krikščionybės architektūros statinys Ravenos mieste Italijoje. UNESCO pasaulio paveldo objekto „Ankstyvosios krikščionybės paminklai Ravenoje“ dalis, garsus savo mozaikomis.

## Apie Galos Placidijos mauzoliejų
Gala Placidija buvo Romos imperatoriaus Honorijaus pusseserė ir ji užsakė šventyklėlės statybą Ravenoje, kuri tuo metu buvo Vakarų Romos imperijos sostinė. Šventyklėlė pastatyta apie 425−427 m. ir tikriausiai buvo dedikuota Šv. Laurynui. Gala Placidija mirė 450 m. ir šventyklėlė pavadinta jos vardo mauzoliejumi, nes vienu metu buvo tikima, kad jame Gala Placidija buvo palaidota.

Galos Placidijos mauzoliejus yra mažų matmenų, kryžiaus išplanavimo statinys. Kryžiaus šakos yra nevienodo ilgio, bet, kadangi visos jos labai trumpos, pagrindinis dėmesys suteikiamas vidurinei mauzoliejaus daliai, kuri išskirta bokštu. Tokiu būdu pailgo plano krikščionių statinys tarsi suvienytas su centrinio plano statiniu, kuris labiau būdingas rytų krikščionių šventykloms. Galos Placidijos mauzoliejus originaliai buvo prie pat Šv. Kryžiaus bažnyčios nartekso (dabar pakeista).

Mauzoliejaus išorė yra gana skurdi, be papuošimų, ir statinys visų pirma garsus vidaus autentiškomis V a. mozaikomis, kurios sukurtos ant mėlyno pagrindo. Centriniame kupoliniame lubų paviršiuje pavaizduotas auksinis kryžius tarp daugybės žvaigždžių, tikriausiai simbolizuojantis krikščionybės įsigalėjimą pasaulyje. Virš įėjimo esančioje liunetėje pavaizduotas Kristus, įprastame ankstyvajame krikščionių mene „gerojo ganytojo“ vaizdinyje. Kitoje mozaikoje pavaizduotas Šv. Laurynas (kita versija − Šv. Vincentas iš Saragosos), su kryžiumi ir knyga rankose judantis laužo su grotelėmis link.

## Galerija

Vaizdas:Mausoleum of Galla Placidia. Plan.jpg| Mauzoliejaus planas
Vaizdas:Mausoleo di galla placidia, int., volta con tetramorfo.JPG| Kupolo mozaika
Mausoleum of Galla Placidia mosaics (Ravenna).jpg| Kupolo mozaika – fragmentas
Vaizdas:Good Shepherd - Mausoleum of Galla Placidia - Ravenna 2016.jpg| Gerojo ganytojo mozaika 
Vaizdas:Ravenna Mausoleo di Galla Placidia 206.jpg| Mozaikų dekoras su Šv. Lauryno scena


## Nuorodos

* Fred S. Kleiner. *Gardner's Art through the Ages: The Western Perspective*, 1 tomas. Cengage Learning, 2009, p. 222, 223
* Dr. Beth Harris ir Dr. Steven Zucker, khanacademy.org
Šali

**Šali** (, ) – miestas Rusijoje, Čečėnijoje, 36 km į pietryčius nuo Grozno, prie Džalkos upės; rajono centras. Kelių mazgas (praeina Arguno–Betlicho plentas).

## Gyventojai

2010 m. 90,17 % Šali gyventojų buvo čečėnai, 5,4 % – rusai.

## Istorija

1990 m. Šali suteiktas miesto statusas. 1994–1996 m. miestą nuniokojo karas.
Urus Martanas

**Urus Martanas** (, ) – miestas Rusijoje, Čečėnijoje, 31 km į pietvakarius nuo Grozno, prie Martano upės; rajono centras. Keliai į Šali, Ačchoj Martaną. Veikia čečėnų etnografinis muziejus „Dondi Jurtas“.

## Gyventojai

2010 m. 96,41 % Urus Martano gyventojų buvo čečėnai, 1,77 % – rusai.

## Istorija

Urus Martanas susidarė iš 3 aūlų XIX a. Miestu tapo 1990 m. Urus Martanas atsidūrė abiejų Čečėnijos karų sūkuryje, buvo bombarduojamas.
Mersija

**Mersija**  – ankstyvųjų viduramžių anglosaksų karalystė. Pavadinimas kilo, lotynizavus *Mierce* ar *Myrce* (pasienio žmonės). Karalystės centras buvo Trento baseine. Mersijos sostinė  – Tamvertas nuo 584 m., kai karalius Kreoda čia pastatė tvirtovę. nuo to laikotarpio Mesija 300 metų dominavo priversdama paklusti ar prisijungdama kitas karalystes į pietus nuo Hamberio: Rytų Angliją, Eseksą, Kentą, Saseksą ir Veseksą. Ofos, liepusio supilti pylimą, atskyrusi anglosaksų ir velsų karalystes, valdymas laikomas Mersijos aukso amžiumi.

Mersija iš pradžių buvo pagoniška karalystė, bet karalius Peada apie 656 m. priėmė krikščionybę. VII a. pabaigoje krikščionybė išplito karalystėje. Mersijos vyskupystė įkurta 656 m., pirmasis vyskupas Diuma valdė iš Reptono. 669 m. penktasis vyskupas Šv. Čadas perkėlė centrą į Ličfyldą ir vyskupystės centras ten išliko iki šių dienų. 691 m. vyskupystė pakeitė pavadinimą iš Mersijos į Ličfyldo. Vyskupystė trumpam laikui buvo tapusi archivyskupyste tarp 787 m. ir 799 m., bet statusas buvo panaikintas 803 m.

IX a. danų vikingai užėmė didžiąją Mersijos dalį. Paskutinis Mersijos karalius Keolvulfas II mirė 879 m. Po to valdė Mersijos lordai. Mersija nesugebėjo išsaugoti nepriklausomybės ir buvo prijungta prie Vesekso.
Ačchoj Martanas

**Ačchoj Martanas** (, ) – stambus kaimas Rusijoje, Čečėnijoje, 51 km į vakarus nuo Grozno, prie Martano upės; rajono centras. Vystoma plastiko pramonė. Žemės ūkio krašto centras (javai, vaisiai, gyvuliai).

## Istorija

1944–1957 m., kai čečėnai buvo ištremti, kaimas vadintas Novoselskojė (*Новосельское*).
Itum Kalė

**Itum Kalė** (, ) – kaimas Rusijoje, pietų Čečėnijoje, 78 km į pietus nuo Grozno, tarpeklyje prie Arguno upės; rajono centras. Išlikusi tradicinė kaukazietiška architektūra, senovinės tvirtovės griuvėsiai, bokštai, kapavietės. Stovi mečetė.

## Istorija

Itum Kalė 1944–1957 m. pateko į Gruzijos TSR sudėtį ir vadinta Achalcheviu.
Volvo T6

**Volvo T6** – koncepcinis koncerno „Volvo“ automobilis, visuomenei pristatytas 2005 m. „SEMA“ automobilių parodoje. Automobilis išleistas vienetiniu egzemplioriumi, daugelis detalių pagamintos rankomis. Buvo svarstoma galimybė automobilį paleisti nedidelei serijinei gamybai. Šešių cilindrų, 2,9 l darbinio tūrio variklis panaudotas iš serijinio sedano „Volvo S80“. Variklis turi dvi turbinas, kurių dėka pasiekiama 300 AG galia, o didžiausias greitis 328 km/h. Variklis sumontuotas galinėje automobilio dalyje. 2004 m. žurnalas „Hot Rod“ „Volvo T6“ išrinko metų hotrodu. Automobilio dizainą kūrė Peras Gylenspetsas iš „Labyrint studio“, o automobilio kūrimu užsiėmė Laifas Tufvesonas.

## Šaltiniai
Čečėnijos vėliava

**Čečėnijos vėliava** – Rusijos Federacijos respublikos Čečėnijos simbolis. Dabartinė Čečėnijos vėliava patvirtinta 2004 m. Jos matmenys 2:3, viršutinė dalis žalia (simbolizuoja islamą), apatinė, mažesnė raudona (simbolizuoja pralietą kraują), jas skiria plona balta juosta (simbolizuoja Kaukazo kalnus), kairėje pusėje statmenai eina balta juosta, kurioje pavaizduotas tautinis armėnų raštas (ornamentas – geltona spalva). Vėliavos autorius – respublikos vadovas Ramzanas Kadyrovas.

Tarybiniais laikais Čečėnijos-Ingušijos ATSR simbolis buvo raudona vėliava su žydra juosta kairėje, kūju ir pjautuvu bei respublikos pavadinimo santrumpa (vėliau – pilnu užrašu).

Nepriklausoma pasiskelbusi Džocharo Dudajevo Čečėnijos-Ičkerijos respublika naudojo žalią vėliavą, kurios apačioje – balta-raudona-balta juostos. Virš juostų taip pat kartais būdavo pridedamas Čečėnijos-Ičkerijos herbas.


Flag of the Checheno-Ingush ASSR (1937–1944).gif|Čečėnijos-Ingušijos ATSR vėliava (1937–1944 m.)
Flag of Chechen-Ingush ASSR (1957-1978).svg|Čečėnijos-Ingušijos ATSR vėliava (1957–1978 m.)
Flag of Chechen-Ingush ASSR (1978-1991).svg|Čečėnijos-Ingušijos ATSR vėliava (1978–1991 m.)
Flag of Chechen Republic of Ichkeria.svg|Čečėnijos-Ičkerijos vėliava (1991–2000 m.)
Penda

**Penda** (mirė 655 m. lapkričio 15 d.) – Mersijos karalius (629–655 m.), vienas iš paskutinių svarbių pagoniškųjų anglosaksų valdovų.

## Biografija

### Šeima ir vaikai
Jo tėvas buvo Pyba. ,,Britonų istorijoje‘‘ minima, kad turėjo 11 brolių, bet tik Eova yra žinomas. Yra minimas dar kitas Pendos brolis Kenvalas, bet manoma, kad jis tapatus Vesekso karaliui Kenvalui, Pendos svainiui.

Yra žinoma, kad buvo vedęs tik vieną kartą – Kynevisę. Kartu turėjo 7 vaikus:

* Peada – vyriausias sūnus, perėmęs sostą po tėvo mirties 654 m., vedęs Ealhfledą, Osviu dukrą
* Vulfheras – antrasis sūnus, Peados įpėdinis po 658 m., vedęs Ermenildą Elietę
* Etelredas – trečiasis sūnus, Vulfhero įpėdinis po 675 m., vedęs Ostrytę, Osviu dukrą
* Merevalas – ketvirtasis sūnus, Magonsatos, Mersijos dalies, valdovas, vedęs Eormengytą, Eormerendo dukrą
* Mercelinas – penktasis sūnus
* Kyneburga – pirmoji dukra, ištekėjusi už Alhfrito, Osviu sūnaus.
* Kynesvita – jauniausia ir antroji dukra, tapusi Benediktine, kanonizuota kaip Šv. Kynesvita Kastorietė.
Keolvaldas buvo paskutinis Pendos palikuonis, miręs apie 716 m., tikriausiai irgi valdęs Mersiją.

### Valdymas
Karaliumi tapo po savo brolio Eovos, 626 m. Buvo pagonis, kai krikščionybė anglosaksų karalystėse stiprėjo. Penda užėmė Severno slėnį 628 m. po Sairensesterio mūšio. Po to jis nugalėjo galingą Nortumbrijos karalių Edviną Hatfyld Čeiso mūšyje 633 m.

Po devynerių metų jis nugalėjo Edvino įpėdinį Osvaldą Maserfyldo mūšyje. Tuo metu jis tikriausiai buvo galingiausias anglosaksų karalius. Penda daugybę kartų nugalėjo Rytų Angliją ir išvijo Vesekso karalių Kenvalą į tremtį trejiems metams, tapo Vesekso karaliumi (645–648 m.). Jis nesiliovė kariauti su Nortumbrija, kol 655 m. lapkričio 15 d. Osvaldo įpėdinis Osviu nugalėjo ir nužudė jį Vinvedo mūšyje.

### Palikimas
Po Vinvedo mūšio Nortumbrija okupavo Mersiją, bet Osviu leido Pendos sūnui Peadui valdyti pietinę karalystes dalį. Po trejų metų Pendos sūnūs Vulfheras ir Etelredas susigrąžino valdžią ir atitinkamai po to valdė nuo 658 iki 704 m.

Pendos valdymo metu Mersija tapo įtakingesnė tarp anglosaksų karalysčių. Pats Penda buvo vienas iš paskutiniųjų svarbių pagoniškųjų anglosaksų karalių. Po jo mirties Mersija tapo krikščioniška valstybė ir visi valdantieji Pendos vaikai tapo krikščioniais. Jo dukros Kyneburga ir Kynesvita kartu su giminaite Tyba buvo paskelbtos šventosiomis.

Apie Pendą visų pirma žinoma iš istorijos, kurią parašė Nortumbrijos Beda – kunigas, nelinkęs objektyviai vaizduoti pagonio mersiečio, įsitraukusio į nuožmų konfliktą su krikščionių karaliais, o ypač su Nortumbrijos valdovais. Penda buvo apibūdintas kaip „trečiosios Bedos knygos piktadarys“. Anglų istorikas Frankas Stentonas rašo:

## Šaltiniai


## Nuorodos
http://britanniae.ru/reconstr/sharon_turner/sharon-turner_3_2.htm

https://fmg.ac/Projects/MedLands/ENGLAND,%20AngloSaxon%20%26%20Danish%20Kings.htm#_Toc214769409

https://pase.ac.uk/jsp/persons/CreatePersonFrames.jsp?personKey=1749
Abejučių ąžuolas

**Abejučių ąžuolas** – valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas Asvejos regioniniame parke, Švenčionių rajone, Pabradės seniūnijoje, Abejučių kaime. Medis paskelbtas saugomu 2002 m.

Išskirtinis ąžuolas auga Asvejos ežero pietrytinėje pakrantėje, gali būti pasiekiamas iš kelio  (2 km į šiaurės rytus nuo Skirlėnų). Teritorija priklauso Nemenčinės miškų urėdijos Purviniškių girininkijai (141 kv., 42 skl.). 

Ąžuolas aptvertas, yra informacinis stendas, šalia įrengta Abejučių stovyklavietė.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 3,70 m
* Medžio aukštis – 26,0 m
* Amžius –  apie 230 metų (2000 m. nustatyta Preslerio grąžtu) 

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Ninocminda

**Ninocminda** () – miestas Samcchės-Džavachetijos regione, pietų Gruzijoje. 5144 gyventojų (2014 m. duomenys). Gyventojų daugumą sudaro armėnai.

## Istorija

Valdant Osmanų imperijai vietovė priklausė Čildiro sandžakui. 1983 m. suteiktos miesto teisės. Iki 1991 m. miestas vadintas ***Bogdanovka***.

## Šaltiniai
Yakult

**Yakult** () – probiotinis pieno produktas, gėrimas, gaminamas fermentuojant nugriebto pieno mišinį su specialiu bakterijos *Lactobacillus casei* Shirota štamu.

Produktą gamina Japonijos kompanija Yakult Honsha Co., LTD (*Kabushiki-gaisha Yakuruto Honsha*), kurioje 20% akcijų priklauso Danone Grupei. Gamyklos: Fauntin Volis (Orindžo apygarda, JAV, Kalifornijos valstijoje), Monterėjus (Nuevo Leono valstijoje, Meksika), Dandenongas (Viktorijos valstijoje, Australija), Florianopolis (Santa Katarinos valstijoje, Brazilija), Kalamba (CALABARZON regione, Filipinai), Serembanas (Sembilano valstija, Malaizija). Kompanija turi beisbolo komandą „Tokyo Yakult Swallows“, nuo 2005 m. yra viena iš Pasaulio vandens sporto čempionatų rėmėja.

## Istorija

Produktą sukūrė japonų mikrobiologas Minoru Shirota (1899–1982), kuris 1930 m. baigė medicinos studijas Tokijo universitete. Jis pradėjo gaminti ir prekiauti jakultu 1935 m. Produkto pavadinimas kildinamas iš esperantiško žodžio *jahurto*, reiškiančio jogurtą. Nuo tada Yakult sukūrė gėrimų, turinčių bifidobakterijų *Bifidobacterium breve*, liniją Japonijos rinkai, taip pat panaudojo savo laktobacilų tyrimus kosmetikos priemonių kūrimui. Vėliau Yakult Honsha suvaidino pagrindinį vaidmenį kuriant chemoterapinį vaistą irinotekaną (*Camptosar*, CPT-11).

Paplitus jakultui Japonijoje ir Taivane, juo 1966 m. pirmą kartą pradėta prekiauti Brazilijoje, kur gausi vietos japonų bendruomenė. Šiuo metu produktas parduodamas 31 šalyje, nors jo bakterijos kultūros tiekiamos iš Japonijos, nepriklausomai nuo šalies gamintojos.

Gaminys pilstomas į skirtingos talpos indus. Australijoje, Naujojoje Zelandijoje, Europoje, Indijoje, Indonezijoje, Vietname tiekiamas 65 ml buteliukuose, JAV, Meksikoje (vienoje didžiausių jakulto rinkų), Japonijoje, Tailande, Malaizijoje ir Pietų Korėjoje – 80 ml buteliukuose. Jų yra ir Singapūre, Honkonge, Taivane ir Kinijoje, kuriose jakultas parduodamas 100 ml buteliukuose.

## Sudėtis

* Cukrus (sacharozė, dekstrozė)
* Nugriebto pieno milteliai
* Natūralūs aromatizatoriai
* Gyvos *Lactobacillus casei* Shirota, 6,5 mlrd. 65 ml buteliuke (koncentracija 108 CFU/ml)
* Vanduo

Gamintojas deklaruoja teigiamą produkto įtaką vartotojų sveikatai, pradedant žarnyno mikrofloros palaikymu,
imuninės sistemos stiprinimu, skrandžio būklės ir vidurių užkietėjimo reguliavimu, baigiant poveikiu skrandžio–žarnyno infekcijoms, tačiau šiems teiginiams trūksta mokslinio pagrindimo. Taip pat susilaukiama vartotojų organizacijų ir žiniasklaidos kritikos dėl pernelyg didelio cukraus kiekio – vidutiniškai jakulto kiekviename 100 ml yra 14,2 g cukraus (plg. su 10,6 g cukraus 100 ml Coca-Cola gėrimuose).

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Japonų Yakult tinklalapis
* JAV Yakult tinklalapis
Šiaulių Politinių Kalinių ir Tremtinių kapinės

**Šiaulių Politinių Kalinių ir Tremtinių kapinės (Tremtinių kapinės)** – kapinės, esančios prie Šiaulių miesto ribos palei Joniškio-Rygos kelią (A12, E77), važiuojant link Kryžių kalno, Ginkūnuose. Jose palaidoti 1940–1953 metų politiniai kaliniai, tremtiniai ir jų šeimų nariai.

Tremtinių kapinės, Šiaulių miesto Ginkūnų kapinių dalis, buvo įkurtos 1996 m. gegužės 10 d. Idėja įkurti tokias kapines kilo Lietuvos Politinių Kalinių ir Tremtinių Sąjungos (LPKTS) Šiaulių skyriaus nariams. Tremtinių kapinės prasideda Gedimino Tamošiūno (1927–2004), politinio kalinio ir tremtinio, sukurta skulptūrine kompozicija, simbolizuojančia Lietuvių tautos kančią ir viltį. Ši skulptūra buvo pastatyta 1995 m. rugpjūčio 20 d. ir dedikuota visiems Lietuvos politiniams kaliniams ir tremtiniams.

Bendras Tremtinių kapinių plotas siekia apie 10 000 kvadratinių metrų (1 ha). Kapinių teritorija yra padalinta į keletą atskirų sektorių. Tačiau visus šiuos Tremtinių kapinių sektorius vienija bendra architektūrinė ir idėjinė mintis. Kiekvieno politinio kalinio, tremtinio kapas yra paženklintas standartinės formos balto marmuro kryžiaus, o visus juos jungia žalia veja. Visi palaidoti šiose kapinėse yra vieno likimo žmonės, todėl ir jų paskutinio poilsio vieta yra žaliuojanti Lietuvos pieva.

Balto politinio kalinio, tremtinio kryžiaus idėja kilo dar 1993 metais LPKTS Šiaulių skyriaus tarybai. Šis kryžius simbolizuoja tautos kančią ir viltį, o aštrūs jo kampai – sunkų, kupiną kančių kelią iki Tėvynės laisvės. Pirmieji politinių kalinių, tremtinių kryžiai, pastatyti 1996–1997 metais, buvo išlieti iš betono, nudažyti baltai. Jie skirti nežinomiems, iš nužudymo vietų atvežtiems ir pagaliau palaidotiems Lietuvos laisvės kovų dalyviams. Šie kryžiai juosia G. Tamošiūno skulptūrinę kompoziciją ir vienija tremtinių kapines – tai Lietuvos politinių kalinių ir tremtinių Panteonas.

Balti marmuriniai kryžiai, ženklinantys individualius kapus, pradėti statyti apie 1996 metus. Kiekvienas kryžius turi pritvirtintą juodo granito lentelę, kurioje iškaltas politinio kalinio arba tremtinio simbolinis ženklas, bei lentelę, kurioje nurodyta palaidotojo asmens vardas, pavardė, gimimo mirimo data, kai kur iškalta tremties vieta ar mirusiojo kovotojo slapyvardis. Šiuo metu Tremtinių kapinėse yra 690 politinių kalinių ir tremtinių šeimyninių kapų.

Tremtinių kapinių teritoriją prižiūri politiniai kaliniai ir tremtiniai, priklausantys LPKTS Šiaulių skyriui. Kiekvieną pavasarį ir rudenį yra organizuojamos kapinių priežiūros ir tvarkymo talkos.

## Šaltiniai

* Laiko atodangos, sudarytoja Virginija Skučaitė, 1998, Kaunas, ISBN 9986-77-25-X
Imbrado ąžuolas

**Imbrado ąžuolas** – botaninis gamtos paveldo objektas Zarasų rajone, Imbrado seniūnijoje, Briedlaukio kaime, 200 m į šiaurės rytus nuo kryžkelės į Briedlaukį ir Imbradą kelyje . 

Išskirtinis ąžuolas pasiekiamas nuo plento praėjus atvirą lauką (pievą) link vienkiemio, už kalvelės. Medis aptvertas, nuo sodybos pusės (iš šiaurės) supamas krūmokšnių. lnformaciniu ženklu nepažymėtas.

Paskelbtas valstybės saugomu Aplinkos ministro 2016 m. vasario 8 d. įsakymu Nr. D1-88.

## Duomenys

* Medžio rūšis – paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Kamieno apimtis – 5,70 m
* Medžio aukštis – 15,5 m
* Amžius – neskelbiama 

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Bagdatis

**Bagdatis** () – miestas Imeretijos regione, vakarų Gruzijoje. Per miestą teka Chanisckalis (kairysis Rionio intakas). Nutolęs maždaug 170 km į vakarus nuo Tbilisio ir 25 km į pietus nuo Kutaisio. 3707 gyventojų (2014 m. duomenys). Išvystyta medienos pramonė. Mieste yra Vladimiro Majakovskio muziejus bei nacionalinis teatras.

## Istorija

1940–1990 m. vadintas *Majakovskiu* (poeto Vladimiro Majakovskio garbei). 1981 m. suteiktos miesto teisės.

## Šaltiniai
Dedoplisckaras

**Dedoplisckaras** () – miestas Kachetijoje, pietryčių Gruzijoje. Įsikūręs Širakio stepėje, 115 km į pietryčius nuo Tbilisio. 5940 gyventojų (2014 m. duomenys). Išvystyta maisto pramonė.

## Istorija
Vietovė pirmą kartą paminėta kaip gynybinis postas, įkurtas Dovydo IV Bagrationo. Po Gruzijos okupacijos, 1803 m. rusai įsteigė karinį fortą, atremti Dagestano sukilėlių išpuolius bei pervadino gyvenvietę į ***Carskie Kolodcai***' ( 'karališkieji šuliniai'). Sovietmečiu miestas vadintas ***Citelickaru*** ('raudonosios versmės').

1963 m. suteiktos miesto teisės. Nuo 1991 m. suteiktas Dedoplisckaro („karališkosios versmės“) pavadinimas.

## Galerija

Церква в Дедоплісцкаро.JPG


## Šaltiniai
Karabulakas

**Karabulakas** (rus. ir ) – miestas Rusijoje, Ingušijoje, Sunžos kairiajame krante, 9 km į vakarus nuo Sunžos gyvenvietės. Šalia eina plentas „Kaukazas“ (Rostovas–Baku) bei geležinkelis. Kiek toliau šiaurėje iškyla Sunžos kalnagūbris. Cheminių reagentų, gelžbetoninių konstrukcijų, asfalto gamyba, naftos perdirbimas, miltų malimas. Veikia meno muziejus.

## Gyventojai

2010 m. 97,09 % miesto gyventojų buvo ingušai, 1,21 % – čečėnai, 0,82 % – rusai. Tarybiniais metais rusai sudarė gyventojų daugumą (74 % – 1970 m.).

## Istorija

1859 m. įkurta Karabulako kazokų stanica. Miesto tipo gyvenvietė nuo 1962 m., miestas – nuo 1995 m. Nuo 1991 m. Karabulake dažni etniniai konfliktai, teroro aktai (ypač nukreipti prieš rusus ir kitus nemusulmonus).
Sunža (miestas)

**Sunža** (rus. ir ) – miestas Rusijoje, Ingušijoje, Sunžos upės slėnyje, 22 km į šiaurės rytus nuo Nazranės. Geležinkelio stotis prie Kaukazo linijos atšakos, į pietus nuo miesto eina plentas Rostovas–Baku (M29). Greta yra Magaso oro uostas. Aliejaus gamyba. Veikia Ingušijos universiteto padaliniai, Islamo institutas, Nacionalinė Ingušijos biblioteka, menų, gaisrininkų kolegijos.

## Gyventojai

2010 m. 90,07 % miesto gyventojų sudarė ingušai, 7,54 % – čečėnai, 0,91 % – rusai. Tarybiniais metais rusai sudarė gyventojų daugumą (59 % – 1970 m.).

## Istorija

1845 m. įkurta kazokų stanica Sunženskaja. 1852 m. ji generolo-majoro Nikolajaus Slepcovo garbei pervadinta į Slepcovskają. 1939 m. pagal Sergo Ordžonikidzę pervadinta į ***Ordžonikidzevskają*** (*Орджоникидзевская*). 2016 m. gyvenvietei suteiktas Sunžos pavadinimas bei miesto statusas. Nuo XXI a. pr. mieste ir jo apylinkėse dažni teroro išpuoliai prieš rusakalbius gyventojus.

## Šaltiniai
Ingušijos vėliava

**Ingušijos vėliava** – Rusijos Federacijos respublikos Ingušijos oficialus simbolis. Dabartinė vėliava patvirtinta 1999 m. Jos matmenys 2:3, fonas baltas, viršuje ir apačioje eina po žalią gulsčią juostą, o viduryje – raudonas triskelionas: ratas su trimis, prieš laikrodžio rodyklę nukreiptais spinduliais. Balta spalva simbolizuoja tyrumą ir dorybę, žalia – gamtos žalumą, vaisingumą, taip pat islamą, saulės simbolis – begalybę, amžinąjį visatos judėjimą, amžinybę.

Labai panaši vėliava naudota 1994–1999 m., tik jos matmenys buvo 1:2, žalios juostos bei saulės simbolis – siauresni.