open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Rodney Govinden

**Rodnis Govindenas** (*Rodney Govinden*, g. 1984 m. rugsėjo 13 d.) – Seišelių buriuotojas, olimpietis. Specializuojasi „Laser“ burlaivių klasėje.

## Biografija
2015 m. tapo Afrikos vicečempionu „Laser“ burlaivių grupėje bei pelnė olimpinį kelialapį. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse sportininkas užėmė priešpaskutinę 45-ą vietą. Sportininkas taip pat buvo Seišelių vėliavnešys olimpiados atidarymo ceremonijoje. 2019 m. Afrikos čempionate iškovotas aukso medalis užtikrino dalyvavimą 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Rodney Govinden isaf svatainėje
Vest Brančas

**Vest Brančas** () – miestas JAV, pietinėje Mičigano valstijos dalyje. Ogemavo apygardos administracinis centras. Gyventojų 2 tūkst. (2010 m. duomenys). 

## Šaltiniai
*Oficiali svetainė
William Ryan

**Viljamas Rajanas** (*William Ryan*, g. 1988 m. gruodžio 23 d. Leik Makvoryje) – Australijos buriuotojas, olimpietis. Specializuojasi 470 jachtų burlaivių klasėje. Daugkartinis pasaulio čempionas.

## Biografija
2008 m. tapo pasaulio čempionato „29er“ burlaivių grupės sidabro medalininkas. Nuo 2013 m. iki 2015 m. australas laimėjo visus pasaulio čempiono titulus. 2016 m. vasaros olimpinėse žaidynėse poroje su Mathew Belcher iškovotas sidabro medalis. 2017 m. vėl tapo pasaulio čempionu. 2018 m. pasaulio buriavimo čempionate iškovota penkta vieta užtikrino dalyvavimą 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* TOK svetainėje
Leik Makvoris

**Leik Makvoris** () – Naujajame Pietų Velse esantis Australijos miestas. Gyvenvietės pavadinimas kilęs nuo šalia esančio Makvorio ežero. Mieste vyrauja kalnakasybos industrija, vandens turizmas.

## Istorija
Leik Makvorio gyvenvietė įkurta 1906 m.

1977 m. kovo 1 d. suteiktas savivaldybės statusas, o nuo 1984 m. rugsėjo 7 d. ir miesto teisės.

1982 m. atidaryta Eraring šiluminė jėgainė, kurioje deginama vietoje iškasta akmens anglis ir pagaminama 25 % Naujajam Pietų Velsui reikalingos elektros energijos.

## Miestai partneriai
*  Rotorua, Naujoji Zelandija
*  Hakodatė, Japonija
*  Tanagura, Japonija

## Nuorodos
* Oficiali savivaldybės svetainė
Ruman Shana

**Rumanas Šana** (g. 1995 m. birželio 5 d.) – Bangladešo šaulys iš lanko. Pasaulio čempionato prizininkas.

## Biografija
2014 m. Šana laimėjo Azijos Grand Prix turo Tailando etapo auksą. 2019 m. bangladešietis tapo Azijos taurės nugalėtoju.

2019 m. pasaulio šaudymo iš lanko čempionate Rumanas Šana pelnė bronzos medalį ir tapo pirmuoju Bangladešo atstovu pelniusio pasaulio čempionato medalį. Sportininkas taip pat iškovojo teisę dalyvauti 2020 m. vasaros olimpinėse žaidynėse.

## Nuorodos
* Profilis WA svetainėje
Bohemijos rapsodija (filmas)

**Bohemijos rapsodija** () – 2018 m. biografinis draminis filmas apie legendinės britų roko grupės „Queen“ vokalistą Freddie Mercury. Filmą režisavo Bryan Singer, scenarijų rengė Anthony McCarten. Pagrindinį vaidmenį atliko Rami Malek, kuris vaidino Merkurį. Siekiant kuo geriau ir tiksliau perteikti istoriją, buvusios grupės nariai Brian May ir Roger Taylor taip pat talkino kuriant šį filmą. Filmo leidybą vykdė „20th Century Fox“, „Regency Enterprises“, „GK Films“ ir „Queen Films“. „Fox“ tapo platintoju. Siužetas pasakoja apie atlikėjo gyvenimą nuo tada, kai buvo suformuota grupė iki pat 1985 m. pasirodymo „Live Aid“ labdaringame koncerte.  

Apie „Bohemijos rapsodijos“ filmo kūrimą buvo pranešta dar 2010 m. Pagrindinį vaidmenį ketinta skirti Sacha Baron Cohenui. Tačiau nesutapus tarpusavio interesams, 2013 m. jis paliko projektą. Planai dėl filmo kūrimo kelis metus buvo sustabdyti, iki 2016 m., kai pagrindiniu aktoriumi tapo Rami Malek. Nemažą dalį filmo režisavo Bryan Singer, tačiau vėliau buvo atleistas dėl aktyvumo stokos ir kivirčų su kolegomis, tad filmo režisavimą užbaigti teko Dexter Fletcher (jį norėta samdyti nuo pat filmo kūrimo pradžios).

## Aktoriai
Apačioje pateikiamas žymesnių vaidmenų aktorių sąrašas:

*Aktorius – vaidmuo*

* Rami Malek – Fredis Merkuris
* Lucy Boynton – Meri Ostin
* Gwilym Lee – Brajanas Mėjus
* Ben Hardy – Rodžeris Teiloras
* Joe Mazzello – Džonas Dikonas
* Aidan Gillen – Džonas Ridas (grupės vadybininkas)
* Allen Leech – Polas Prenteris (Merkurio asmeninis vadybininkas ir mylimasis)
* Tom Hollander – Džimas "Majamis" Byčas
* Mike Myers – Rėjus Fosteris („EMI“ viršininkas)
* Aaron McCusker – Džimas Hatonas (Merkurio vaikinas)
* Meneka Das – Džer Bulsara (Merkurio motina)
* Ace Bhatti – Bomi Bulsara (Merkurio tėvas)
* Priya Blackburn – Kašmira Bulsara (Merkurio sesuo)

## Šaltiniai
Anunitu

**Anunitu**, **Anunitum** – deivė babiloniečių mitologijoje, daugiausia sieta su gimdymu.

Anunitu vardas kildinamas iš žodžių junginio *<sup>d</sup>INANNA-an-nu-ni-tum = Ištar-annunitum* („Ištarė karė“). Ištarės epitetas ilgainiui susiklostė į atskirą dievybę. Anunitu minima Senosios Babilonijos karalystės laikų Naramsino epe, kur ji laikoma karo dievybe. Deivės vardas taip pat neretai sutinkamas Sargono dinastijos valdovų karališkųjų įrašų užkeikimų formulėse. 

Anunitu buvo garbinama Akade kaip vienas iš Inanos aspektų. Šiame mieste garbinta ir Ulmašitum – kitas Inanos aspektas. Deivės kultas taip pat paliudytas Sipare, Nipūre, Uruke, Ūre. Kisuroje būta deivės šventyklos. Ūre, *É-ulmaš* šventykloje, garbinta Ulmašitum, kuri kai kurių autorių tapatinama su Anunitu.

Vėlesniais laikais deivės vardu imtas vadinti žvaigždynas, atitinkantis dabartinio Žuvų žvaigždyno šiaurės rytinę dalį.

## Šaltiniai
Brauerio maršrutas

**Brauerio maršrutas** – burlaivių maršrutas Indijos vandenyne, naudotas XVII a. ir vėliau nuo Gerosios Vilties kyšulio iki Nyderlandų Indijos (dabartinė Indonezija); Gerosios Vilties kyšulio maršruto () rytinė dalis.

Plaukdami Brauerio maršrutu laivai iš Gerosios Vilties kyšulio (kuris yra 34° pietų platumos) pasukdavo į Riaumojančius keturiasdešimtuosius, plaukdavo į rytus Indijos vandenynu, tada pasukdavo į šiaurės rytus Javos salos link. Tokiu būdu 40° platumoje pūčiantys stiprūs vakarų vėjai bei vandenyno srovės žymiai sutrumpindavo burlaivio kelionės į Nyderlandų Indiją laiką.

Maršruto didžiausia problema buvo ta, kad tuo metu nebuvo tikslaus ir patikimo būdo geografinei ilgumai nustatyti, t. y., kaip toli į rytus laivas yra nuplaukęs. Vienintelis būdas suprasti, kada laivą sukti į šiaurę, buvo Amsterdamo ar Šv. Pauliaus salos pastebėjimas. Tačiau tai priklausė nuo kapitono žinių ir patirties. Dėl to nemažai laivų būdavo sugadinti ar nuskęsdavo, atsitrenkę į uolas, rifus ar salas tais laikais dar beveik nepažįstamos Australijos žemyninio šelfo vakarinėje dalyje. Garsiausi iš jų: ''Batavia'' 1629 m., *Vergulde Draeck* 1656 m., *Zuytdorp* 1712 m. ir *[[Zeewijk]]* 1727 m.

Maršrutu 1611 m. pirmas pasinaudojo olandų kapitonas Hendrikas Braueris (), patyręs, kad kelionės laikas iš Europos į Javą sutrumpėja perpus, palyginus su iki tol naudotu musoniniu maršrutu Rytų Afrikos ir Indijos pakrante. Nuo 1616 m. Brauerio maršrutas tapo privalomas visiems Olandų Ost Indijos bendrovės laivams. Tokiu būdu bendrovė sutaupydavo lėšų, kelionei reikėdavo mažiau maisto atsargų. Be to, plaukiant šaltesniu klimatu maistas geriau išsilaikydavo, jūreiviai ir keleiviai geriau jausdavosi. Tarp naujojo maršruto privalumų buvo ir mažesnė tikimybė papulti į tropines audras bei sutikti galbūt priešiškai nusiteikusių portugalų laivus.

Britų Ost Indijos bendrovė naująjį maršrutą vadino „Pietiniu maršrutu“. Bendrovės kapitonas Hamfris Fitcherbertas () sėkmingai jį išbandė 1620 m. laivu *Royal Exchange*. Tačiau po dvejų metų antras bendrovės laivas, pasinaudojęs šiuo maršrutu – burlaivis *Tryall*, neteisingai apskaičiavo ilgumą, nuplaukė per toli į rytus ir sudužo ant uolų Australijos vakarinėje pakrantėje. Po šio įvykio anglai ateinančius 20 metų šio maršruto vengė.

Atgal į Europą laivai grįždavo kitu maršrutu: iš Javos tiesiai į rytus apytikriai iki 60° lygiagretės, tada sukdavo į pietus ir plaukdavo tarp Madagaskaro ir Mauricijaus, toliau – Afrikos pietine pakrante iki Stalo įlankos Keiptaune.

Brauerio maršrutas pasitarnavo Australijos vakarinės pakrantės atradimui ir tyrinėjimui. 1696 m. olandų kapitonas Vilemas de Vlaminkas (), nesėkmingai ieškodamas 1694 m. dingusio laivo *Ridderschap van Holland*, ištyrinėjo ir pažymėjo žemėlapiuose tada dar „Naująja Olandija“ vadinamos Australijos vakarinio kranto centrinę dalį.

## Šaltiniai
Esther Duflo

**Ester Diuflo** (, g. 1972 m. spalio 25 d. Paryžiuje) – prancūzų ir amerikiečių ekonomistė, Masačusetso technologijos instituto (JAV) profesorė, Nobelio ekonomikos premijos laureatė (2019).

JAV Nacionalinės mokslų akademijos narė (2017), Britų Akademijos narė korespondentė (2016).

## Biografija

E. Diuflo gimė matematikos profesoriaus Michel Duflo ir gydytojos pediatrės šeimoje. 

Vidurinėje mokykloje ji mokėsi rusų kalbos. 1993 m. dešimt mėnesių praleido Maskvoje, dėstė prancūzų kalbą ir rengė magistro darbą. Tuo pat metu dirbo prancūzų ekonomisto, susijusios su Rusijos banku, ir Amerikos ekonomikos patarėjo Jeffrey Sachs moksline asistente. 1994 m. Paryžiaus aukštojoje normalinėje mokykloje įgijo magistro laipsnį istorijos ir ekonomikos srityse, apgynusi disertaciją apie pirmojo penkerių metų plano istoriją Sovietų Sąjungoje. 1999 m. ji įgijo daktaro laipsnį Masačusetso technologijos institute (MTI).

E. Diuflo vyras – MTI profesorius Abhijit Banerjee, kartu su ja ir Michael Kremer apdovanotas Nobelio ekonomikos premija už jų eksperimentinį požiūrį į pasaulio skurdo mažinimą.

## Apdovanojimai

* Nobelio ekonomikos premija (2019)
* Astūrijos princesės premija (2015)
* John von Neumann premija (2013)
* Dan David premija (2013)
* John Bates Clark medalis (2010)
* Calvó-Armengol tarptautinė premija (2010)
* MacArthur stipendija (2009)

## Bibliografija

* Abhijit Banerjee, Esther Duflo, *Poor Economics: A Radical Rethinking of the Way to Fight Global Poverty*. PublicAffairs, New York, 2011.
* *The Economist as Plumber*, American Economic Review, 2017, vol. 107(5), p. 1-26.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Asmeninis tinklalapis MTI svetainėje
Šilutės gaisrinė

**Šilutės gaisrinė** – Šilutės rajono savivaldybės priešgaisrinei tarnybai priklausanti gaisrinė, įsikūrusi Šilutėje, Lietuvininkų g. 22, kitoje gatvės pusėje priešais Evangelikų liuteronų bažnyčią.

Šilutės gaisrinė yra regioninis architektūros ir istorijos paminklas, nuo 1993 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą.

Moderno stiliaus, XX a. pradžioje statytas gaisrinės pastatas yra atlaikęs du pasaulinius karus ir išstovėjęs 100 metų, išlaikęs savo pirminę išvaizdą. Iki šių dienų šiame istoriniame pastate įsikūrusi Šilutės priešgaisrinė gelbėjimo tarnyba. Priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos kieme 2015 m. pradėtos statyti naujos gaisrinės patalpos. 2019 m. buvo planuojama įsikelti į naujus garažus. Iki tol priešgaisrinė technika stovėjo istoriniuose garažuose, o didžiosios mašinos buvo laikomos už kelių minučių kelio nuo gaisrininkų būstinės, Šilutės šilumos tinklų teritorijoje. Per savaitę Šilutės ugniagesiai kviečiami gesinti gaisrų keletą kartų, tačiau pasitaiko, kai iškvietimai seka vienas po kito. Sulaukę iškvietimo ugniagesiai, sėdę į visureigį, vyksta didžiųjų transporto priemonių link. Lauke žiemą šių transporto priemonių laikyti neleidžiama, nes dėl šalčio gali užšalti siurbliai. Vasarą automobiliai laikomi lauke, visai šalia ugniagesių komandos. 2019 m. Šilutės priešgaisrinės gelbėjimo tarnyboje dirbo 33 ugniagesiai (dar trūko trijų). Savivaldybės priešgaisrinę tarnybą sudarė penkios ugniagesių komandos, dislokuotos Saugose, Kintuose, Vainute, Švėkšnoje ir Žemaičių Naumiestyje.

## Istorija
Pastatas buvo statomas labai šlapioje vietoje, šalia Šret upelio, kurio Šilutėje jau nebėra. Dabartinėje gaisrinės vietoje kadaise per polaidžius gatvės tapdavo nepravažiuojamos, klampynėje klimpdavo vežimai. Todėl čia buvo pastatytas trijų angų akmeninis tiltas, pro kurį pratekėdavo potvynių vanduo. Supylus pylimus Šyšos krantuose ir privežus įvairių žemių,  tiltas ilgainiui atsidūrė 2 m gylyje po žeme.

1897 m. Šilokarčemos apskrityje įsteigta savanorių gaisrininkų komanda. Šilutės dvaro savininko Hugo Šojaus dovanotame sklype 1911 m. buvo pastatytas gaisrinės pastatas. Pirmame aukšte įsikūrė garažas, antrajame – valdyba. Gaisrininkų komandoje dirbdavo savanoriai ir brandmeistras, komandos viršininkas. Tada ugniagesiai turėjo vieną rankinį siurblį ir keturis arklius.

## Architektūra
Gaisrinės pastatas moderno stilius, sumūrytas iš plytų ir nutinkuotas. Jis pusiau atviros „L“ formos, dviejų aukštų, su mansardiniu, čerpėmis dengtu stogu. Pagrindinis fasadas simetriškas, viduryje – mezoninas su ovaliu langeliu frontone. Pastato pietvakarių pusėje iškilęs gaisrų stebėjimo bokštas. Fasadai su būdingu Klaipėdos kraštui santūriu dekoru, apdailinti grubiu tinku. Į gatvės pusę atsidaro ketverios garažo durys. Išlikęs originalus gaisrinės žarnų džiovinimo mechanizmas.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Šilutės gaisrinė
* Šv. Florijono išvakarėse – apie Šilutės rajono ugniagesių džiaugsmus ir vargus
Alytaus padangų perdirbimo gamyklos gaisras

**Alytaus padangų perdirbimo gamyklos gaisras** – didelio masto gaisras, kilęs 2019 m. spalio 16 d. Lietuvoje, Alytaus miesto Šiauriniame pramonės rajone įsikūrusioje įmonėje Ekologistika ir trukęs 10 dienų – iki spalio 25 d. Gaisro metu degė panaudotos padangos, į aplinką pateko daug pavojingų medžiagų, Alytaus miesto ir rajono savivadybėse buvo paskelbta ekstremali situacija, o aplinkos ministras Kęstutis Mažeika gaisrą pavadino „viena didžiausių pastarojo meto ekologinių nelaimių Lietuvoje“.

Gaisro priežastis nėra žinoma, spalio 18 d. pradėtas ikiteisminis tyrimas.

## Eiga
Gaisras kilo 2019 m. spalio 16 d. 2 val. 57 min. Ugniagesių pajėgos į gaisrą atvyko 3 val. 7 min. Ugnis iš pradžių degė atvira liepsna, kuri buvo užgesinta spalio 18 d., tačiau padangos toliau smilko. Spalio 19 d. duomenimis, vyraujantys vėjai nuodingų dūmų debesis nešė į Alytaus rajono pusę šiaurės kryptimi, link priemiestinės Miklusėnų gyvenvietės.

Gaisras vyko įmonės 2000 m² ploto sandėliuose Šiauriniame pramonės rajone, Pramonės g., kur buvo laikoma apie 1900 tonų panaudotų padangų, todėl į orą išsiskyrė sveikatai pavojingos medžiagos, išplitusios Alytaus apylinkėse. Dėl oro taršos spalio 17 d. rajone buvo paskelbta ekstremali situacija, gyventojai įspėti be reikalo neiti į lauką. Veiklą nutraukė šalia gaisro židinio esančios įmonės, atšauktos pamokos mokyklose, evakuotas netoliese esantis Medicininės reabilitacijos ir sporto centras. Gesinant gaisrą buvo pasitelktos didelės įvairių tarnybų (gaisrinės, medicinos pagalbos, policijos, aplinkosaugos agentūrų ir kt.) pajėgos, kasdien pasikeisdami dirbo kelios dešimtys ugniagesių, iš viso per visą laiką – 324.

## Padariniai

Kilus gaisrui, įmonei Ekologistika vadovavo Juozas Cicėnas, joje dirbo 40 darbuotojų. Manoma, kad įmonė po gaisro bankrutuos. Įmonė yra apdrausta 50 000 eurų suma, o gaisro žala preliminariai vertinama nuo 5 mln. iki 11–13 mln. eurų.

Dėl aplinkos užterštumo apylinkėse esantiems gyvulininkystės ūkiams buvo uždrausta realizuoti produkciją. 92 pieno ūkiams išmokėtos kompensacijos, iš viso 35 152 eurų.

2019 m. LRT apdovanojimuose Alytaus meras Nerijus Cesiulis, įvertinus jo darbą gaisro metu ir po jo, buvo išrinktas populiariausiu metų žmogumi.

## Gaisravietės tvarkymas
Po gaisro gamyklos teritoriją tvarkė valstybinė įmonė „Toksika“. Darbai pradėti 2019 m. lapkričio pradžioje ir baigti 2020 m. kovo 17 d. Iš viso išrūšiuota virš 9 tūkst. tonų pavojingų atliekų, didžioji dalis išvežta utilizuoti: palaidoti specialiame pavojingųjų atliekų sąvartyne Šiaulių rajone arba sudeginti pavojingųjų atliekų deginimo jėgainėje. Darbai kainavo virš 2 mln. eurų.

## Šaltiniai
Apkalu

**Apkalu** () – septyni išminčiai Mesopotamijos mitologijoje, gyvenę prieš tvaną, žmonijos mokytojai, kultūros nešėjai. Jiems neretai priskiriamas ir Adapa iš Eridu miesto.

Septyni išminčiai minimi Naujosios Babilonijos karalystės ir Asirijos imperijos laikų ritualiniuose tekstuose. Juose nurodomi išminčių vardai bei miestai, iš kurių jie kilę, tačiau esama skirtingų tradicijų. Septyni išminčiai minimi ir Gilgamešo epe, teigiama, kad jie pastatę Uruko sienas. Eros epe apkalu vadinami „septyniais Apsu išminčiais“, jų viešpačiu įvardijamas dievas Ea. Kaip ir pastarasis, apkalu pasižymėję didžia išmintimi. Dvikalbiame ritualiniame tekste iš Ninevijos nurodoma, kad apkalu supykdę dievus ir šie septynis išminčius ištrėmę į Apsu. Asirų ritualiniuose tekstuose aprašyta, kaip turėtų atrodyti septynių išminčių statulėlės. Kai kurios iš jų turėjo būti žmogaus pavidalo, kitos – su žuvų žvynais, dar kitos – su sparnais ir paukščių galvomis. Šios statulėlės atliko apsauginę funkciją.

Septyni išminčiai siejami su babiloniečių istoriko Beroso minimomis aštuoniomis būtybėmis, „pirmosiomis dienomis“ pasirodžiusiomis iš jūros. Pirmoji iš jų – Oanas, paskutinioji – Odakonas. Oanas, manoma, atitinka Adapą. Beroso teigimu, šias žuvų pavidalo būtybes prieš tvaną pasiuntęs dievas Ea. Jos turėjusios mokyti žmones.

## Šaltiniai
Utrera

**Utrera** () – miestas pietų Ispanijoje, Andalūzijoje, Sevilijos provincijoje, 25 km į pietryčius nuo Sevilijos, prie Arojo de la Antigvos upės. Per miestą eina Sevilijos–Kadiso geležinkelis. Vystoma maisto (aliejaus, malimo), tekstilės (vilnos, medvilnės) pramonė, turizmas. Yra teatras, XIV a. mauriška pilis, XIV a. Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų bažnyčia, XV a. Šv. Jokūbo bažnyčia.

Utrera garsėja švenčių tradicijomis: vyksta daug turistų pritraukiantis kasmetinis karnavalas (vasario pabaigoje), Didžiosios savaitės ir kitos religinės šventės, flamenko festivalis. Miestas didžiuojasi flamenko ir koridos tradicijomis.

## Istorija
Utreros vietovė gyvenama nuo 3 tūkstm. pr. m. e. Per Utrerą ėjo svarbus romėnų kelias *[[Via Augusta]]*. Utrera rašytiniuose šaltiniuose minima nuo 1253 m. Prie Kastilijos karalystės prijungta 1340 m. Utera XVI a. suklestėjo, tapo antru svarbiausiu regiono miestu po Sevilijos, tačiau 1649 m. labai nukentėjo nuo maro ir ėmė netekti savo reikšmės. Taip pat nukentėjo per XIX a. pr. prancūzų okupacijos pilietinį karą.

## Galerija

Iglesia Santiago Utrera lat.jpg|Šv. Jokūbo bažnyčia
Teatro Enrique de la Cuadra.jpg|Teatras
Ayuntamiento Utrera.jpg|Savivaldybė
Castillo de Utrera.jpg|Utreros pilis


## Šaltiniai
Vilniaus senoji gaisrinė

**Vilniaus senoji gaisrinė** – buvusi gaisrinė, įsikūrusi Vilniuje, Antakalnyje, T. Kosciuškos g. 34.

Senoji gaisrinė yra vietinės reikšmės architektūros paminklas, nuo 2013 m. įrašytas į Kultūros vertybių registrą. Pastatas iškilo 1885 m. pagal Juliano Januševskio projektą. 1940 m. įkurta gaisrinė.

## Istorija
1885 m. T. Kosciuškos gatvėje iškilęs dviejų aukštų gelsvų ir raudonų plytų namas buvo skirtas nuomojamiems butams ir krautuvėms, priklausė dvarininkui Justinui Konopackiui. Gaisrinė šiame pastate buvo įkurta tik sovietmečiu, 1940 m., anksčiau čia buvo parduotuvė ir gyvenamosios patalpos. 1964 m. iš T. Kosciuškos g. į Naująją Vilnią, naujai pastatytą gaisrinę, perkelta 4-ta sukarinta priešgaisrinė dalis (SPD). 1991 m. vietoje buvusios 3-SPD pavaldžios dalies T. Kosciuškos g. įkurta 6-ta SPD. Vėliau senosios gaisrinės pastate dirbo Vilniaus apskrities priešgaisrinės gelbėjimo valdybos (APGV) šeštoji ugniagesių komanda. Dėl griežtų architektūrinių reikalavimų ši gaisrinė ilgą laiką kaip pagrindinius automobilius naudojo senus rusiškus „ZIL“, nes didesni nauji netilpdavo pro garažo vartus, dėl tos pačios priežasties ugniagesiai bazavosi Karoliniškėse, prie televizijos bokšto. 2012 m. kovo 2 d. gaisrininkų komanda buvo perkelta į P. Vileišio gatvę, šalia Šilo tilto pastatytą naują modernų pastatą. Pastate T. Kosciuškos g. per laikotarpį, kol jame veikė gaisrinė, padaryti keli esminiai pakeitimai: pirmame aukšte įrengti garažai, atsirado nedidelis silikatinių plytų priestatas, o virš stogo pastatytas gaisrų stebėjimo bokštas.

Išsikėlus ugniagesiams, pasigirdo kalbų, kad senosios gaisrinės vietoje – T. Kosciuškos gatvėje – būtų galima įkurti muziejų. Buvo padaryta pastato ekspertizė, kurios metu nustatyta, kad pastatas avarinės būklės, todėl pastatui reikalingos milijoninės investicijos. Pastatas buvo išnuomotas bendrovei „Koncepcija“, kuri rengėsi čia įkurti biurą (ji teikė paslaugas, susijusias su priešgaisrine sauga naujai statomuose ar rekonstruojamuose objektuose). Iš pradžių 362 m² pastatas buvo bendrovei išnuomotas, vėliau jai už 418 tūkst. eurų parduotas. 2018 m. duomenimis, gaisrinė stovėjo tuščia.

## Architektūra
Gaisrinės pastatas istorizmo „plytų stiliaus“. Jis dviejų aukštų su rūsiu, pusiau atvira terasa pastato pietiniame fasade, bokštu šiaurinio fasado centre ir priestatu prie šio fasado (XX a. 5-ame dešimtmetyje užstatyti 3–4 bokšto aukštai, sovietmečiu šiaurinėje pusėje pristatytas silikatinių plytų priestatas).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Kas laukia senosios Vilniaus gaisrinės?. *kauno.diena.lt*
* Vilniaus ugniagesiai kraustysis iš senovinės gaisrinės. delfi.lt
* Vilniaus miesto priešgaisrinė apsauga 
* Susipažink su Vilniumi: senoji gaisrinė
Šimonosekio sutartis

**Šimonosekio sutartis** (), Kinijoje dar žinoma kaip **Bakano sutartis** () – taikos sutartis tarp Japonijos imperijos ir Čingų Kinijos, sudaryta 1895 m. balandžio 17 d. Šimonosekyje. Šia sutartimi užbaigtas Pirmasis Kinijos–Japonijos karas dėl įtakos Korėjoje.

Šia sutartimi Kinija oficialiai pripažino visišką Korėjos nepriklausomybę ir autonomiją, neterminuotam laikotarpiui Japonijai perleido Penghu (Peskadorų) ir Formosos (Taivano) salas, rytinę Liaodongo pusiasalio (Dalianas) įlankos dalį (spaudžiama Vakarų valstybių Japonija už papildomą kontribuciją jo atsisakė), taip pat įsipareigojo sumokėti 200 mln. lianų kontribuciją, atidaryti prekybai su Japonija Šaši, Čungcingo, Sudžou, Hangdžou uostus, leido jai steigti šalyje pramonės įmones, įsipareigojo sudaryti specialią prekybos sutartį, suteikiančią Japonijai ekonominių nuolaidų ir privilegijų (eksteritorialumo, didžiausio palankumo, prekybos ir verslo laisvės), kuriomis naudojosi Vakarų valstybės.

Po sutarties Korėjos pusiasalyje išaugo Japonijos įtaka. Formaliai sutartis nustojo galioti 1905 m. Korėjai su Japonija pasirašius sutartį dėl protektorato.

## Šaltiniai
Vakarų Ukraina

**Vakarų Ukraina** () – istorinė sritis, apimanti vakarinę Ukrainos dalį, kuri 1921–1939 m. buvo valdoma Lenkijos. Į Vakarų Ukrainą patenka dabartinės Voluinės, Ivano Frankivsko, Lvovo, Rivnės, Ternopilio sritys (t. y., rytų Galicija ir Voluinė), kartais teritorija dar praplečiama įtraukiant istorinę Užkarpatę, Bukoviną, Podolę. Svarbiausi miestai – Lvovas, Ivano Frankivskas, Ternopilis, Chmelnyckis, Luckas, Černivciai, Užhorodas, Rivnė.

Nuo pat XIV a. didžioji dalis Vakarų Ukrainos buvo valdoma LDK ir Lenkijos (Haličo-Voluinės karai). Vėliau Vakarų Ukraina pateko į ATR, o XVIII a. didžioji dalis atiteko Rusijos imperijai, Galicija – Austrijai. Po I pasaulinio karo žlugus Rusijos imperijai, Vakarų Ukraina atiteko Vokietijos žinion, tuo pasinaudoję ukrainiečiai paskelbė Vakarų Ukrainos Liaudies Respubliką. Dėl regiono varžėsi keletas jėgų – nepriklausomybės aktyvistai buvo nugalėti, o Rygos sutartimi kraštas padalintas TSRS, Lenkijai, Rumunijai ir Čekoslovakijai. Didžioji dalis Vakarų Ukrainos buvo valdoma Lenkijos: tuo metu krašte prestižinė buvo lenkų kultūra, ukrainietiška kultūrinė ir politinė savimonė buvo ribojama. Vakarų Ukraina sudarė Lenkijos Lvovo, Stanislavuvo, Tarnopolio, Voluinės vaivadijas.

Pagal Molotovo–Ribentropo paktą, Vakarų Ukraina atiteko TSRS. Sovietai okupavo lenkų valdytą Rytų Galiciją ir Voluinę bei rumunų valdytą šiaurės Bukoviną ir prijungė prie rytų ir vidurio Ukrainoje jau gyvavusios Ukrainos TSR. Dauguma krašto lenkų pasitraukė į Lenkiją arba buvo ištremti į Sibirą, kitaip represuoti.

Vakarų Ukraina, 1991 m. susikūrus nepriklausomai Ukrainos valstybei, išliko savitu regionu. Čia kur kas plačiau nei likusioje šalyje vartojama ukrainiečių kalba, tampresni santykiai su Lenkija, gyvena didžioji dalis žmonių, išpažįstančių graikų apeigų katalikybę. 1991 m. Ukrainos nepriklausomybės referendumo metu, Vakarų Ukrainos srityse nepriklausomybės palaikymas buvo pats didžiausias (>95 %).

## Taip pat skaitykite
* Vakarų Baltarusija

## Šaltiniai
Vakarų Australijos plokščiakalnis

**Vakarų Australijos plokščiakalnis** () – plokščiakalnis vakarų Australijoje, susidaręs denudacijos procesams veikiant Gondvanos laikmečio kristalinį paviršių. Būdingos į 400–600 m aukštį virš jūros lygio pakilusios lygumos, kurias juosia pakraštiniai kalnai bei plokščiaviršūniai atlikuonys, iškylantys virš 1000–1500 m (Hamerslio, Nikolsono, Makdonelo, Masgreivo kalnai).

Būdingos pusdykumės ir dykumos (Didžioji Smėlio dykuma, Didžioji Viktorijos dykuma, Gibsono dykuma), vietomis – sausramėgiai žolynai. Yra akmeningų dykumų („giberų“), apsuptų malgos krūmynais. Pietuose paviršius pereina į karstinę Nalarboro lygumą, kur yra subtropinių krūmynų ir retmiškių. Kimberlio ir Arnhemo pusiasaliuose plyti savanos ir retmiškiai.

## Šaltiniai
Džosonas

**Džosonas** (), oficialiai **Didžiojo Džosono Karalystė** () – korėjiečių valstybė, egzistavusi nuo 1392 iki 1897 m., kuomet tapo imperija () (faktiškai Kinijos vasalė).

Valstybė susikūrė iš Gorjo valstybės, suskaldytos tarpusavio vidinės kovos tarp įvairių frakcijų. Kovas laimėjus generolui Li Songgė, pasižymėjusiam nuopelnais kovose su pusiasalyje plėšikavusiais japonų piratais, jo šalininkai paskelbė jį valdovu. Li Songgė vėliau pašalino keletą paskutiniųjų Gorjo dinastijos palikuonių ir pradėjo Li dinastiją, kuri valstybę valdė 518 m. iki 1910 m. japonų okupacijos.
## Vyriausybė
### Karalius
Karalius turėjo absoliučią valdžią, bet jo tikroji įtaka priklausė nuo politinių aplinkybių. Jį ribojo tradicijos, ankstesnių karalių precedentai, Valstybės kodeksas (kor. Gyeongguk daejeon), Konfucijaus mokymas. Karalius reikalavo absoliučios ištikimybės iš pavaldinių ir pareigūnų, bet pareigūnai turėdavo įtikinti karalių pasielgti teisingai, jei buvo manoma, kad karalius klysta. Gamtos katastrofos, buvo tikima, kyla iš karaliaus trūkumų, tad jis labai jautriai į jas reaguodavo. Kai kildavo didelė sausra ar nelaimių virtinė karalius formaliai paprašydavo piliečių ir pareigūnų jį pakritikuoti. Tai ką jie pasakydavo ar parašydavo nesusilaukdavo persekiojimo (bet būdavo ir išimčių).

Santykius su karaliumi eiliniai piliečiai palaikė per rašytines () ar žodines peticijas (). Jei žmogus norėdavo pateikti žodinę peticiją karaliui, jis turėdavo suduoti į būgną ar gongą prieš rūmų vartus ar karaliaus procesijos metu. Tokiu būdu net neraštingi piliečiai galėdavo kreiptis į karalių. Daugiau nei 1300 žodinių peticijų aprašyta Ilsongnoke, kasdienės rūmų veiklos aprašyme, kuris buvo skirtas karaliaus savianalizei.

### Pareigūnai
Pareigūnai buvo suskirstyti į 18 rangų nuo pirmojo vyriausiojo () iki devinto jauniausio (). Rangas buvo pagrįstas amžiumi ir paaukštinimais, kuriuos suteikdavo karaliaus dekretas pagal egzaminų rezultatus ar rekomendacijas.
## Išnašos
Maništušu

**Maništušu** ( *Ma-an-ish-tu-su*) – trečiasis Akado imperijos karalius, valdęs apie 2270–2255 m. pr. m. e. (pagal vidurinę chronologiją). Tėvas – Akado imperijos įkūrėjas Sargonas. Sostą Maništušu paveldėjo iš brolio Rimušo. Šis buvo nužudytas per rūmininkų sąmokslą, kurį sukurstyti, manoma, galėjo pats Maništušu.

Aptikta tolimų Akado imperijos provincijų valdytojų (pvz., Sūzų) šiam valdovui dedikuotų dovanų, statulų. Iš to galima spręsti, kiek plačiai tuo metu driekėsi Akado imperija. Greičiausiai valdant Maništušu prie Akado imperijos buvo prijungti Asirija, Anšanas ir Šerihumas (žemės į pietryčius nuo Sūzų). Nors Maništušu valdymo laikais buvo kilęs gana žymus sukilimas, kaip rodo valdovo įrašai (daugiausia parašyti akadų kalba) ir kiti tekstai (dedikacijų, užrašytų ant įvairių objektų, kopijos), jį pavyko numalšinti. Įrašuose pasakojama ir apie surengtas prekybines-karines ekspedicijas į Anšaną ir Maganą (pastarasis veikiausiai buvo kažkur prie Omano įlankos). Iš šių ekspedicijų buvo pargabenta pusbrangių akmenų, aukso, medienos bei dramblio kaulo. Viename fragmentiškame įraše minima, kad Maništušu vadovaujamas laivynas Persijos įlankoje įveikė jungtines 32 karalių pajėgas. Akadas užvaldė kraštą pietiniame įlankos pakraštyje ir tolimesnes žemes, kur būta sidabro kasyklų (greičiausiai dabartinių Jungtinių Arabų Emiratų ir Omano teritorijoje). Pasak vėlesnės tradicijos, Maništušu Ninevijoje atstatė deivės Ištarės šventyklą.

Išlikęs nemažas akmeninis Maništušu obeliskas (eksponuojamas Luvro muziejuje) – piramidės pavidalo stela su ilgu dantiraščio įrašu akadų kalba. Obelisko įraše, be kita ko, minimi žemės pirkimai šiaurinėje Babilonijoje.

Kaip teigiama viename akadų tekste, priskiriamame pranašiškų ženklų žanrui, Maništušu cilindriniais antspaudais užmušė jo paties rūmininkai. Sostas atiteko Maništušu sūnui Naram-Sinui.

## Galerija

Vaizdas:P1050576 Louvre Oblélisque de Manishtusu rwk.JPG|Maništušu obeliskas (Luvras)
File:Throne_of_Manishtushu_Louvre_Museum.jpg|Maništušu sostas (Luvras)
File:P1050578_Louvre_Obélisque_de_Manishtusu_détail_rwk.JPG|Obelisko dantiraščio įrašas


## Šaltiniai
Moabitų kalba

**Moabitų kalba** – senovinė semitų kalba, I tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje vartota Moabo krašto gyventojų (dab. vidurio vakarų Jordanija). Kalba menkai paliudyta. Vienintelis žinomas didesnis rašytinis šaltinis – Mešos stela, ~840 m. pr. m. e. sudaryta Moabo karaliaus Mešos ir užrašyta finikiečių raštu. Stela gerokai apirusi, todėl ne visas tekstas aiškus. Taip pat yra nedidelis apiręs panašaus laikmečio įrašas iš Karako bei keletas įrašų ant antspaudų.

Moabitų kalba buvo labai artima hebrajų kalbai, galbūt net jos tarmė. Moabitų kalba kartu su hebrajų, finikiečių, amonitų ir edomitų kalbomis sudarė kanaaniečių dialektinį kontinuumą. Nuo hebrajų kalbos skyrėsi kitokia daugiskaitos galūne (moab. *mlkn*, hebr. *məlākîm* „karaliai“), išlaikyta veiksmažodine priesaga *t* (*w-’ltḥm* „pradėjau kautis“ iš šaknies *lḥm*), dvejopa mot. g. galūne (*-at* ir *-ah*).

## Šaltiniai
Taivanas (sala)

**Taivanas** (supaprastinta kinų k.: 台湾, tradicine kinų k.: 臺灣, pinjinu: Táiwān), dar vadinamas **Formosa**, – didžiausia Kinijos Respublikai (Taivanui) priklausanti sala. Salos plotas yra 35 980 km², 2012 m. čia gyveno 23,26 mln., arba 99% visų Taivano (Kinijos) gyventojų. Salos ilgis – 394 km, plotis – 144 km.

Taivaną nuo pietrytinių Kinijos LR administruojamų krantų skiria Taivano sąsiauris, kurio plotis svyruoja nuo 130 km iki 220 km. Sąsiauris išsidėstęs ant kontinentinio šelfo, yra gan seklus – gylis neviršija 100 m, tad ledynmečiais ledo tiltu sujungdavo Taivano salą su žemynine Kinijos dalimi.

Pietuose salą nuo Filipinams priklausančios Lusono salos skiria 250 km pločio Lusono sąsiauris. Salos pietvakarinius krantus skalauja Pietų Kinijos jūra, šiaurinius – Rytų Kinijos jūra, rytuose – Filipinų jūra. Niušano sala – mažiausiu atstumu nuo Taivano nutolusi Kinijos LR administruojama sala (apie 200 km). Dar mažesnis atstumas nuo Japonijai priklausančios Jonagunio salos – 108 km.

Taivano sala susiformavo prieš 4–5 mln. metų Eurazijos ir Filipinų plokščių sandūroje. Sala išlieka seismiškai labai aktyvi. Paskutinis stipriausias žemės drebėjimas vyko 1999 m. rugsėjo 21 d. ir pražudė 2400 žmonių saloje.

## Gamtinė įvairovė
Saloje sutinkama 674 papartūnų, 4596 magnolijūnų ir 34 plikasėklių rūšys.

## Šaltiniai

## Taip pat skaitykite
* Taivano geografija
Eblaitų kalba

**Eblaitų kalba** – senovės semitų kalba, III tūkstantmetyje pr. m. e. vartota šiaurės rytų Mesopotamijoje (šiaurės Sirijoje). Pavadinta pagal Eblos miestą, nors šios kalbos atmainos vartotos taip pat Maryje, Nagare. Tai antra seniausia (po akadų) žinoma užrašyta semitų kalba.

Eblaitų kalba žinoma iš maždaug 5000 molinių lentelių, 1974–1976 m. rastų kasinėjant Eblą. Kalba buvo užrašyta asirų dantiraščiu. Ją 1975 m. iššifravo italų asirologas Džiovanis Petinatas.

Nors eblaitų kalbos gramatika artima akadų kalbai, bet leksiškai ji turi daugiau bendrumų su vakarų semitų kalbomis. Anot semitologo Edvardo Lipinskio, eblaitų (senovės sirų) kalba susidarė tuo metu, kai dar nebuvo ryškios takoskyros tarp vakarų ir rytų semitų kalbų. Panašumai su akadų kalba atsiradę dėl to paties dantiraščio naudojimo. Liparskis eblaitų, amoritų ir ugaritų kalbas išskiria į šiaurės semitų grupę. Anot Kyro H. Gordono, eblaitų kalba greičiausiai buvo šiaurės Sirijoje vartota rašytinė *[[lingua franca]]*, o ne kasdienė šnekamoji kalba.

## Šaltiniai
Avarinis išėjimas

**Avarinis išėjimas** – specialus išėjimas, kuris numatytas naudoti avarijų, nelaimingų atsitikimų, tokių kaip gaisras, metu, kartu naudojant įprastus ir specialius išėjimus. Kartu tai yra alternatyva, jei kelią į įprastą išėjimą užstoja ugnis ir pan. Įrengiami pastatuose, visuomeninio transporto priemonėse.

Avarinio išėjimo durys pastate įrengiamos lengvai pasiekiamoje ir patogioje vietoje (laiptinėje, vestibiulyje, koridoriuje), atidaromos iš vidaus, pažymėtos link jų vedančiais specialiais ženklais. Šie ženklai būna su užrašais arba piktogramomis, nurodo pabėgimo, gelbėjimosi maršrutą, avarinio išėjimo durų, pirmosios pagalbos priemonių vietas. Evakuaciniai keliai ir išėjimai turi būti laisvi ir pagal galimybę tiesiai vesti į lauką arba į saugias zonas. Saugių išėjimų skaičius ir maršrutai apskaičiuojami atsižvelgiant į žmonių skaičių pastate, jų atstumus iki žmonių telkimosi vietų.

Lietuvoje pastatų evakuaciniai keliai ir išėjimai reglamentuojami Priešgaisrinės apsaugos ir gelbėjimo departamento patvirtintomis taisyklėmis. 


Rettungszeichen Notausgang Links (alt).svg|Avarinio išėjimo piktograma
737 emergency-exit.jpg|„Boeing 737“ avarinės durys virš sparno
MTR Hyundai Rotem EMU D007 Head.jpg|Avarinio išėjimo durys traukinyje
Fire escape (2326780117).jpg|Priešgaisriniai laiptai pastato išorėje


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Evakuacijos krypties (saugių sąlygų) ženklai Lietuvoje
* Information on fire exit signs in Britain
Jack Black

**Jack Black** (g. 1969 m. rugpjūčio 28 d. Santa Monikoje, Kalifornija) – amerikiečių aktorius, komediantas, atlikėjas, muzikantas ir YouTube žvaigždė. Geriausiai žinomas už vaidmenis filmuose „High Fidelity“ (2000), „Shallow Hal“ (2001), „The School of Rock“ (2003), „King Kong“ (2005), „Tenacious D in the Pick of Destiny“ (2006) ir kt. Dėl atliktų rolių filmuose „School of Rock“ ir „Bernie“ jis buvo nominuotas „Auksiniam gaubliui“, o 2018 m. gavo žvaigždę Holivudo šlovės alėjoje. 

Už aktoriaus karjeros ribų, jis taip pat yra komedinio roko dueto ir „Grammy“ apdovanojimą pelniusios grupės „Tenacious D“, suformuotos dar 1994 m. su Kyle Gass, vokalistas. Jiedu yra išleidę kelis albumus: „Tenacious D“, „The Pick of Destiny“, „Rize of the Fenix“ ir „Post-Apocalypto“.

## Filmografija

## Nuorodos

* Jack Black svetainėje AllMusic
* Jack Black svetainėje Discogs 
*  svetainėje The Internet Movie Database
* Jack Black svetainėje AllMovie
* Jack Black svetainėje Rotten Tomatoes
US Triestina Calcio 1918

**Unione Sportiva Triestina Calcio 1918** arba tiesiog **Triestina** – Italijos futbolo klubas futbolo klubas iš Triesto.

## Istorija
1918 m. susijungė du klubai "Ponziana" ir "Foot-Ball Club Trieste". Triestina Calcio yra žaidę pirmoje pakopoje. Vėliau klubas iškrito į žemesnius divizionus ir galiausiai slegiamas skolų bankrutavo.

1994 m. buvo atkurtas, bet ir šis darinys bankrutavo. 2012 m. atkurtas ir greitai vėl buvo išformuotas.

2016 m. vėl atkurtas ir žaidė Serie D, o vėliau pateko į Serie C pirmenybes.

## Pasiekimai
* **[[Serie B]]**
:Nugalėtojai: 1957/58

## Spalvinė gama

## Apranga
;Sportinės aprangos pokyčiai:
* Namuose žaidžia raudona balta apranga. 

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
Gaisrinė

**Gaisrinė** – pastatas, skirtas gaisrinei technikai, gaisro gesinimo įrangai ir priemonėms laikyti. Gaisrinėje būna įsikūrusi priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos būstinė, nuolat budinčių ugniagesių postas. Tipinę gaisrinę sudaro garažas statyti gaisriniams automobiliams, patalpos gaisrinės įrangos džiovinimui ir laikymui, apsaugos priemonių priežiūrai ir laikymui, gesinimo ir kitų medžiagų sandėliai, remonto dirbtuvės. Gaisrinėje yra tarnybinės, buitinės ir mokymo patalpos, įrengta garsinė pavojaus signalizacija, pranešanti ugniagesiams apie gaisrą. Vienai gaisrinei priskiriama konkreti aptarnavimo teritorija.

Senosios gaisrinės miestuose ir miesteliuose paprastai išsiskiria savo architektūra, turi gaisrų stebėjimo bokštus. Daugiaaukštėse gaisrinėse būna įrengti ugniagesių nusileidimo stulpai, kurie pirmą kartą pritaikyti 1870-aisiais Čikagoje.


Vancouver firemen turning out for a fire alarm (HS85-10-22257).jpg|Gaisrininkai, gavę signalą, iš patalpų nusileidžia stulpu (Kanada)
Emergency Response Center (Vilnius).jpg|Šiuolaikinė gaisrinė Vilniuje
Ukmergė, apžvalgos bokštas.JPG|Ukmergės gaisrinės bokštas 
Uetersen Feuerwache 08.jpg|Gaisrinės patalpos (Vokietija)
Fahrzeughalle Feuerwehr Ehingen.jpg|Gaisrinės garažas


## Šaltiniai

## Nuorodos

* 
*
Kiaušiai

**Kiaušiai** (, nuo 1938 m. *Wetterau*) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 15 km į šiaurės rytus nuo Pilkalnio, 12 km į pietryčius nuo Lazdynų. Nuo 1946 m. – Losevo gyvenvietės dalis Krasnoznamensko rajone.

## Istorija

Kaimo pavadinimas – pavardinės kilmės (*Kiaušis, -ys*).

Pirmąkart minimi 1580 m. Iki XVIII a. vadinti ir Ežerninkais (*Eßernincken*). 1821 m. buvo mišrusis kaimas su 2 malūnais ir 75 gyventojais. 1723-1818 m. priklausė Įsruties apskrities Grumbkaukaičių domenų valsčiui, 1818-1945 m. – Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Girėliškių valsčiui. Tikintieji priklausė Viliūnų evangelikų liuteronų parapijai. 1901 m. per kaimą nutiestas siaurasis geležinkelis iš Pilkalnio į Lazdynus su atšaka į Šilėnus (1906 m. prailginta iki Doristalio), įrengta stotis, stotyje buvo telegrafas. 1928 m. prie kaimo prijungtas Žardelių dvaras. Netoli dvaro buvo mokykla, kaimo žemių šiauriniu pakraščiu tekėjo Žvirgalis, pietiniu – Įsrutis.

Po Antrojo pasaulinio karo, 1946 m. kartu su Didžiųjų Aukštučių kaimu pavadintas Losevu.

## Gyventojai

Be to, Žardelių dvare 1905 m. buvo 92, 1910 m. – 64 gyventojai.

## Šaltiniai
Gaisrinė sauga

**Gaisrinė sauga**, taip pat **priešgaisrinė apsauga** – techninės ir organizacinės priemonės gaisrui išvengti ir gesinti. Išankstinės gaisrinės saugos priemonės numatomos projektuojant pastatą ar kitą statinį, derinant miesto, gyvenvietės generalinį planą, parenkant statybos aikštelės vietą. Statinio gaisrinės saugos reikalavimai nustatomi naudojant gaisrinės inžinerijos skaičiavimus, vertinant gaisro riziką.

Gaisro prevencijai statiniuose keliami bendrieji reikalavimai, kad gaisro kilimo pavojus juose būtų minimalus. Projektuojant ir statant statinius turi būti atsižvelgiama į apkrovas, per gaisrą veikiančias statinius ir statybines konstrukcijas, statinių atsparumą ugniai. Įvertinant gaisro pavojų iš vidaus, numatomos ugniai atsparios konstrukcijos, lemiančios pastato atsparumą ugniai: ugniasienės, perdangos, durys, langai ir kt. Naudojamų degių medžiagų atsparumas ugniai didinamas jas apdorojant antipirenais, apsauginėmis pastomis. Atsižvelgiant į gaisro kilimo galimybes išorėje, parenkami tinkami priešgaisriniai atstumai tarp statinių. Įrengiamos gaisro signalizacijos, apsaugos nuo žaibo priemonės, avariniai išėjimai, sudaromi žmonių evakuacijos iš pastato planai. Kilusiam gaisrui lokalizuoti ir likviduoti naudojamos vietoje turimos techninės priemonės, stacionarios gaisrų gesinimo sistemos, pasitelkiamos ugniagesių komandos, objektų ir žinybų daliniai. Gaisro gesinimui užtikrinamas gaisrinių ir gelbėjimo automobilių privažiavimo kelias, pastatomi gaisriniai hidrantai. 

Lietuvoje gaisrinės saugos pagrindiniai reikalavimai taikomi vadovaujantis Lietuvos Respublikos statybos įstatymu ir statybos techniniu reglamentu.


The Soviet Union 1968 CPA 3618 stamp (Fireman, Emblem (Firefighting Equipment), Fire Engine and Fireboat).jpg|Priešgaisrinės apsaugos pašto ženklas (TSRS)
Fire escape (2109458340).jpg|Priešgaisriniai laiptai (Anglija)
Century Hotel - Fire Escape Plan.jpg|Evakuacijos planas viešbutyje (Taivanas)
Firefighting stend.jpg|miniatiūra|Gaisrinės saugos priemonių stendas (Rusija)


## Šaltiniai
Gaisrinis lėktuvas

**Gaisrinis lėktuvas** – lėktuvas, skirtas gaisrams gesinti iš oro, išpilant vandenį iš orlaivio virš gaisravietės.

Gaisrinis lėktuvas gali palyginti greitai atvykti į kilusio gaisro vietą, pakilęs iš artimiausio oro uosto. Jis per kelias sekundes į gaisro zoną išpila tonas vandens ar kitų gesinimo priemonių. Tinkamas gesinti atokiose, sunkiai privažiuojamose teritorijose. Be to, gaisrinis vandens lėktuvas gali užpildyti vandeniu savo talpas iš artimiausio vandens telkinio (pakankamai didelės upės ar ežero), taip sutrumpindamas intervalą tarp gesinimo skrydžių, į oro bazę sugrįždamas tik pasipildyti degalais. Tačiau gaisriniai lėktuvai turi ir trūkumų. Tai santykinai ilgas intervalas tarp gesinimo skrydžių (ypač sausumos gaisrinių lėktuvų atveju), brangi jų eksploatacija. Paminėtinas gana didelis gaisro gesinimo medžiagos (dažniausiai vandens) išsklaidymo plotas – dėl šios priežasties gaisriniai orlaiviai gali būti naudojami gesinti gaisrus tik santykinai plačiose vietovėse, gamtinių katastrofų vietose (miško ir stepių gaisrai, dideli gaisrai naftos telkiniuose ir naftos perdirbimo gamyklose, anglių kasyklose).

Žinomi gaisrinių lėktuvų modeliai: Bombardier 415, Beriev Be-200, Martin JRM Mars ir kt., taip pat gaisrų gesinimui modifikuoti Ilyushin Il-76, Antonov An-32.


Scooper dropping water.jpg|Miško gesinimas Kanadoje
MNS An-32.jpg|Gaisro gesinimas su „Antonov An-32“
U.S Supertanker during the Carmel forest fires in Israel.jpg|Miško gesinimas su „Boeing 747 Supertanker“
Montenegrian police AT-802A Fire Boss.jpg|Gaisrinis lėktuvas „Air Tractor AT-802“


## Nuorodos

* Gaisrų aviacija
* Canadair pilot (Stoilidis) made video Greek accident Evia (*youtube.com*)
Salų valstybė

**Salų valstybė** – valstybė, kurios pagrindinę teritorijos dalį sudaro viena ar daugiau salų arba salų dalys. 1996 m. duomenimis, 25,2 % visų nepriklausomų šalių buvo salų valstybės.

Istoriškai salų valstybės laikomos politiškai stabilesnėmis už žemynų valstybes. Salų valstybės taip pat procentaliai demokratiškesnės. Tačiau dėl paprastai mažo jų ploto ir izoliuotumo dažnai tampančios konkuruojančių didžiųjų žemyninių valstybių puolimų bei užkariavimų taikiniu.

Daugumos tokių valstybių ekonomika menka, santykinai atskirta nuo pasaulinės prekybos ir ekonomikos, remiasi ribotais gamtiniais ištekliais ir labai priklauso nuo importo bei pasaulio ekonomikos pokyčių. Kai kurios jų norėdamos būti mažiau priklausomomis nuo naftos rinkos kainų pereina prie atsinaujinančiosios energetikos. Pagrindinis prasimaitinimo šaltinis tokiose valstybėse neretai yra žuvies pramonė, o pajamų šaltinis – turizmo sektorius. Išimtys – Japonija ir Jungtinė Karalystė. 

Salų valstybėse paprastai gyventojų nedaug, nors yra svarių išimčių, pavyzdžiui, Indonezija ir Japonija.

## Išnašos
Paviršiaus įtemptis

**Paviršiaus įtemptis** – skysčio paviršių veikianti jėga, atsirandanti dėl skysčio molekulių tarpusavio traukos.

Jėga veikia išilgai skysčio paviršiaus statmenai linijai, ribojančiai šį paviršių, bei stengiasi sumažinti jį iki minimumo. Ji išreiškiama niutonu metrui N/m. Jeigu į paviršiaus įtemptį žiūrėti kaip į darbą, kurį reikia atlikti, norint padidinti sistemos paviršių ploto vienetu, tai paviršiaus įtemptis matuojama džauliais kvadratiniam metrui J/m².

Grynųjų medžiagų paviršiaus įtemptis priklauso nuo medžiagos prigimties, sąlyčio fazės ir temperatūros. Skysčio paviršiaus įtempimo jėga atsiranda, kadangi skysčio viduje traukos jėgos, kuriomis vieną molekulę veikia gretimos molekulės, kompensuojasi. Kiekvieną paviršiaus molekulę traukia skysčio viduje esančios molekulės, nes išorėje nėra molekulių, galinčių tas jėgas atsverti (virš skysčio paviršiaus esančių garų ir oro galima nepaisyti). Traukos jėgų veikiamos paviršiaus molekulės grimsta į skystį ir paviršiuje esančių molekulių skaičius mažėja tol, kol skysčio laisvasis paviršius šiomis sąlygomis pasidaro minimalus.

Dėl paviršiaus įtempimo maži tankūs kūnai, pvz., 1 cento moneta ar vabzdžiai (pvz., vandeniniai čiuožikai), gali laikytis ant vandens paviršiaus.

## Šaltiniai
Ugniagesys

**Ugniagesys**, arba **ugniagesys gelbėtojas** – specialistas, apmokytas gesinti gaisrus, keliančius pavojų gyvybei, turtui ir aplinkai. Be gaisrų gesinimo, ugniagesiai gelbėja skęstančius žmones, suteikia jiems pirmąją pagalbą per stichines nelaimes ir buityje, taip pat užsiima gyvūnų gelbėjimu, transporto avarijų likvidavimu, cheminių ir ekologinių incidentų padarinių šalinimu. 

Ugniagesių darbas susijęs su pavojais, todėl galimos fizinės ir psichologinės traumos. Ugniagesiai savo darbą atlieka su komanda. Jie dėvi specialią aprangą, batus, pirštines, šalmą, kitas apsaugines priemones. Ugniagesiai glaudžiai bendradarbiauja su kitomis reagavimo į nelaimes tarnybomis, tokiomis kaip policija ir greitosios medicinos pagalbos tarnyba. Nesant iškvietimų į gaisrą, budi priešgaisrinės gelbėjimo tarnybos poste gaisrinėje.

Per gaisrininko karjerą reguliariai treniruojami įgūdžiai, reikalingi saugiam darbui atlikti. Pradinių gaisro gesinimo įgūdžių paprastai mokoma vietinėse, regioninėse ar valstybės patvirtintose ugniagesių gelbėtojų mokyklose arba mokymo kursuose.

Lietuvoje ugniagesio profesijos atsiradimo data laikoma 1802 m., kai Vilniaus valdžia nutarė įkurti gaisrininkų komandą. Šiuo metu ugniagesiai rengiami Ugniagesių gelbėtojų mokykloje. Kursantai turi atitikti sveikatos bei fizinio pasirengimo reikalavimus. Po šios mokyklos baigimo jie tampa statutiniais pareigūnais, priklausančiais Vidaus reikalų ministerijai. Gali dirbti ugniagesiu gelbėtoju, gaisrinės saugos instruktoriumi, gelbėjimo tarnybos darbuotoju, toliau gali siekti aukštojo išsilavinimo.

## Šaltiniai
Milkomas

**Milkomas** – dievas vakarų semitų mitologijoje, aukščiausioji amonitų dievybė. Dievybės vardas siejamas su semitų kalbų šaknimi *mlk* („karalius“).

Minimas Ugarito dievų sąraše. Dantiraščio lentelėse iš Drehemo sutinkamas dievybės vardas *Malkum*, tuo tarpu įrašuose iš Ninevijos minimas dievas Malikas, šios dievybės vardas kaip asmenvardžių dėmuo aptinkamas dantiraščio lentelėse iš Eblos bei Mario. Vis dėlto Milkomo ir Maliko ryšys nėra aiškus.

Milkomas keletą kartų paminėtas Biblijoje, Senajame Testamente. Masoretiniame tekste Milkomas paminėtas triskart (1 Kar 11, 5; 1 Kar 11, 33; 2 Kar 23, 13), o Septuagintoje bei kituose vertimuose – dar septynis kartus. Hebrajų kalbos žodis *mlkm* galėjo būti verčiamas arba kaip Milkomas, arba kaip „jų karalius“. Kaip teigiama, šis dievas (veikiausiai per klaidą įvardytas Chemošu, moabitų dievybe) davęs amonitams jų šalį. Milkomą garbino karalius Saliamonas, dievybė įvardijama „amoniečių pasibjaurėjimu“. Milkomas taip pat minimas įraše, datuojamame antruoju I tūkst. pr. m. e. ketvirčiu. Šiame įraše Amono karalius praneša Milkomui apie sieną, kuri statoma aplink valstybės sostinę. Ją statyti, atrodo, paliepęs pats Milkomas.

Milkomas siejamas ir su dievu Molochu, tačiau iš paminėjimų Senajame Testamente galima spręsti, kad šios dievybės buvo garbinamos atskirai, Jeruzalėje būta kiekvienai iš jų skirtų kulto vietų. Nurodoma, kad Molochui buvo aukojami vaikai, tačiau vaikų aukojimas Milkomui nėra minimas.

Jordanijoje, Tel Javoje, aptikta galva su Atefo karūna, manoma, vaizduoja Milkomą.

## Šaltiniai