open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Lužitėnų kultūra

**Lužitėnų kultūra** () – bronzos ir ankstyvojo geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Lužicos srities (Vokietija) kasinėtus kapinynus ir gyvenvietes.

## Arealas
Lužitėnų kultūra XIII a. pr. m. e. buvo paplitusi Vakarų ir Vidurio Europoje: teritorijoje nuo Baltijos pajūrio iki Dunojaus ir nuo Šprė upės iki Voluinės ir Pripetės baseino vakarinės dalies. Ji susiklostė dab. Lenkijos teritorijoje veikiama Tšinieco kultūros. Bronzos amžiaus pabaigoje susidarė keletas savitų sričių. Lužitėnų kultūros elementų randama Polesėje, Vidurio Dunojaus srityse, Čekijoje.

## Kultūra
Lužitėnų kultūrai būdingi dideli kapinynai, vadinamieji laidojimo laukai: Laskoje (Lenkija) rasta 1800, Čekijos ir Moravijos kapinynuose – nuo 200 iki 300 kapų. Mirusieji laidoti sudeginti, jų palaikai supilti į urnas arba duobutes, apstatyti puodais; kai kurios urnos apdėtos akmenimis.

Lužitėnų kultūros žmonės gyveno sėsliai, gyvenvietes kūrė aukštumose, netoli upių, salose (Biskupinas). Vėlyvajame bronzos amžiuje gyvenvietės pradėtos įtvirtinti pylimais, grioviais. Namai statyti stulpinės konstrukcijos, keturkampiai, kelių patalpų, vienoje jų buvo židinys.

Gyventojai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, t. p. medžiokle, žvejyba. Žemę dirbo mediniu arklu, pradėtas naudoti plūgas, augino kviečius, rugius, avižas, pupas, žirnius. Iš atvežtinės bronzos gamino kirvius, pjautuvus, peilius, kalavijus, iečių antgalius, papuošalus. Kai kuriose srityse plito aukso dirbiniai. VII a. pr. m. e. – VI a. pr. m. e. pradėta apdirbti geležį, jos apdirbimas pirmojo tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje išplito. Naudojo lipdytą keramiką: amforas, ąsočius, puodelius. Lietuvoje jos rasta Kurmaičių kapinyne.

Dauguma mokslininkų Lužitėnų kultūrą priskiria slavų protėviams. Archeologai pastebi, kad Lužitėnų kultūra nebuvo vienalytė ir vokiečių kalbininkas H.Schallis ir kiti mano, kad seniausi hidronimai tarp Oderio ir Elbės priklauso baltams.

## Šaltiniai
Aaron Burr

**Aronas Buras** (, 1756 m. vasario 6 d. – 1836 m. rugsėjo 14 d.) buvo JAV politikas, JAV nepriklausomybės karo didvyris ir nuotykių ieškotojas. Tomo Džefersono valdymo metais jis tai pat buvo trečiasis JAV viceprezidentas (1801–1805).

Buras kovojo JAV nepriklausomybės kare, kurio metu jis gavo pulkininko rangą.

Prieš tapdamas viceprezidentu, Aronas Buras dirbo Niujorko valstijos įstatymų leidžiamajame susirinkime, buvo paskirtas Niujorko valstijos teisingumo ministru, ir JAV senatoriumi.

1804 metais, vis dar eidamas viceprezidento pareigas, Buras dvikovoje nužudė Aleksandrą Hamiltoną.

Aronas Buras rengė sąmokslą sukurti naują šalį pietvakarinėje JAV teritorijoje. Jis norėjo dirbtinai įplieksti karą su Ispanija, kad galėtų pasiekti savo tikslą. Keli žmonės, įskaitant ir prezidentą Tomą Džefersoną, kuris savo antrajai prezidento kadencijai pasirinko kitą viceprezidentą, Buro veiksmus laikė išdavyste. Tačiau Aronas Buras dėl šių kaltinimų buvo išteisintas.

|-
Dingę (antras sezonas)

Antrojo serialo „Dingę“ sezono premjera įvyko JAV ir Kanadoje rugsėjo 21-ąją, o sezono finalas buvo rodomas gegužės 24-ąją, 2006. Sezoną sudaro 23 serijos.

Serialo istorija tęsiasi, praėjus 45 dienoms po lėktuvo katastrofos, vis labiau aštrėjant santykiams tarp išgyvenusių katastrofos keleivių ir paslaptingųjų vietinių gyventojų „Kitų“ pristatomi nauji veikėjai, skridę lėktuvo uodegoje, ir kiti salos gyventojai. Vis labiau gilinamasi į salos paslaptis, išgyvenusių veikėjų praeitis. Pagrindiniai veikėjai ištyrinėja tai, ką suranda po liuku, atskleidžiamas DHARMA Iniciatyvos egzistavimas ir jos finansuotojas, Hanso Fondas, sužinoma lėktuvo katastrofos priežastis.

Antras sezonas apima tarpsnį nuo lapkričio ketvirtos iki dvidešimt septintos, 2004. Prodiuseriai teigė, kad jei pirmas sezonas buvo skirtas supažindinti publiką su išgyvenusiais po lėktuvo katastrofos, tai antrasis sezonas buvo skirtas septinto-aštunto dešimtmečio mokslininkų organizacijai „DHARMA“, kuri buvo dalinai įsikūrusi saloje.

### Serijos

Antrasis sezonas buvo rodomas nuo 2005 m. rugsėjo 21 d. iki 2006 m. gegužės 24 d. Iš viso transliuoti 24 serijos ir 3 specialūs epizodai.

## Išnašos
Hans Peter Annen

**Hans Peter Annen** (g. 1950 m. vasario 7 d. Sarbriukene, Vokietija) – vokiečių diplomatas, Vokietijos ambasadorius.

## Biografija
1968 m. baigė gimnaziją, įgijo vidurinį išsilavinimą. Nuo 1968 m. iki 1974 m. studijavo filologiją, išlaikytas mokslinis gimnazijos mokytojo egzaminas.

Nuo 1971–1978 m. mokslinis bendradarbis, nuo 1978–1980 m. pasirengimo aukščiausio rango diplomatinei tarnybai stažuotojas, nuo 1980–1982 m. Vokietijos federalinės užsienio reikalų ministerijos (URM) tarnautojas, nuo 1982–1985 m. Niujorko informacijos centro tarnautojas, nuo 1985–1988 ambasados Budapešte (Vengrija) diplomatas, nuo 1988–1991 m. Vokietijos URM tarnautojas, nuo 1991–1994 ambasados Madride (Ispanija) diplomatas, nuo 1994–1998 m. Vokietijos federalinio kanclerio biuro tarnautojas, nuo 1998–2000 m. ambasados Kijeve (Ukraina) nuolatinis ambasadoriaus pavaduotojas, nuo 2000–2003 m. Vokietijos URM skyriaus vadovas, nuo 2003–2007 m. ambasados Tiranoje vadovas, nuo 2007–2008 m. NATO gynybos koledžo (Roma, Italija), kvalifikacijos kėlimo programos dalyvis, nuo 2008 m. liepos mėn. ambasados Vilniuje vadovas.

Vedęs; turi 2 vaikus

## Šaltiniai
Kultūrinis sluoksnis

**Kultūrinis sluoksnis** – žemės sluoksnis, kuriame aptinkama žmogaus veiklos pėdsakų.

Kultūrinis sluoksnis per ilgą laiką susidaro gyvenamojoje vietovėje. Jame būna organinių, buitinių, statybinių ir gamybinių atliekų. Kultūrinis sluoksnis – svarbiausias gyvenamosios vietos požymis. Iš jame rastų senovės statinių, ūkinių atliekų, buities reikmenų (darbo įrankiai, apyvokos daiktai), įvairių dirbinių (keramika, geležies šlakas, papuošalų, ginklų), jų gamybos priemonių liekanų nustatoma vietovės apgyvendinimo laikotarpis, gyvenusių žmonių etninė priklausomybė, rekonstruojama gyvensena. Kartais randama nuo vieno iki keliolikos kultūrinių sluoksnių – jų skaičius rodo naujus vietovės apgyvendinimo ar gyvenvietės atstatymo laikotarpius. Juos dažniausiai žymi degėsių, žemės ar smėlio sluoksniai. Čatal Hujuke rasta 13 kultūrinių sluoksnių.

Kultūrinio sluoksnio storis būna nuo kelių cm iki keliolikos metrų. Kultūrinių sluoksnių randama laikinose ir nuolatinėse senovės gyvenvietėse, piliakalniuose ir jų papėdžių gyvenvietėse, piliavietėse, miestų vietose, senamiesčiuose. Lietuvoje storiausias kultūrinis sluoksnis aptiktas Vilniaus senamiestyje – 7 m storio.

## Šaltiniai
Kuros-Arakso kultūra

**Kuros-Arakso kultūra** – ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal paminklus, tyrinėtus Kuros ir Arakso upių baseinuose (Kuros-Arakso žemuma).

## Arealas
Kuros-Arakso kultūra 4 tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje – 3 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Kaukaze ir Užkaukazėje. Jos paminklų aptinkama Gruzijoje, Armėnijoje, Dagestane, Čečėnijoje, Ingušijoje ir Šiaurės Osetijoje. Manoma, susiklostė apie 3300 m. pr. m. e. Armėnijos kalnyno regione.

## Kultūra
Kuros-Arakso kultūros žmonės gyveno sėsliai; gyvenvietes kūrė prie upių, ant įtvirtintų kalvų arba upių ir ežerų terasose. Jų gyvenvietes juosė nedegtų plytų gynybinės sienos, grioviai. Namai apskriti, dažniausiai 4,5 m, kartais iki 13 m skersmens. Prie jų buvo prišliejamos stačiakampės patalpos. Sienų storis apie 1 m. Aptinkama ir akmeninių stačiakampių namų, išdėstytų terasomis apie 60–90 m² aikštelę. Namai vienos patalpos, jos viduryje buvo molinis kilnojamas židinys.

Gyventojai vertėsi žemdirbyste (sėti kviečiai ir miežiai, auginti linai) ir gyvulininkyste. Naudojo arklą ir akėčias, kauptuką, trinamąsias girnas. Keramika – įv. formų, gludinta, puošta reljefiniais spiralės ir koncentrinių žiedų motyvais bei raižyta geom. ornamentais. gyvenvietėse randama antropomorfinių ir zoomorfinių figūrėlių, tarp jų dažnai aptinkama molinė jaučio statulėlė. Kuros-Arakso kultūros žmonės mokėjo lydyti bronzą ir apdirbti metalą. Ankstyvajame Kuros-Arakso kultūros periode pastebima Rytų Anatolijos kultūrų įtaka, vėlyvajame – sąsajų su vėlesne Harapos kultūra.

## Šaltiniai
Birutė Aleksaitė

**Birutė Aleksaitė** (g. Burbiškių kaime, Seinų valsčius, Lenkija) – dainininkė, solistė.

## Biografija
Pradinį muzikinį išsilavinimą įgijo vidurinėje muzikos mokykloje, vėliau studijavo Balstogės mokytojų instituto muzikinės pedagogikos skyriuje. Koncertavo įvairiuose Lenkijos miestuose. Vilniaus konservatorijoje studijavo operinį dainavimą. 1973 m. išvyko į JAV, kur tobulinosi Bostone *Naujosios Anglijos konservatorijoje*, vokalo ir muzikinės pedagogikos klasėje. Konservatoriją baigė 1976 m. muzikos magistro laipsniu. Koncertavo Bostone, Čikagoje, Elizabethe.

## Nuorodos
* A. Šimkus – Iš Čikagos lietuvių muzikinio gyvenimo

## Šaltiniai
* Jungtinių Amerikos Valstijų lietuviai. Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, Vilnius, 1998
Juozas Budzeika

**Juozas Budzeika** (1908 m. vasario 14 d. Šlynakiemio kaime, Punsko valsčius, dab. Lenkija – 1983 m. sausio 4 d. Čikagoje, JAV) – MIC, Romos katalikų kunigas, vienuolis marijonas, rašytojas, ateitininkas.

## Biografija
Mokėsi Lazdijų „Žiburio“ gimnazijoje, buvo įstojęs į Vilkaviškio kunigų seminariją. Vėliau tarnavo Lietuvos kariuomenėje, studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos-filosofijos fakultete. Antrojo pasaulinio karo metais dirbo administracinį darbą Gardine. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją, studijavo teologiją Eichštate. 1946 m. įšventintas kunigu. 1950 m. emigravo į JAV, kur įstojo į marijonų vienuoliją. Nuo 1950 m. tarnavo *Marianapolio mokyklos* Thompsone, CT; mokytoju ir kapelionu. 1958–1960 m. gilino žinias Romos Angelicum universitete, po to dirbo pastoracinį darbą JAV. 1963–1969 m. – Londono *Šv. Kazimiero lietuviškos parapijos* klebonas. Grįžęs į Ameriką dirbo sielovados darbą lietuvių parapijose. Nuo 1981 m. emeritas Čikagos Marijonų vienuolyne.

## Bibliografija
* Juozas Budzeika. Šv. Marijos apsireiškimas Šiluvoje. Marianpolis, 1953.
George Clinton

**Džordžas Klintonas** (, 1739 m. liepos 26 d. – 1812 m. balandžio 20 d.) buvo JAV politikas ir karys. Jis buvo pirmasis (ir ilgiausiai pareigas ėjęs) Niujorko valstijos gubernatorius. Valdant prezidentams Tomui Džefersonui ir Džeimsui Medisonui, Džordžas Klintonas ėjo JAV viceprezidento pareigas.

Prancūzų ir indėnų kare Klintonas kovojo britų pusėje.

Klintonas buvo Kontinentinio kongreso narys ir balsavo už JAV nepriklausomybės deklaraciją. Jis buvo Džordžo Vašingtono draugas.

Klintonas buvo JAV Demokratų-Respublikonų partijos. Klintonas dirbo viceprezidentu, valdant dviem skirtingiems JAV prezidentams. Jis yra vienas iš dviejų tai padarusių viceprezidentų. Džonas Kolhaunas taip pat dirbo viceprezidentu, valdant dviem prezidentams. 1808 metų JAV prezidento rinkimuose Klintonas buvo kandidatas į JAV prezidentus ir gavo šešis rinkikų kolegijos balsus.

Mirė 1812 metais nuo širdies smūgio. Jis tapo pirmuoju viceprezidentu, mirusiu einant šias pareigas.

|-
FK Kikinda

**FK Kikinda** – Serbijos futbolo klubas iš Kikindos.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1909 m. Apie tuos laikus nėra daug duomenų. 

Subyrėjus komunistinei Jugoslavijos valstybei rungtyniavo Serbijos ir Juodkalnijos čempionatuose.

### Serbijos ir Juodkalnijos čempionatai
Kitados rungtyniavo Serbijos ir Juodkalnijos aukščiausiame divizione, bet jame išbuvo vos du sezonus.

Vėlesniais metais prasidėjo klubo nuosmūkis. Iškrito į trečią pakopą, o paskui ir į ketvirtą.

### Serbijos čempionatai
Nuo 2006–2007 m. rungtyniavo Serbijos čempionatuose (Juodkalnija atkūrė nepriklausomybę). 

Rungtyniavo trečioje pakopoje, buvo iškitę į ketvirtą, keletą sezonų praleido penktoje pakopoje.

## Pasiekimai
* s pusfinalis (1980 m.)

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
* Globalsportsarchive
FK Zvezdara

**Belgrado „Zvezdara“** – buvęs Serbijos futbolo klubas iš Belgrado, Zvezdaros mikrorajono.

## Pasiekimai
Įkurtas 1951 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.

2002 m. prijungtas prie Srem Beograd klubo.

## Pasiekimai

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
FK Hajduk Beograd

**Belgrado „Hajduk“** – Serbijos futbolo klubas iš Belgrado.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1937 m. Kitados rungtyniavo aukščiausiame šalies divizione.

## Pasiekimai

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia balta apranga. 

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
FK Milicionar Beograd

**Belgrado „Milicionar“** – buvęs Serbijos futbolo klubas iš Belgrado. 

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1946 m., Belgrade, įkurtas Milicionar klubas. 

Šiame klube žaidę futbolininkai dažnai buvo Serbijos vidaus reikalų sistemoje dirbantys tarnautojai. 

Iki 1997 m. klubas žaidė žemesniuose divizionuose, regioninėse pirmenybėse. 

1997–1998 m. sezone laimėjo Antrąją lygą Rytuose ir buvo perkelti į aukščiausią šalies lygą. 

Išliko elito gretose iki 2001 m., kai iškrito į žemesnę pakopą. 

2001 m. prijungtas prie FK Radnički Obrenovac klubo.

### FK Policajac
Pastaraisiais metais radosi FK Policajac, kuris kartais laikomas klubo tradicijų tęsėju.

2012/2013 m. Antrojoje Belgrado lygoje, Dunojaus grupėje, jie tapo nugalėtojais.

## Pasiekimai

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidė mėlyna apranga.

## Taip pat skaitykite
* FK Radnički Obrenovac

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
FK Radnički 1923

**Kragujevaco „Radnički“** – Serbijos futbolo klubas iš Kragujevaco.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1923 m. Kitados rungtyniavo Jugoslavijos, vėliau – Serbijos ir Juodkalnijos čempionate, o galutinai subyrėjus Jugoslavijai, žaidė Serbijos čempionate.

Nuo 2006–2007 m. sezono žaidė Serbijos lygoje (III pakopa), o 2009–2010 m. tapo nugalėtojais savo grupėje. Po sezono buvo perkelti į aukštesnį lygmenį.

2010–2011 m. sezone Pirmoje lygoje buvo antri. Po sezono buvo perkelti į stipriausią šalies lygą.

Nuo 2011–2012 m. sezono rungtyniavo Superlygoje. 2014–2015 m. sezone liko šešiolikti Superlygoje. Po sezono sekė kitimas į Pirmą lygą, o po to iškrito į Serbijos lygą (III pakoipa).

2020–2021 m. sezone tapo Pirmos lygos nugalėtojais. Po sezono buvo perkelti į stipriausią šalies lygą.

Nuo 2021–2022 m. sezono rungtyniavo Superlygoje. 

## Sezonai

|}

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia raudona apranga. 

## Pasiekimai

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
FK Mladost Bački Jarak

**Bački Jarako „Mladost“** – Serbijos futbolo klubas iš Bački Jarako.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1947 m. 

Ilgus metus žaidė žemesniuose divizionuose. 1995 m. pateko į tuometinę Jugoslavijos Pirmą lygą.

1995–1996 m. sezone liko tarp prasčiausių komandų ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.

## Pasiekimai

## Sirgaliai
FK Mladost sirgaliai vadinami Djavoli („velniais“).

## Išnašos

## Nuorodos
* Facebook
* SOCCERWAY
FK Mladost Apatin

**Apatino „Mladost“** – Serbijos futbolo klubas iš Apatino.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1928 m. Kitados rungtyniavo aukščiausioje šalies lygoje.

## Pasiekimai

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia balta žalia apranga. 

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
FK Radnički Obrenovac

**Obrenovaco „Radnički“** – Serbijos futbolo klubas iš Obrenovaco.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1927 m. Ilgą laiką rungtyniavo žemesnės pakopos pirmenybėse.

Subyrėjus komunistinei Jugoslavijai ir įvykus lygų restruktūrizacijai, klubas pamažu iškopę į aukštesnius divizionus.

Serbijos ir Juodkalnijos aukščiausiojoje lygoje debiutavo 2002 m., o ekipa 2003–2004 m. sezone liko dvylikta ir išsaugojo vietą tarp stipriausių klubų. 

Sekantis sezonas buvo lemiamas, nes ekipa liko penkioliktoje vietoje iš šešiolikos dalyvių ir sekė kritimas į žemesnį divizioną.

Nuo 2006–2007 m. eilę metų rungtyniavo Serbų lygoje (III pakopa, Belgradas).

## Pasiekimai
* s ketvirtfinalis (2002 m.)

## Sezonai

|}

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia balta raudona apranga. 

## Išnašos

## Nuorodos
* Facebook paskyra
* SOCCERWAY
* soccerway 1955
* Transfermarkt
* zerozero.pt
* worldfootball.net
* Globalsportsarchive
* srbijasport.net
FK Loznica

**Loznicos FK** – Serbijos futbolo klubas iš Loznicos.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1919 m.

Galutinai subyrėjus Jugoslavijai ir susikūrus Serbijos futbolo sistemai, rungtyniavo žemesniųjų pakopų pirmenybėse. 

2015–2016 m. pateko į Pirmą lygą, tačiau joje užėmė keturioliktą vietą ir po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną.

Keturis sezonus praleido trečioje pakopoje. 2019–2020 m. joje liko vos septinti, bet dėl pandemijos sukeltos sumaišties po sezono buvo perkelti į aukštesnį divizioną.

2020–2021 m. sezono debiutavo Pirmoje lygoje. Joje užėmė penktą vietą.

2021–2022 m. sezone rungtyniavo Pirmoje lygoje (II) ir joje užėmė aštuntą vietą.

2022–2023 m. sezone ir toliau žaidė Pirmoje lygoje.

## Sezonai

|}

## Pasiekimai

## Emblema

File:Lo grb.png|ankstesnioji
vaizdas:FK Loznica.png|dabartinė


## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia balta žalia apranga. 

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* facebook paskyra
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
FK Jastrebac Proleter Niš

**Nišo „Jastrebac Proleter“** – Serbijos futbolo klubas iš Nišo.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1946 m. Komunistinės Jugoslavijos laikais žaidė regioninėse pirmenybėse.

1993–1994 m. sezone rungtyniavo Pirmoje Jugoslavijos lygoje (aukščiausioji lyga). Liko paskutinėje vietoje (dvidešimti) ir iškrito į žemesnį divizioną.

Vėliau sekė kritimas į žemesnius divizionus. 

Tapo mėgėjišku klubu. Nuo 2008–2009 m. žaidė Nišo regiono Pirmoje lygoje.

2010 m. klubas nutraukė savo veiklą.

## Pasiekimai

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia pupurine apranga. 

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
* Srbijasport
FK Sloboda Užice

**Užicės „Sloboda“** – Serbijos futbolo klubas iš Užicės.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1925 m. 2010 m. susijungė su FK Sevojno. Pradėjo naudoti FK Sloboda Point Sevojno pavadinimą. 

2011 m. spalio 11 d. vėl grįžo prie Sloboda pavadinimo.

2021–2022 m. rungtyniavo serbų lygoje, trečioje pakopoje. Vakarų grupėje užėmė pirmą vietą ir pateko į Pirmą lygą (antra pakopa).

Nuo 2022–2023 m. sezono varžėsi Pirmoje lygoje. 2024–2025 m. sezone iš šešiolikos dalyvių liko paskutinėje vietoje ir iškrito į žemesnį divizioną.

Nuo 2025–2026 m. sezono žaidė serbų lygoje (III).

## Pasiekimai

## Sezonai

|}

## Logotipas

Vaizdas:Sloboda Užice.svg|Emblema iki 2010 m.
Vaizdas:Sloboda Point Sevojno.png|Sloboda Point Sevojno
Vaizdas:FK Sloboda Užice logotipas.png|Dabartinė emblema


## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia juoda raudona apranga. 

## Išnašos

## Nuorodos
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
KF Prishtina

**Prishtinos KF** – Kosovo futbolo klubas iš Prištinos.

## Istorija
Klubas įkurtas 1922 m. tuo metu vadinosi **Kosova**. 

Kiti žinomi pavadinimai: **Proleter**, **Jedinstvo**, **Kosova** ir **KF Prishtina**.

Kosovui tapus nepriklausoma valstybe, klubas ne kartą tapo šalies čempionais, bei iškovojo šalies futbolo taurę.

## Sezonai

|}
### Išklotinė

## Pasiekimai

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia x apranga. 

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* facebook paskyra
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
* RSSSF duomenų bazė
Hamburgo kultūra

**Hamburgo kultūra** – finalinio paleolito archeologinė kultūra, kurią 1937 m. išskyrė Alfredas Rustas pagal 1933 m. tyrinėtą Maiendorfo gyvenvietę prie Hamburgo.

## Arealas

Hamburgo kultūra 10 700 m. pr. m. e. – 9600 m. pr. m. e. buvo paplitusi šiaurės rytų Prancūzijoje, šiaurės ir vidurio Vokietijoje, Olandijoje, Danijoje, vakarų Lenkijoje.

## Kultūra
Hamburgo kultūros žmonės, šiaurinių elnių medžiotojai, atsitraukus ledynams apsigyveno Šiaurės Europos lygumų teritorijose tarp ŠR Prancūzijos ir Vidurio Lenkijos. Žymiausios gyvenvietės – Maiendorfas (vok. Meiendorf), Štelmoras (vok. Stellmoor), Pogenvišas (vok. Poggenwisch) – manoma, buvo medžiotojų žiemos stovyklos. Čia rasta daug šiaurinių elnių ragų ir kaulų, akmeninių dirbinių, t. p. įrankių iš šiaurės elnio rago. Pagrindiniu prasimaitinimo šaltiniu buvo šiaurės elnių medžioklė. Taip pat medžioti laukiniai arkliai, stambūs vandens paukščiai (antys, žasys, gulbės) bei stambios žuvys. Medžiotojai statėsi apskrito ir ovalaus plano 3,5–5 m skersmens palapinės tipo pastatus. Naudojo titnaginius (strėlių antgalius, gremžtukus, rėžtukus, skeltis) ir kaulinius-raginius (vienaeiliai žeberklai su stambiomis užbarzdomis) dirbinius. Kultūrai būdingi įkotiniai antgaliai ir antgaliai su peteliais.
Hamburgo kultūra egzistavo Biolingo – Aleriodo pradžios laikotarpiais, t. y. prieš 15-14 tūkst. metų. Hamburgo kultūros genezė siejama su Madleno kultūra, o kultūros pabaiga nėra aiški, tačiau jos pėdsakų aptinkama Federmeserio kultūroje, Bromės-Liungbiu kultūroje, Arensburgo kultūroje. Britanijos teritorijoje egzistavo savotiškas Hamburgo kultūros variantas įvardijamas Kresvelo kultūra. Lietuvoje Hamburgo kultūros radinius pirmasis išskyrė E. Šatavičius. Jie aptikti penkiose Pietų Lietuvos gyvenvietėse.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Archäologisches Landesmuseum der Chr.-Albrecht-Universität (Hrg.): Steinzeitliche Jäger in Schleswig-Holstein, Schleswig 1998.
* From the First Humans to the Mesolithic Hunters in the Northern German Lowlands, Current Results and Trends – THOMAS TERBERGER. From: Across the western Baltic, edited by: Keld Møller Hansen & Kristoffer Buck Pedersen, 2006, ISBN 87-983097-5-7, Sydsjællands Museums Publikationer Vol. 1
* E. Probst: Deutschland in der Steinzeit, München 1991, 102–106. ISBN 3-572-01058-6
* Alfred Rust. Das altsteinzeitliche Rentierjägerlager Meiendorf. Neumünster, 1937.
Hamandžios kultūra

**Hamandžios kultūra** – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1953 m. atrastą *Baia Hamangia* (Rumunija) gyvenvietę prie Golovijos ežero.

## Arealas
Hamandžios kultūra 5500 m. pr. m. e. – 4700 m. pr. m. e. buvo paplitusi Balkanų šiaurinėje dalyje. Hamandžios kultūra susiklostė Dobrudžoje veikiama Vinčos kultūros, Dudeščio kultūros ir Karanovo kultūros, vėliau paplito Rumunijoje ir šiaurės rytų Bulgarijoje. Skiriama pagal gyvenvietes ir kapinynus. Svarbiausios gyvenvietės – Ceamurlia de Josas, Medgidija, Targušoras, Konstanca, Durankulakas.

## Kultūra
Hamandžios kultūros žmonės gyveno olose ir gyvenvietėse, įkurtose derlingose Dunojaus deltos žemėse ir Juodosios jūros pakrantėse, ežero ir upių krantų terasose. Statėsi pusiau žemines ir stačiakampius pastatus. Vertėsi žemdirbyste, naudojo smulkius mikrolitinius titnaginius įrankius.

Kapinynai (Černavoda, Durankulakas) dideli; Černavodės kapinyne rasta daugiau kaip 500 kapų. Keramika puošta taškelių ornamentu. Hamandžios kultūrai būdingos molinės antropomorfinės (daugiausia moters) statulėlės. Hamandžios kultūros bendruomenę asimiliavus Bojano kultūros bendruomenei tarp Juodosios jūros ir Dunojaus susiklostė Gumelnicos kultūra.

## Šaltiniai
Hopvelio kultūra

**Hopvelio kultūra** arba **Hopvelio tradicija** – indėnų archeologinė kultūra, pavadinta *Hopevelio fermos* (Roso grafystė, Ohajo valstija), prie kurios 1928 m. V. McKernas tyrinėjo laidojimo paminklus, vardu.

## Arealas
Hopvelio kultūra 100 m. pr. m. e. – 400 m. buvo paplitusi Šiaurės Amerikoje, dab. JAV Ohajo, Mičigano, Viskonsino, Indianos, Ilinojaus, Ajovos, Kanzaso, Pensilvanijos ir Niujorko valstijose.

## Kultūra
Hopvelio kultūros gyvenvietės kurtos prie upių. Žmonės vertėsi žemdirbyste (augino kukurūzus, saulėgrąžas, pupas ir moliūgus), medžiojo ir žvejojo, rinko maistą. Naudojo metalinius (varinius ir geležinius) įrankius, lygiu paviršiumi keramiką, puoštą įrėžtomis ar įspaustomis linijomis, dažniausiai ties kontūru. Kultūrai būdingi įvairių geometrinių formų žemės pylimai (laidojimo paminklai, gynybiniai pylimai, religinių ar kitų statinių pakylos), ornamentuoti akmeniniai ir metalo dirbiniai, išraižyti ir poliruoti paukščiai, dažniausiai giedantys, žuvys, kt. gyvūnai. Metalo dirbiniai gaminti iš meteoritinės geležies, vario, sidabro ir retkarčiais aukso; auksu dažniausiai puošti ornamentai. Rasta daug iš vario lakštų padarytų žėručių. Mirusieji laidoti pilkapiuose; rasta grupinių kapų. Hopvelio kultūros nacionaliniame istorijos parke yra 24 pilkapiai, išsidėstę palei Scioto upę (Ohajo valstija). Nuo 400 m. Hopvelio kultūra pamažu ėmė nykti.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Brose, D. (1979). D. Brose & N. Gerber. ed. Hopewellian Archaeology. Kent University Press. pp.&nbsp;3–8.
* Douglas T. Price, and Gary M. Feinman (2008). Images of the Past, 5th edition. New York: McGraw-Hill. pp.&nbsp;274–277. ISBN 978-0-07-340520-9.
* Hopewell Archeology: The Newsletter of Hopewell Archeology in the Ohio River Valley; 4. Current Research on the Goodall Focus; Volume 2, Number 1, October 1996
* Smith, B.D. (1986). The Archaeology of the southeastern United States: from Dalton to de Soto, 10,500 to 500 BP. University of Georgia Press. 1–92.
* Turner, Christopher S. (1983). „An Astronomical Interpretation of the Hopeton Earthworks“. C. S. Turner.
Gonavo įlanka

**Gonavo įlanka** () – didelė Karibų jūros įlanka, įsiterpusi į vakarinę Espanjolos salos dalį. Jos centrinėje dalyje yra nemaža Gonavo sala, o pakrantėse – Kajemitų salelės. Prie įlankos įsikūrę šie Haičio miestai: Port o Prensas, Gonaivas, Sent Markas, Miražoanas, Žeremi.

Didžiausia įtekanti upė – Artibonitas.
Horgeno kultūra

**Horgeno kultūra** – vėlyvojo neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal radinius prie Horgeno netoli Ciuricho, Šveicarija.

## Arealas
Horgeno kultūra apie 3400 – 2850 m. pr. m. e. buvo paplitusi dab. Šveicarijos šiaurinėje dalyje ir Pietvakarių Vokietijoje, kai kur jos arealas tęsėsi iki Reino upės. Horgeno kultūros genezė siejama su Prancūzijoje (Senos-Uazos-Marnos regione) plitusią kultūra ir Vartbergo kultūra, jų keramika turi daug bendrų bruožų.

## Kultūra
Pagal keramiką skiriami du Horgeno kultūros laikotarpiai: ankstyvasis ir vėlyvasis. Ankstyvojo laikotarpio keramika grubiu paviršiumi, puodai paaukštinti su žemu podugniu, vėlyvojo – įvairių formų, puošta spiralės ornamentu. Žmonės gyvenvietes kūrė prie vandens telkinių, jos buvo aptveriamos statinių tvora. Pelkėtose vietose ant polių eile buvo statomi siauri stačiakampiai pastatai su įėjimu iš galo; gyvenvietėse rasta iki 3 namų eilių. Horgeno kultūros gyventojai vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Naudojo šiek tiek apdirbtus titnaginius įrankius, dažniausiai peilio pavidalo plokšteles, strėlių antgalius, akmeninius kirvius. Mirusiuosius laidojo gyvenvietėse, dengtose galerijose.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Martin Kolb: Die Seeufersiedlung Sipplingen und die Entwicklung der Horgener Kultur am Bodensee, in: Helmut Schlichterle (Hrsg.): Pfahlbauten rund um die Alpen. Theiss, Stuttgart 1997. ISBN 3-8062-1146-9 (Archäologie in Deutschland. Theiss, Stuttgart 1992ff. Sonderheft.) ISSN 0176-8522, Seite 22-28
* Kantonsarchäologie Zürich: Die Horgener Kultur, Faltblatt von 1998
Brduvas

**Brduvas** () – kaimas centrinėje Lenkijoje, Didžiosios Lenkijos vaivadijoje ir Kolo paviete, Babiako savivaldybėje. Nutolęs 4 km į rytus nuo Babiako.

## Istorija
Brduvas iki 1870 m. turėjo miesto teises.

## Galerija

Vaizdas:Brdów - kościół i klasztor.jpg|Bažnyčia
Vaizdas:Wysoczyzna Kujawska.jpg|Kujavijos plynaukštė
Vaizdas:Brdów - wnętrze kościoła.jpg|Bažnyčios interjeras


## Šaltiniai
Hesaro kultūra

*Panašiai skambanti 7-2 tūkstantmečio pr. m. e. [[Tadžikija|Tadžikijos]] kultūra vadinama [[Hisaro kultūra]]*

**Hesaro kultūra** arba *Gisaro kultūra* – eneolito ir bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Hesaro gyvenvietės prie Damgano, Semnano ostanas (Šiaurės Irano provincija) pavadinimą.

## Arealas
Hesaro kultūra 4 – 2 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi šiaurės rytų Irane. Ji susiklostė iš vietinių kultūrų veikiama Sejalko kultūros. Iš Hesaro kultūros skirtingais laikotarpiais išsiskyrė vietinės – Bakuno, Džafaro, Abado, Jari ir Suso kultūros.

## Kultūra
Hesaro kultūros žmonės gyveno stačiakampiuose nedegtų plytų namuose. Vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste. 3 tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje – 2 tūkstantmetyje pr. m. e. Hesaro kultūra klestėjo, mokėta išgauti ir apdirbti geležį. Naudota lipdyta, puošta geometriniu ornamentu ir žiesta keramika su ožių, leopardų ir paukščių piešiniais, akmeniniai įrankiai, metaliniai dirbiniai. Šiuo laikotarpiu susiklostė socialiniai sluoksniai. Prie Hesaro gyvenvietės rastas namas-kapas, kuriame, manoma, palaidota didikų šeima. Mirusieji laidoti gyvenvietės teritorijoje su gausiomis įkapėmis. Hesaro kultūrai būdingų dirbinių aptinkama to meto Viduriniojo Irano ir Pietų Turkmėnijos kultūrose.

## Šaltiniai
Hasunos kultūra

**Hasunos kultūra** arba **Tel Hasunos kultūra** – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1943–1944 m. tyrinėtą Tel Hasunos gyvenvietę į pietus nuo Mosulo.

## Arealas
Hasunos kultūra 7 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje – 6 tūkstantmečio pr. m. e. pabaigoje buvo paplitusi dabartiniame Irake.

## Kultūra
Hasunos kultūrai būdinga trikampių ornamentu puošta arba juodai dažyta keramika – taurės, plačiakakliai ąsočiai. Žmonės gyveno gyvenvietėse, 3-4 kambarių namuose su krosnimis ir vidiniu kiemu; pastatai statyti iš nedegto molio plytų. Vertėsi žemdirbyste (aptikta laukų drėkinimo sistemų liekanų) ir gyvulininkyste. Naudojo gludintus kirvelius ir kaplius, medinius pjautuvus su titnaginiais ašmenėliais, buožes.

Mirusiuosius laidojo kieme, vaikus – kartais induose po namų grindimis; į kapus dėdavo indų, dažniausiai ištapytų įvairiais ornamentais ir molinių moters statulėlių. Hasunos kultūra išsirutuliojo į Halafo kultūrą.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Matthews, The Archaeology of Mesopotamia: Theories and Approaches. Routledge. London. 2003.
Iberijos-Mauritanijos kultūra

**Iberijos-Mauritanijos kultūra** – Šiaurės Afrikos vėlyvojo paleolito archeologinė kultūra. Anksčiau manyta, kad Iberijos-Mauritanijos kultūra plito ir Ispanijoje, taip kultūros pavadinime atsirado žodis Iberija.

## Arealas
Iberijos-Mauritanijos kultūra 20 000 – 8000 m. pr. m. e. buvo paplitusi Šiaurės Afrikoje. Datuojama vėlyvojo Vurmo laikotarpio ledynmečiu. Iberijos-Mauritanijos kultūra turi bendrų bruožų su vėlyvąja Madleno kultūra (15 000 m. pr. m. e.). Manoma, kad Iberijos-Mauritanijos kultūra susiklostė iš vietinių kultūrų; prie Nilo upės slėnio kultūros (Halfano kultūra) žmonių palaikų liekanų dažniausiai randama Iberijos-Mauritanijos kultūros radinių. Kita grupė, žinoma kaip Mechta el Arbi rasė, gyveno Viduržemio jūros pakrantėse nuo Kirenaikos (Libija) iki Maroko. Šios grupės atstovais dažniausiai laikomas Šiaurės Afrikos Kromanjono žmogus.

## Kultūra
Iberijos-Mauritanijos kultūros žmonės naudojo daugiausia medinius kaltus, kirstukus, šiek tiek akmeninių dirbinių (būdingi ašmenėliai ir mikrolitai), rinko maistą. Palei Viduržemio jūrą rasta moliuskų kriauklių didelių sampilų. Mirusieji kartais apiberti ochra, greta jų rasta maisto liekanų ar žvėrių ragų. Iš Iberijos-Mauritanijos kultūros susiklostė mezolitinė Kapso kultūra (8000 – 2700 m. pr. m. e.); jos žmonės taip pat naudojo mažus ašmenėlius, bet Kapso kultūros arealuose kapų neaptinkama.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Josef Eiwanger: Marokko – An der Nahtstelle zweier Kontinente. in: Archäologie in Deutschland, Theiss-Verlag, Stuttgart 2/2003
* R. Kéfi, A. Stevanovitch, E. Bouzaid, E. Béraud-Colomb. Diversité mitochondriale de la population de Taforalt (12.000 ans bp – Maroc): une approche génétique à l'étude du peuplement de l’Afrique du Nord / Anthropologie, Volume 43/1, 2005, pp.&nbsp;1-11
* D. Lubell. Continuité et changement dans l'Épipaléolithique du Maghreb / Le Paléolithique en Afrique, l’histoire la plus longue, Artcom, 2005, ISBN 2-87772-297-X
* Abdeslam Mikdad, Josef Eiwanger: Recherches préhistoriques et protohistoriques dans le Rif oriental (Maroc). in: Beiträge zur Allgemeinen und Vergleichenden Archäologie, Bd. 20
* Johannes Moser: La Grotte d’Ifri n’Ammar, Tome 1, L’Ibéromaurusien. AVA Forschungen, Band 8. Linden Soft Verlag, 2003, ISBN 3-929290-28-6
Ilgasis pilkapis

**Ilgasis pilkapis** – vienas iš laidojimo paminklų, iš žemių supiltas trapecijos arba stačiakampio plano pilkapis, siejamas su piltuvėlinės keramikos kultūra.

## Arealas
Ilgieji pilkapiai 5 – 4 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitę Šiaurės ir Vidurio Europoje. Trapecijos plano ilgųjų pilkapių rasta Anglijoje, Pietų Škotijoje, Danijoje, Šiaurės Vokietijoje, Vakarų ir Pietų Lenkijoje. 

## Pilkapiai
Ilgieji pilkapiai dažnai aptinkami po du ar tris, kartais didesnėmis grupėmis; Sarnovo pilkapyną (Vakarų Lenkija) sudarė 9 pilkapių grupė. Šie pilkapiai būna 24–45 m ar 60–80 m ilgio, dažniausiai 3–11 m pločio, vienas galas platesnis – manoma, tai priekinė dalis. Kujavijoje rasta iki 170 m ilgio pilkapių. 

Įėjimas į pilkapį įrengtas priekinėje dalyje, dažniausiai į tekančios saulės pusę, dažniausiai jie orientuoti rytų – vakarų arba šiaurės rytų ir pietvakarių kryptimi. Pilkapiai buvo sutvirtinti akmeniniais (akmenys lygiais plokščiais paviršiais), kartais mediniais (rąstų) aptvarais. Akmenys nuo platesniojo galo krauti mažėjančia tvarka. Rąstų aptvarų (vertikalūs mediniai stulpai sustatyti pamatų griovelyje) rasta Danijoje, Bohemijoje ir Pietų Lenkijoje. Kai kuriuos pilkapius juosė akmenų ir rąstų siena (Stengadas, Danija). 

Stačiakampio plano pilkapį sudarė stačiakampės konstrukcijos, statytos ant stulpų – perkirstų medžių kamienų, apkrautų akmenimis, karkaso, apipiltos žemėmis. Juos į skyrius dalijo skersinės akmenų ar akmenų ir rąstų sienos arba medinės tvorelės. Barkerio (Djurslandas, Danija) du apie 85 m ilgio ir 6,5-7,5 m pločio pilkapiai (laikyti namais) buvo padalyti į apie 3 m ilgio 26 patalpas. Aptikta stačiakampių 4 x 4 m ar 3-4 x 5 m dydžio statinių su palapinės pavidalo stogu, įrengtų virš kapo, manoma, naudotų apeigoms. Tokių statinių rasta Kujavijoje ir Jutlandijoje. Juose rasta laužavietės žymių. 

Ilgajame pilkapyje dažniausiai buvo įrengiamas vieno mirusiojo kapas. Kapai – stačiakampės dėžės iš akmenų ir rąstų, įrengti duobėse arba ant žemės. Įkapės kuklios: vienas ar keli daiktai, dažniausiai dekoruotos vazos, šernų iltys, kartais titnaginiai įrankiai. Rasta gintarinių karolių, kurie buvo veriami į vėrinius arba siuvami prie drabužių. Kai kur trūksta mirusiojo griaučių, manoma, palaidojus mirusįjį, dar kuriam laikui pilkapis buvo paliekamas neuždarytas, kad paukščiai nulestų audinius. Prie įėjimo į pilkapius dažnai statyti trikampiai – l m ir aukštesni akmenys, manoma, simbolizavo regeneratyvinį Deivės trikampį. 4 tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje Olandijoje, Vokietijoje ir Pietų Skandinavijoje atsiradę dolmenai, Lenkijoje apie 3200 m. pr. m. e. – koridoriniai kapai ilgainiui pakeitė ilguosius pilkapius.

## Šaltiniai
Ipiutako kultūra

**Ipiutako kultūra** – eskimų archeologinė kultūra, pavadinta pagal Hapo kyšulyje, į pietus nuo Ipiutako lagūnos (Beringo jūra), F. Rainio (JAV) ir H. Larseno (Danija) atrastą ir 1939–1941 m. tirtą gyvenvietę.

## Arealas
Ipiutako kultūra 500–900 m. buvo paplitusi Aliaskos šiaurės vakarinėje dalyje. Ipiutako kultūra turi sąsajų su Kachemako kultūra.

## Kultūra
Ipiutako kultūros žmonės šiltuoju metų laiku gyvenvietes kūrė prie vandens, šaltuoju – kėlėsi į kyšulio gilumą. Gyveno 4 x 4 m dydžio medinėse pusiau žeminėse su židiniais. 1939–1941 m. rasta apie 580 tokių pastatų. Vertėsi žvejyba, medžiokle – medžiojo vėplius ir ruonius, taip pat šiaurinius elnius, paukščius. Naudojo akmeninius (iš titnago ir skalūno darė rėžtukus, grandukus, gremžtukus) ir kaulinius (iš kaulo, ilčių ir ragų darė strėlių antgalius, žeberklus, harpūnus) įrankius. Kauliniai dirbiniai puošti realistiškais piešiniais ir geometriniais ornamentais. Keramikos nenaudojo.

Mirusiuosius laidojo su įkapėmis ir kaukėmis, kartais mediniuose karstuose. Kapuose taip pat rasta iš ilčių padarytų gyvūnų skulptūrėlių ir fantastinių figūrėlių, įvairių ažūrinių dirbinių; manoma, jie susiję su šamanizmu. Ipiutako kultūrą pakeitė Tulės kultūra.

## Šaltiniai
Įspaudinės keramikos kultūra

**Įspaudinės keramikos kultūra** arba *Kardialinės keramikos kultūra* arba *Impreso kultūra* – Europos neolito archeologinė kultūra.

## Arealas

Įspaudinės keramikos kultūra buvo pirmoji Europos žemyno neolitinė kultūra. Manoma, kad jos nešėjai atsikėlė iš Levanto, migravę į Balkanus, o vėliau į kitas Viduržemio jūros šalis, išstumdami vietines mezolitines kultūras. 7000–5000 m. pr. m. e. ji buvo paplitusi Adrijos jūros pakrantėse (dab. Albanija, Serbija ir Juodkalnija, Pietryčių Italija) ir Vakarų Graikijoje.

Iš šios kultūros išsivystė lokalūs variantai – Danilo-Kakanjo kultūra ir kitos.

## Kultūra
Įspaudinės keramikos kultūrai būdinga gerai išdegta su smėlio, žvyro ar smulkinto titnago priemaišomis lipdytinė keramika, puošta sraigių kriauklelių, nagų ar pagaliukų įspaudais, ornamentais ir simboliais. Puodai dideli, daugiausia pusrutulio ar kūgio formos, arba ovalūs, plokščiu dugnu. Ankstyvoji keramika nuo viršaus iki apačios puošta įspaudimais, vėlyvoji – poliruota ruda ar juoda spalva, puošta raižiniais ir inkrustacijomis, trikampiais, eglute, rombais, horizontaliomis ir vertikaliomis linijomis bei dryželiais arba ant tamsiai geltono fono dažytais ornamentais.

Įspaudinės keramikos kultūros žmonės gyveno kalnų pašlaičių urvuose ir atvirose gyvenvietėse, kurios ilgainiui pradėtos įtvirtinti – apie jas kasti grioviai; gyvenvietėse rasta pinučių sienų, glaistytų moliu, namų liekanų. Vertėsi žemdirbyste (augino kviečius, miežius, pupas; rasta trinamųjų girnų akmenų), gyvulininkyste (laikė galvijus, avis, ožkas), žvejyba, medžiokle, rinko maistą. Naudojo kaulinius ir raginius įrankius; rasta daug sraigių kriauklelių, antropomorfinių vazų, atspaudų ir skulptūrėlių. Įspaudinės keramikos kultūros keramikos dar randama Pietų Prancūzijoje ir Ispanijoje, kur ji, manoma, išplito dėl žmonių kelionių jūra.

## Šaltiniai

## Literatūra
* William K. Barnett, Douglas T Price, ed., Cardial pottery and the agricultural transition, p.&nbsp;96
* Manen et al. Le Néolithique ancient de la péninsule Ibérique: vers une nouvelle evaluation du mirage africain?, 2007, pp.&nbsp;133-151

## Galerija

Image:Cerámica cardial-La Sarsa (España).jpg
Image:Cardium pottery example.png
Image:Cardial Impression 1.jpg
Image:Cardial Impression 2.jpg
Image:Cardial Impression 3.jpg
Image:Cardial Impression 4.jpg
Image:Cardial fragmento.png
Kušnarenkovo kultūra

**Kušnarenkovo kultūra** – geležies amžiaus archeologinė kultūra, ją išskyrė V. Geningas pagal 1955–1959 m. kasinėtą Kušnarenkovo kapinyną (Baškirija).

## Arealas
Kušnarenkovo kultūra VI a. – VIII a. buvo paplitusi Pietų Urale, Pauralėje – Belos, Karnos ir Ikos baseinuose. Žinoma daugiau kaip 40 paminklų – kapinynų, pavienių kapų ir gyvenviečių. Manoma, kad Kušnarenkovo kultūra išplito VI a. viduryje iš Užuralės ir Vakarų Sibiro miškastepių rajonų. Kušnarenkovo kultūros žmonės – ugrų protėviai. VIII a. į vakarus nuo Uralo ir Pauralės atklydus kitai ugrų genčių grupei susiklostė Karajakupovo kultūra.

## Kultūra
Kušnarenkovo kultūros žmonės – klajokliai, slėniuose ir upių terasose kūrė laikinas gyvenvietes. Vertėsi gyvulininkyste ir medžiokle. Naudojo akmeninius, kaulinius ir geležinius įrankius bei ginklus. Papuošalai ir dekoratyvinės detalės dažniausiai metaliniai. Keramika lipdyta, plonasienė, apskritadugnė, dailių formų. Greta gyvenviečių aptinkama kapinynų arba pavienių kapų.

Mirusieji laidoti po mažais pilkapių sampilais, supiltais iš žemių, negiliose stačiakampėse ar ovalo formos duobėse, aukštielninki, su įkapėmis. Galvūgalyje dėdavo indą su maistu mirusiajam. Pilkapiuose laidota 1-3 mirusieji, kartais juose aptinkama žirgų galvų ir kojų. Įkapės: ginklai (kauliniai ir geležiniai strėlių antgaliai, geležiniai kalavijai), įvairūs papuošalai, kauliniai apkalai, indai, pakinktai (balnakilpės ir žąslai), diržo sagtys ir puošybos detalės, dažniausiai su heraldiniais motyvais.

## Šaltiniai
Lagocos kultūra

**Lagocos kultūra** – vėlyvojo neolito archeologinė kultūra, pavadinta Lombardijos vietovės *Lagozza di Besnate* vardu.

## Arealas
Lagocos kultūra 3600–2600 m. pr. m. e. buvo paplitusi Šiaurės Italijoje. Susiklostė iš Šasė kultūros. Svarbiausios gyvenvietės Ligūrijoje: *Arene Candide, Caverna dell’Acqua, Caverna del Morte*, Emilijoje-Romanijoje – *Pescale*.

## Kultūra
Lagocos kultūrai būdingi gerai poliruoti lygiu arba gludintu paviršiumi su rankenomis arba kiauromis ašelėmis puodai, dubenys ir apskritadugnės vazos, lėkštės. Indai kartais puošti spindulinėmis linijomis arba brūkšnelių trikampiais. Lagocos kultūros žmonės gyveno olose ir atvirose gyvenvietėse prie upių ir ežerų. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, šiek tiek žemdirbyste. Būta tekstilės pradmenų; gyvenvietėse rasta iš karnų pintų kilimėlių, krepšių, lininių verpalų ričių, molinių versptukų ir staklių svarelių. Naudojo akmeninius įrankius (kirvius, titnaginius strėlių antgalius, pjautuvus). Apie 2850 m. pr. m. e. Lagocos kultūros žmonės patraukė Adrijos pajūriu į Vidurio ir Pietų Italiją, kur bronzos amžiuje susidarė Apeninų kultūra.

## Šaltiniai
Lenka Kotková

**Lenka Kotková** (g. 1973 m. liepos 26 d.) – čekų astronomė. Daugelio asteroidų atradėja. 2000 m. pelnė Zdeněk Kvíz apdovanojimą už darbą su kintamosiomis žvaigždėmis.

## Atrasti asteroidai

## Šaltiniai
Laidojimo laukų kultūra

**Laidojimo laukų kultūra** (arba ***Laidojimo urnų laukų kultūra***) – bronzos amžiaus pabaigos ir ankstyvojo geležies amžiaus archeologinių kultūrų, paplitusių Europoje, grupė.

## Arealas

XIII a. pr. m. e. – IV a. pr. m. e. nuo Baltijos rytinio pajūrio iki Dunojaus ir nuo Šprė upės iki Voluinės buvo paplitusi Lužitėnų kultūra. 2 tūkstantmečio pr. m. e. pab. – 1 tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje Dunojaus ir Reino slėniuose, Šiaurės vakarų Šveicarijoje ir Rytų Prancūzijoje buvo paplitusios Pietų vokiečių ir Pareinės kultūros; vėliau jos apėmė visą Prancūziją, VIII a. pr. m. e. – Pirėnų pusiasalį, IX a. pr. m. e. – VIII a. pr. m. e. – Britaniją. Rytų Europoje II a. pr. m. e.- IV a. m. e. egzistavo trys Laidojimo laukų kultūros: Černiachovo kultūra, Pševorsko kultūra, Zarubincų kultūra.

## Kultūra
Laidojimo laukų kultūroms būdinga panaši laidosena: mirusieji laidoti kapinynuose. Ankstyvuoju laikotarpiu sudegintų palaikų likučiai buvo supilami į molines urnas, jos dedamos kapo duobės dugne, vėlyvuoju laidoti ir nedeginti.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Hans Joachim Behnke: Untersuchungen zu Bestattungssitten der Urnenfelderzeit und der älteren Eisenzeit am Hochrhein. Die hallstattzeitlichen Grabhügel von Ewattingen und Lembach und die urnenfelderzeitliche Siedlung von Ewattingen im Landkreis Waldshut. Leipziger Universitäts-Verl., Leipzig 2000, ISBN 3-934565-65-4.
* M. Coles/A. F. Harding, The Bronze Age in Europe (London 1979).
* Konrad Jażdżewski, Urgeschichte Mitteleuropas (Wrocław 1984).
* Wolfgang Kimmig: Die Urnenfelderkultur in Baden. Untersucht aufgrund der Gräberfunde. de Gruyter, Berlin 1940 (= Römisch-germanische Forschungen, Bd. 14).
* Hermann Müller-Karpe: Beiträge zur Chronologie der Urnenfelderzeit nördlich und südlich der Alpen. de Gruyter, Berlin 1959 (= Römisch-Germanische Forschungen, Bd. 22).
* Daniela Kern: Urnenfelderzeitliche Siedlungsfunde der unteren Holzwiese. Thunau am Kamp – Eine befestigte Höhensiedlung (Grabung 1965–1990). Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 2001 (= Mitteilungen der Prähistorischen Kommission der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Bd. 41), ISBN 3-7001-2985-8.
* G. Kraft: Die Stellung der Schweiz innerhalb der bronzezeitlichen Kulturgruppen Mitteleuropas. In Anzeiger für Schweizerische Altertumskunde, Neue Folge 29 (1927), S. 1–16, 74–90, 137–148, 209–216.
* Emil Vogt: Die spätbronzezeitliche Keramik der Schweiz und ihre Chronologie. Fretz, Zürich 1930 (= Denkschriften der Schweizerischen Naturforschenden Gesellschaft, Bd. 66, Abh. 1).
* G. Weber, Händler, Kieger, Bronzegießer (Kassel 1992).
* Ute Seidel, Bronzezeit. Württembergisches Landesmuseum Stuttgart (Stuttgart 1995).
* Association Abbaye de Daoulas (eds.), Avant les Celtes. L’Europe a l’age du Bronze (Daoulas 1988).
Kurumčios kultūra

**Kurumčios kultūra** – geležies amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal Kurumčios vietovę (Bajandajevo rajonas, Irkutsko sritis).

## Arealas
Kurumčios kultūra VI a. – X a. buvo paplitusi Rytų Sibire – Pabaikalėje, Lenos ir Angaros aukštupiuose.

## Kultūra
Kurumčios kultūrai būdingi paminklai – laikinos gyvenvietės, kapinynai, piliakalniai, uolų piešiniai. Kurumčios kultūros žmonės, pusiau klajokliai, gyveno genčių sąjungomis, vertėsi žemdirbyste, gyvulininkyste, metalo apdirbimu. Mirusieji laidoti nedeginti, ant kapo duobės statytas vadinamasis pomirtinis namelis. Baikalo ežero Olchono saloje rasta kapų su mažais čiumo pavidalo statiniais. Lenos aukštupyje ir palei Kudos upę ant uolų aptinkama piešinių raudona ochra, kurie dažniausiai vaizduoja raitelius su vėliavomis, kupranugarius, žmones ilgais drabužiais; jie panašūs į kirgizų, Jenisiejaus ir Altajaus tiurkų 1 tūkstantmečio pr. m. e. meną. Tarp uolų piešinių yra įrašų, kurie leidžia manyti, kad Kurumčios kultūros gyventojai (kurumčincai, kartais klaidingai tapatinami su rašytiniuose šaltiniuose minimais kurikanais) naudojo raštą. Kurumčios kultūra turėjo įtakos jakutų ir buriatų kultūrai.

## Šaltiniai
Pelkinė kalpokė

**Pelkinė kalpokė** (*Scutellaria galericulata*) – notrelinių  (*Lamiaceae*) šeimos augalų rūšis, priklausanti kalpokės genčiai. Tai daugiametis augalas, paplitęs Eurazijoje.

Būdingas aukštis 0,2-0,45 m. Lapai trumpakočiai, priešiniai, pailgi, negiliai karbuotai dantyti, tamsiai žali. Žiedai melsvi, 10-20 mm ilgio, žydi liepos-rugsėjo mėnesiais. Auga pelkėtose vietose, vandens telkinių pakrantėse, grioviuose, krūmuose, daugiausia humusinguose arba durpiniuose dirvožemiuose.

Pelkinė kalpokė turi vaistinių savybių, naudojama liaudies medicinoje. 

## Šaltiniai
Prancūzijos Togolandas

**Prancūzijos Togolandas** () buvo Prancūzijos mandatinė teritorija Vakarų Afrikoje, vėliau tapusi Togo Respublika. 

## Mandatinė teritorija

1914 m. rugpjūčio 26 d. į Vokietijos Togolando protektoratą įsiveržė Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės kariuomenės, kurios po penkių dienų kovų šalį užėmė. 1916 m. Togolandas buvo padalintas į prancūzų ir britų administruojamas zonas, o po karo Togolandas oficialiai tapo Tautų Lygos mandatine teritorija, administraciniais tikslais padalinta tarp Prancūzijos ir Jungtinės Karalystės.

Po Antrojo pasaulinio karo mandatinė teritorija tapo Jungtinių Tautų globojama teritorija, kurią administravo prancūzai.

Pagal 1955 m. statutą Prancūzijos Togolandas tapo autonomine respublika Prancūzijos sąjungoje, tačiau išlaikė savo kaip JT globojamos teritorijos statusą. Įstatymų leidžiamasis susirinkimas renkamas visuotiniu balsavimu turėjo ženklias galias vidaus politikoje, vykdomajai valdžiai atstovavo premjerministras, atskaitingas įstatymų leidžiamajai valdžiai. Šie pasikeitimai buvo įtvirtinti 1956 m. patvirtintoje konstitucijoje. 1956 m. rugsėjo 10 d. "Autonominės Togo Respublikos" premjeru tapo Nicolas Grunitzky. Tačiau dėl plebiscito metu vykusių pažeidimų 1958 m. įvyko visuotiniai rinkimai, kuriuos laimėjo Sylvanus Olympio. 1960 m. Togas tapo nepriklausoma valstybe.
Doina

**Doina** () – rumunų ir moldavų liaudies muzikos žanras. Melodija improvizacinė, su gausiais melizmais, daugiausia grindžiama diatoninėmis dermėmis.

Yra vokalinių doinų, kurios atliekamos solo, dažniausiai be instrumentų pritarimo, ir instrumentinių, atliekamų flueru, čimpojumi, smuiku.

Doina atsirado ankstyvojo feodalizmo epochoje kaip piemenų daina; vėliau paplito haidukų, rekrutų, meilės, revoliucinės doinos. Doinų melodijas naudojo tokie kompozitoriai, kaip Č. Porumbeskus, Dž. Eneskus, J. Koka, Š. Niaga.

## Šaltiniai