open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kurt Fischer

**Kurtas Fišeris** (, 1900 m. liepos 1 d. – 1950 m. birželio 22 d.) – VDR politinis veikėjas.

## Biografija
Kurtas Fišeris 1900 m. Halė prie Zalės siuvėjo šeimoje. 1915 m. baigė liaudies mokyklą, paskui mokėsi Poznanėje. 1917 m., išklausęs karininkų kursus, pradėjo tarnybą Vokietijos kariuomenėje leitenantu. 1918 m. buvo pažemintas pareigose už revoliucinę propagandą.

1918–1921 m. Liuterstato Eislebeno ir Merseburgo Pedagoginių institutų studentas, bet, už dalyvavimą revoliuciniame judėjime, jam nebuvo leista laikyti baigiamųjų egzaminų. „Spartako sąjungos“ (), o nuo 1919 m. ir KPD narys.

1921–1923 m. Kurtas Fišeris išvyko į TSRS, mokykloje dirbo vokiečių kalbos mokytoju. 1923 m. lapkritį CK KPD sprendimu atšauktas atgal į Vokietiją. Dirbo partijos laikraščio redaktoriumi Esene, Halėje, Kaselyje, Berlyno centrinės KPD štabo spaudos tarnybos darbuotojas. 1924 m. vasarį partijos vadovybės sprendimu gražintas į TSRS. 

Nuo 1924 m. vasario TSKP narys ir iki 1928 m. dirbo informacinio skyriaus referentu {Kominternas|Kominterno] vykdomajame komitete (). Nuo 1928 m. Raudonosios armijos narys. 1932 m. baigė karo akademiją ()

Nuo 1932 m. kovo iki 1940 m. rugsėjo Raudonosios armijos štabo IV valdybos karininkas, vadovavo žvalgybos grupėms įvairiose šalyse. 1934 m. buvo areštuotas Vienoje ir 9 mėn. praleido kalėjime. Nuo 1935 m. dirbo Tolimuosiuose Rytuose. 1936 m. suteiktas majoro laipsnis.

Nuo 1940 m. rugsėjo iki 1941 m. birželio dirbo Raudonosios armijos generalinio štabo aukštosios spec. mokyklos, žvalgybos katedros 3-iojo fakulteto, vyriausiuoju dėstytoju. Prasidėjus karui - Kuibyševo karo medicinos akademijos () karo disciplinų dėstytojas. 1942–1943 m. Kazanės universiteto docentas, karinės katedros dekanas, komiteto „Laisvoji Vokietija“ () narys, vedė antifašistinę propagandą vokiečių belaisvių tarpe.

1945 m. gegužę grįžo į Vokietiją ir iki 1946 m. buvo Drezdeno meru ir Saksonijos žemės valdybos pirmuoju vice prezidentu. 1946-1948 m. Saksonijos žemės vidaus reikalu ministras. Nuo 1948 m. Vokietijos vidaus reikalų valdybos prezidentas, vokiečių liaudies policijos () valdybos vadovas.

Kurtas Fišeris mirė 1950 m. birželio 22 d. Bad Kiolbergo vidaus reikalų sanatorijoje, palaidotas Berlyno karo memorialo kapinėse (). 

## Nuorodos
*А.И.Колпакиди, Д.П.Прохоров, Империя ГРУ (Rusijos karinės žvalgybos istorijos studijos). „ОЛМА-ПРЕСС“, 1999 m. 2 knyga.
Gužai (Biržai)

**Gužai** – kaimas Biržų rajono savivaldybėje, 1 km į pietryčius nuo Germaniškio.

## Istorija

1956–1992 m. kolūkio „Švyturys“ gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai
Automobilvežis

**Automobilvežis** (; ), *autovežis* – specializuotas automobilis, skirtas pervežti lengvuosius automobilius, automobilines priekabas, motociklus ir panašią ratinę techniką. Paprastai automobilvežį sudaro vilkikas ir speciali priekaba ar puspriekabė.

Kalbininkai rekomenduoja naudoti terminą automobilvežis, o ne autovežis.

Automobilvežiai būna atviri ir dengti (su bortais ir tentais).

Standartinis automobilvežis paprastai numatytas pervežti 7-8 B klasės automobilius (*Renault Logan*, *Chevrolet Lanos*), europinėse priekabose gali tilpti iki 9-10 automobilių, skaičius priklauso nuo automobilių gabaritų.

Rusijoje automobilvežiai negali būti didesnių gabaritų kaip 20 m ilgio ir 4 m aukščio, Vokietijoje – 20,75 m ilgio ir 4 m aukščio.

Egzistuoja ir automobiliai, skirti pervežti vieną automobilį. Tačiau šie paprastai skirti pervežti sugedusiems automobiliams iš avarijos ar gedimo vietos.

Automobilvežiais automobilius perveža ne tik vietiniais, bet ir tarptautiniais maršrutais.

Automobilvežių priekabas gamina tokios kompanijos kaip *Lohr* (Prancūzija), *Kassbohrer* (Austrija), *Rolfo* (Italija)) VZTM (Rusija) ir kt.

## Nuorodos
Skaidrumas (socialiniai mokslai)

**Skaidrumas** – valdžios, įmonių, organizacijų ir individų veiklos charakteristika, kai veikla, planai, finansavimas ir kita informacija yra pateikiama viešai ir aiškiai. Siekiant užtikrinti skaidrumą gan dažnai teisės aktuose valstybės pareigūnams, valstybės tarnautojams, įmonių ir organizacijų vadovams bei patikėtiniams yra numatyta pareiga veikti matomai, nuspėjamai ir suprantamai.

Nors skaidrumo principas nėra tiesiogiai paminėtas LR Konstitucijoje, tačiau jis traktuojamas kaip iš Konstitucijos kylantis imperatyvas. Remiantis Konstitucinio teismo nutarimu, skaidrumas yra veiklos principas, susijęs su viešosios valdžios ir pareigūnų informacijos sklaida, komunikavimu, atvirumu, viešumu, atskaitingumu bendruomenei, priimančiųjų sprendimus atsakomybe, tų sprendimų pagrįstumu ir aiškumu. Skaidrumas yra ir Europos Sąjungos teisės principas, įtvirtintas inter alia Europos Bendrijų Teisingumo Teismo jurisprudencijoje.

## Šaltiniai
Slovakijos Rojaus nacionalinis parkas

**Slovakijos Rojaus nacionalinis parkas** () – vienas iš 9 nacionalinių parkų Slovakijoje. Parkas įsikūręs Banska Bistricos (Brezno raj.), Prešovo (Poprado raj.) ir Košicės kraštuose (Rožniavos ir Spišska Nova Vesės raj.).

Rojaus parkas įkurtas 1988 m. Nuo 2004 m. dalis parko įtraukta į Europos Natura 2000 saugomų teritorijų tinklą.

## Geografija

Parke yra saugoma Slovakijos Rojaus – kalnų grandinės Slovakijos Rūdiniuose kalnuose – gamtinė teritorija su vaizdingais kalnų kraštovaizdžiais ir reljefo formomis, išskirtinėmis faunos ir floros rūšimis. Rojaus parko plotas – 197,63 km², juosiančios buferinės zonos plotas – 130,11 km². Parko teritorijoje įsikūrę 8 vietiniai ir 11 nacionalinių draustinių, įrengta 300 km turistinių pėsčiųjų takų, dažnai su laiptais, tilteliais, grandinėmis. Parke yra apie 350 olų ir urvų, tačiau lankymui atviras tik Dobšino ledo urvas, nuo 2000 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. 

## Flora ir fauna

Parke gyvena apie 4 000 rūšių bestuburių, tarp jų virš 2 100 rūšių drugių. Iš stuburinių – veisiasi 200 rūšių, iš kurių 130 yra saugomos. Tarp parke gyvenančių 40 rūšių žinduolių: lokiai,  šernai, elniai, vilkai, lapės, vilpišiai, kiaunės. Čia prieglobstį randa nykstančios gyvūnų rūšys: europinės ūdros ir starai, taurieji sakalai. 

## Nuorodos
* Slovenský raj | Slovak Paradise 
*Slovakijos Rojaus nacionalinis parkas ''slovenskyraj'' svetainėje 
*Slovakijos Rojaus nacionalinis parkas ''slovakia.travel'' svetainėje 
*Slovakijos Rojaus nacionalinis parkas ''slovenskyraj.sk'' svetainėje
*Parko panoraminiai vaizdai 
* Gidas po Slovakijos Rojaus nacionalinį parką
Joachim Gauck

**Joachimas Vilhelmas Gaukas** (; g. 1940 m. sausio 24 d. Rostoke, Vokietija) – vokiečių politikas, publicistas, evangelikų-liuteronų kunigas, Volkskammer (Bundestago) narys, Rytų Vokietijos aktyvistas, vienas iš svarbių veikėjų per taikią revoliuciją, nuvertusią Berlyno sieną 1989 m., buvęs Rytų Vokietijos slaptosios policijos ir žvalgybos (Stasi) archyvų ombudsmenas, Vokietijos federalinis prezidentas.

Buvo pristatytas kaip bendras Vokietijos krikščionių demokratų sąjungos (CDU/CSU), Laisvosios demokratų partijos (FDP), Vokietijos socialdemokratų partijos (SDP) ir Sąjungos 90/Žaliųjų kandidatas. J. Gauko kandidatūrą pasiūlė opozicinės socialdemokratų ir žaliųjų partijos. J. Gaukas 2010 metais buvo socialdemokratų ir žaliųjų kandidatas į prezidentus, bet pralaimėjo K. Vulfui. Tąkart Merkel prieštaravo Gauko kandidatūrai ir palaikė K. Vulfą. Televizijos kanalo ZDF užsakymu atliktos apklausos duomenimis, teigiamai vertinamas 69 % respondentų. Malonaus būdo ir švelniai kalbantis politikas, pasak dienraščio „Bild“ – „širdžių prezidentas“. Vokietijos prezidento postas liko laisvas, kai 2012 m. vasario 17 d. dėl skandalų atsistatydino Kristianas Vulfas). J. Gauck gavo 991 iš 1 232 atiduotų balsų. Buvusių komunistų partijos „Kairė“ („Die Linke“) kandidatė Beate Klarsfeld, garsi nacių medžiotoja, gavo 126 balsus, o 108 parlamentarai susilaikė.

## Biografija
Tėvas buvo suimtas ištremtas į Sibiro lagerius 25 metams Sovietų Sąjungos karinio tribunolo sprendimu. Netekęs vilčių tapti žurnalistu po to, kai jam nebuvo leista įstoti į vokiečių kalbos studijas, studijavo teologiją. 1967 m. buvo įšventintas į kunigus. Per vieną interviu jis yra sakęs, jog „būdamas devynerių metų žinojau, kad socializmas yra neteisinga sistema“. J.Gauckas vadina save „keliaujančiu politikos mokytoju”.

Nepartinis.

## Šaltiniai

## Literatūra

* Marianne Birthler: *Die Freiheit gestalten: Joachim Gauck zum 70. Geburtstag*. In: Deutschland-Archiv Bd. 43 (2010), 1, S. 20–22.
* Norbert Robers: *Joachim Gauck – die Biografie einer Institution*, Berlin, 2000. – ISBN 3-89487-365-5.
* Rayk Wieland: *Portrait über Joachim Gauck*. In: „konkret“, August 1997.
Naujieji Vingerupiai

**Naujieji Vingerupiai** (arba ***Vingerupiai***; , anksčiau *Wingeruppen*) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 16 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 18 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie Akmenio upelio.

## Istorija

Įkurti valstybinio miško žemėse XVIII a. antroje pusėje.1823 m. Vingerupiai buvo 6 sodybų laisvųjų valstiečių kaimas su 16 gyventojų, 1854 m. Vingerupių kaime buvo 7 gyvenamieji pastatai ir 55 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Leskaminio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Baltrušėlių valsčiaus kaimas. Tikintieji iki 1853 m. priklausė Kusų, vėliau – Rautenberkio evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. prie kaimo prijungtas Nyveidės dvaras, Naujųjų Vingerupių kaimo bendruomenė pervadinta Nyveide. Kaime buvo vėjo malūnas.

Po Antrojo pasaulinio karo išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

Be to, 1910 m. Nyveidės dvare buvo 88 gyventojai.

## Šaltiniai
Rautenberkis

**Rautenberkis** (arba ***Kalveliai***; , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Uzlovojė***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 16 km į pietvakarius nuo Lazdynų, 25 km į pietryčius nuo Ragainės, prie kelio Luninas–Vesnovas. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas.

## Etimologija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas vokiškos kilmės, kaimo įkūrimas siejamas su Skaisgirių savininku *Gottfried Rautenberg*.

## Istorija

XIX a. viduryje pastatyta bažnyčia. XIX a. pabaigoje nutiestas Ragainės–Stalupėnų geležinkelis, įrengta geležinkelio stotis. Sovietmečiu geležinkelis išardytas. Pokariu prie miestelio prijungti į šiaurę buvę Kamantai ir į pietus buvę Barašėliai.

1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Pilkalnio apskrities, nuo 1876 m. Ragainės apskrities, nuo 1922 m. Tilžės-Ragainės apskrities kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (*Пиллькалленский район*), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo apylinkės kaimas. 1928 m. prijungti Kamantai, Barašėliai (Frydrichsvaldė) ir Antagminėliai.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Spuliai (Fevralskojė)

:: *Apie kaimą Molėtų rajono savivaldybėje žr. [[Spuliai]]*.

**Spuliai** (, nuo 1946 m. ***Fevralskojė***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas 11 km į vakarus nuo Pilkalnio, 20 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie kelio Uzlovojė – Vesnovas, prie Akmenio upelio.

## Istorija

Minimi nuo 1558 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: *Spulkiem*, *Spulkemen*, *Spulkeimen*, *Spulken*, *Spollenn*. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 26 ugniakurais, 1823 m. – valstiečių kaimas su 143 gyventojais. 1854 m. kaime buvo 30 gyvenamųjų pastatų ir 300 gyventojų. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Kusų, Brakupėnų domenų valsčiams, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus centras. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. 1928 m. prie kaimo prijungtas Meškupių dvaras. Kaime buvo mokykla, plytinė, lentpjūvė, pieninė, svečių namai, valsčiaus įstaigos.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, gyventojai evakuoti į Vokietijos gilumą, vietinių gyventojų nebeliko. Po karo atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu prie Spulių prijungtas Bludžių kaimas.

## Gyventojai

Be to, Meškupiuose 1905 m. buvo 71, 1910 m. – 103 gyventojai.

## Šaltiniai
Kėkštai (Novinkos)

**Kėkštai**, **Žemaitkiemiai** (, nuo 1938 m. birželio 6 d. *Michelfelde*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Novinkos***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 14 km į vakarus nuo Pilkalnio, 24 km į pietvakarius nuo Lazdynų, prie Kusupės ir Draugupės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Minimi nuo XVI a. Vietovė įvardyta *Samaidtkehmen*, *Sameitken*, *Schameitken*, *Szameitkehmen*, arba *Keckstupenen*, *Kekstkem*, *Kekstey*, *Keckstekemen*, *Keckstkeimen*. Po 1709–1711 m. maro pasikeitė dauguma kaimo gyventojų: 1736 m. Kėkštuose gyveno 6 zalcburgiečių, 6 vokiečių ir tik 2 lietuvių šeimos. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su vėjo malūnu ir 17 ugniakurų, 1821 m. – mišrusis kaimas su vėjo malūnu ir 117 gyventojų. 1854 m. Kėkštuose buvo vėjo malūnas, 24 gyvenamieji pastatai ir 172 gyventojai. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. kaime buvo 27 gyvenamieji namai ir 181 gyventojas (iš jų 3 lietuviai). Tarpukariu kaime buvo mokykla, vėjo malūnas. Kaimo šiauriniu pakraščiu tekėjo Kusupė, pietvakariniu – Draugupė.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, gyventojai evakuoti į Vokietijos gilumą, vietinių gyventojų nebeliko. Po karo atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Vlkolinecas

**Vlkolinecas** () – kaimas Žilinos krašte Slovakijoje, Ružomberoko miesto kaimynystėje, vienas iš 10 šalies etnografinių kaimų–muziejų, UNESCO pasaulio paveldo objektas. Kaimas įsikūręs 718 m aukštyje virš jūros lygio, užima 7,97 km² plotą, jame gyvena 35 žmonės. Istoriniuose šaltiniuose minimas nuo 1376 m.

## Paveldas

Nuo 1993 m. įtrauktas į UNESCO paveldo sąrašą kaip nepaliestos vientisos liaudies architektūros ansamblis, būdingas šiaurės Karpatų regionui, atitinkantis kriterijus IV ir V. Čia dominuoja tradicinės rąstų trobos ant akmeninių pamatų, dengtos skiedrų stogais, nudrėbtos moliu ir nubalintos ar nudažytos kitomis spalvomis, kokios dažniausiai ir yra renčiamos kalnų rajonuose. Kaime stovi virš 45 rąstinių namų, kurių kiekviename yra po 2–3 kambarius, prie jų – ūkiniai ir pagalbiniai pastatai. Kaimo centrinė gatvė leidžiasi palyginti stačiu šlaitu. Taip pat saugomos ir barokinė koplyčia su XVIII a. statyta varpine. Dauguma statinių kaime datuojami XIX a. Namuose nr. 16 ir 17 įrengti liaudies buities muziejai su etnografinėmis ekspozicijomis, kuriose atsispindi istorinė vietos žmonių praeitis, kasdienio gyvenimo buitis ir darbai.


Image:Vlkolinec 13 Slovakia.jpg|Viena iš gatvių
Image:Vlkolínec, Slovakia 006.jpg|Varpinė ir mokykla
Image:Vlkolínec, Slovakia 024.jpg|Būdingi namai
Image:Vlkolinec 12 Slovakia.jpg|Apylinkėse – kalnai
Image:Vlkolinec 6 Slovakia.jpg|Troboje


## Šaltiniai

* Vlkolineco oficiali svetainė
Geniškiai (Zaozernojė)

:: *Apie kaimą Biržų rajono savivaldybėje žr. [[Geniškiai]]*.

**Geniškiai** (arba ***Tutliai***; , *Tutteln*, nuo 1938 m. birželio 6 d. *Hansruh*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Zaoziornojė***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas 14 km į vakarus nuo Pilkalnio, 21 km į pietvakarius nuo Lazdynų.

## Istorija

Minimi nuo 1664 m. Istoriniai pavadinimų rašybos variantai: *Tuttlen*, *Goenischcken*, *Goenischken*, *Gönischken*, *Jönischken*. 1785 m. buvo karališkasis valstiečių kaimas su 10 ugniakurų, 1821 m. – valstiečių kaimas su 86 gyventojais. 1854 m. kaime buvo vėjo malūnas, 13 gyvenamųjų pastatų ir 125 gyventojai. Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Geniškiuose buvo 20 gyvenamųjų namų, iš 180 kaimo gyventojų 21 save laikė lietuviais. Kaimui priklausė Draugupėnų miško dalis (šiaurės vakaruose).

Tutliai minimi Jono Basanavičiaus tautosakos rinkinyje „Iš gyvenimo vėlių bei velnių”.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, gyventojai evakuoti į Vokietijos gilumą, vietinių gyventojų nebeliko. Po karo atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu nunyko, XXI a. liko tik menka dalis buvusio kaimo.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Didieji Versmininkai (Belkinas)

**Didieji Versmininkai** (, nuo 1938 m. birželio 6 d. *Langenfelde*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Belkinas***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas 29 km į pietryčius nuo Ragainės, prie kelio Uzlovojė–Krasnoznamenskas, 5 km į pietvakarius nuo Lazdynų. Gyvenvietėje veikia plytų gamykla.

## Istorija

Vienas senesnių kaimų Pilkalnio apskrityje. Versmininkai paminėti 1525 m. (*Wersamnigk*), 1540 m. minimi 14 činšininkų, 1556 m. kaimas paminėtas kaip *Werschminicken*, 1625 m. – *Werßminincken*. Gretimą Bajorgalių kaimą pradėjus vadinti Mažaisiais Versmininkais (*Klein Wersmeningken*), XVIII a. virto Didžiaisiais Versmininkais (*Groß Wersmieningken*, *Groß Werschmeningken*, *Groß Werszmeningken*, *Groß Wersmeningken*).

1736 m. Versmininkuose gyveno 3 vokiečių ir 23 lietuvių valstiečių šeimos. 1785 m. buvo mišrusis (karališkųjų valstiečių ir kulmiškių) kaimas su 28 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – kaimas su 218 gyventojų. 1854 m. Versmininkuose buvo vėjo malūnas, 36 gyvenamieji pastatai ir 350 gyventojų. Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Liepgalio valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Versmininkuose buvo 108 gyvenamieji namai, 608 gyventojai, iš jų 174 lietuviai, 5 katalikai. Kaime buvo mokykla, XIX a. pab. – keletas vėjo malūnų. Kaimo branduolį sudarė palei Lazdynų–Rautenberkio kelią tankiai išsidėsčiusios sodybos, likusioje teritorijoje buvo išsibarstę įvairaus dydžio viensėdžiai. Į šiaurę nuo Versmininkų plytėjo Užbalių giria, į pietryčius – Šorelių giria. 1929 m. prie kaimo prijungta Versmininkų girininkijos sodyba.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, kaimo gyventojai pasitraukė į Vokietijos gilumą. Po karo į kaimą atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. priklausė Pilkalnio rajonui (*Пиллькалленский район*), vėliau Krasnoznamensko rajonui, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. buvo Chlebnikovo apylinkės kaimas.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* 1883–1908 m. kaime gyveno Prūsijos poetė Johanna Ambrosius-Voigt.

## Šaltiniai
Bagdonai (Šeikinas)

**Bagdonai** (, nuo 1938 m. birželio 6 d. *Rodungen*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Šeikinas***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas 33 km į pietryčius nuo Ragainės, prie kelio R508 Krasnoznamenskas–Dobrovolskas, Įsruties dešiniajame krante.

## Istorija

Vietovė pirmąkart paminėta 1610 m., bet galėjo būti įkurta žymiai anksčiau: 1524 m. minimas šaltyšius Bagdonas (*Bocdan*) iš Versmininkų, gavęs toje vietoje miško sklypą. Po 1709–1710 m. maro kaimas išliko lietuviškas, 1728 m. tarp valstiečių lažininkų šeimų minimos vien lietuviškos pavardės: *Pelludzaties*, *Baltruschaties*, *Lehmertaties*, *Kuckaties*, *Uschkuries*. 1785 m. Bagdonai buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 6 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1821 m. – kaimas su 64 gyventojais. 1854 m. kaime, vadintame Didžiaisiais Bagdonais, buvo 7 gyvenamieji pastatai ir 65 gyventojai, dvare, vadintame Mažaisiais Bagdonais, – 2 gyvenamieji pastatai ir 30 gyventojų, girininkijos sodyboje, vadintoje Naujaisiais Bagdonais – 1 gyvenamasis pastatas ir 12 gyventojų. Dvaras prijungtas prie kaimo 1857, o girininkijos sodyba – 1929 m. (kartu su Įsruties girininkijos sodyba).

Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Liepgalio valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. Kaimas buvo įsikūręs Šorelių girios properšoje, Įsruties dešinajame krante. Kaimo centre stovėjo dvaro sodyba, prie Pilkalnio–Lazdynų plento – užeigos namai. Paupyje ir paplentėje buvo įsikūrę smulkūs viensėdžiai, kiek atokiau nuo kaimo, miške prie upės – Bagdonų ir Įsruties girininkijos sodybos.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, kaimo gyventojai pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų po karo atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Kaimas sunyko, iki šių laikų išlikusios tik 2–3 sodybos prie R 508 kelio. Iki 2008 m. priklausė Krasnoznamensko rajono Chlebnikovo apylinkei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Lomžos Šv. Brunono Kverfurtiečio parapija

**Lomžos Šv. Brunono Kverfurtiečio parapija** () - parapija įkurta 1982 m. sausio 1 dieną. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Brunono dekanatui. Parapija pavadinta Šv. Brunono Kverfurtiečio vardu. Mūrinė parapijos bažnyčia pastatyta 1977-1987 metais. Apie 1,4 km nuo bažnyčios yra 5 ha ploto parapijos kapinės.

## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.) .
Miastkovo Dievo Motinos Rožančiaus parapija

**Miastkovo Dievo Motinos Rožančiaus parapija** () – parapija įkurta 1451 metais. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Brunono dekanatui.

## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.) ;
* Parapijos tinklalapis (lenk.) .
Lomžos Šv. Kristaus Kūno parapija

**Lomžos Šv. Kristaus Kūno parapija** () - parapija įkurta 1989 m. gruodžio 3 dieną. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Arkangelo Mykolo dekanatui. Mūrinė parapijos bažnyčia pastatyta 1990-2002 metais.

## Nuorodos

* Parapijos tinklalapis (lenk.).
Lomžos Šv. Čenstakavos parapija

**Lomžos Šv. Čenstakavos parapija** () – parapija įkurta 1997 m. rugpjūčio 17 dieną. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Brunono dekanatui. Mūrinė parapijos bažnyčia pastatyta 1996–1997 metais.

## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.) .
Lomžos Šv. Arkangelo Mykolo parapija

**Lomžos Šv. Arkangelo Mykolo parapija** () – parapija, įkurta 1410 metais. Parapija priklauso Lomžos vyskupijai, Lomžos Šv. Arkangelo Mykolo dekanatui. 

Apie 1418 m. pastatyta pirmoji parapijos bažnyčia. 1504–1525 m. pastatyta mūrinė gotikinio architektūros stiliaus Lomžos Šv. Arkangelo Mykolo katedra. Po švedų tvano 1691–1693 m. bažnyčia buvo rekonstruota ir jai suteiktas naujas baroko architektūros stilius. 1925 m. spalio 28 d. bažnyčiai suteiktas katedros titulas. Apie 0,5 km nuo bažnyčios yra 6 ha ploto parapijos kapinės.

## Nuorodos

* Parapijos aprašymas (lenk.) ;
* Parapijos tinklalapis (lenk.).
Liepgalis

**Liepgalis**, **Liepgaliai**, **Bajorgaliai** (, nuo 1938 m. birželio 6 d. *Löbenau*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Tolstovas***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Vesnovo kaimo gyvenvietės kaimas 8 km į pietvakarius nuo Lazdynų, 27 km į pietryčius nuo Ragainės, prie Įsruties.

## Istorija

1539 m. minimas Bajorgalių kaimas. Šalia jo 1563 m. įsteigtas valstybinis Bajorgalių dvaras, kuriam kaimo valstiečiai turėjo eiti lažą. Per 1709–1710 m. marą kaimas neteko gyventojų – 1719 m. atlikus reviziją konstatuota, kad kaimas stovi tuščias, o jo žemė nedirbama. Kaimo žemės atiduotos dvarui, o pats dvaras 1723 m. pervadintas Liepgaliu. 1730 m. prie dvaro prijungtos ir netoliese buvusio tuščio Lindikų kaimo žemės. XVIII a. Liepgalis tapo svarbiu domenu, valsčiaus centru. Dvare veikė pašto stotis, XVIII a. pab. ir XIX a. – vandens ir vėjo malūnai. 1785 m. Liepgalis buvo karališkasis palivarkas su 11 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1822 m. – valsčiaus centras su 168 gyventojais. 1854 m. Liepgalyje buvo smuklė, kalvė, 14 gyvenamųjų pastatų ir 210 gyventojų. 1879 m. dvaras valdė 822 ha žemės, iš jų 699 ha ariamos, 100 ha pievų ir ganyklų, laikė arklius, galvijus ir avis.

Nuo XVII a. vidurio iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. buvo Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiaus centras, 1818–1945 m. priklausė Pilkalnio apskričiai, buvo dvaro apygardos ir 1874 m. įsteigto Liepgalio valsčiaus centras. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. Per 1928 m. administracines reformas Liepgalių dvaro apygarda pertvarkyta į Liepgalių kaimo bendruomenę.

Liepgalyje veikė aštuonmetė mokykla, ją 1905–1912 m. lankė Mažosios Lietuvos spaudos veikėjas Augustas Albertas Puskepalaitis. Anot A. Puskepalaičio, mokykloje drausdavo kalbėti lietuviškai, mokiniai tarpusavyje gimtąja kalba kalbėdavosi slaptai. 1905 m. Liepgalyje buvo 14 gyvenamųjų namų ir 193 gyventojai, iš jų tik 2 lietuviai. Dvaro sodyba stovėjo paupyje, prie Įsruties ir Būdupės santakos. XX a. pr. dvaras turėjo didelius trobesius, didelį sodą ir daržų plotus. Šalia dvaro, pavieškelėje, buvo išsidėsčiusios darbininkų sodybėlės, kiek toliau už jų – mokykla ir užeigos namai. Per Įsrutį ir Būdupę buvo nutiesti tiltai. Veikė valsčiaus įstaigos ir krautuvė. Už 2,5 km į pietus nuo dvaro stovėjo Naujojo Liepgalio arba Šikšnindvario palivarkas (*Neu Löbegallen*, 39 gyventojai 1905 m.), už 1,5 km į pietvakarius – Šraderslėbeno palivarkas (*Schradersleben*, 11 gyventojų 1905 m.). Į pietryčius nuo dvaro plytėjo Šorelių giria, jos pakraščiu tekėjo Būdupė, Ragupė ir Meškupė.

Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, artėjant frontui, kaimo gyventojai pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų po karo atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Liepgalis sunyko, daugelis pastatų ir sodybų sovietmečiu ir po 1991 m. sunaikinta. Pastatyta dviaukščių daugiabučių, fermų kompleksų. Dabartinei Tolstovo gyvenvietei priklauso ir Versmininkėlių kaimo liekanos Įsruties dešiniajame krante.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Jūra Laivytė-Kvasienė

**Jūra Laivytė-Kvasienė** (g. 1977 m. sausio 5 d. Klaipėdoje) – Lietuvos sportinių šokių šokėja, trenerė.

## Biografija

1984-1992 m. mokėsi Klaipėdos 14-ojoje vid. mokykloje, 1992-1995 m. – Klaipėdos politechnikos mokykloje, 1995-2000 m. studijavo Klaipėdos universiteto Menų fakultete.

Nuo 2001 m. Klaipėdos universiteto Menų fakulteto Sportinių šokių katedros asistentė, nuo 1999 m. Sportinių šokių klubo „Žuvėdra“ trenerė. Sportinių šokių teisėja, Klaipėdos universiteto Menų fakulteto Sportinių šokių katedros sekretorė.

Sutuoktinis Mindaugas Kvasys, sūnus Nikas.

## Pasiekimai

## Įvertinimas
* 1999 m. apdovanota Didžiojo Lietuvos kunigaikščio Gedimino V laipsnio ordinu.
* 1999 m. apdovanota Lietuvos Respublikos Seimo medaliu
* 2003 m. apdovanota Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ medaliu.

## Taip pat skaitykite
* Klaipėdos universiteto sportinių šokių klubas Žuvėdra
* Žuvėdra (ansamblis)

## Nuorodos
* Sportinių šokių ansamblio "Žuvėdra" pasirodymai Pasaulio ir Europos čempionatuose
Naujieji Skardupėnai

**Naujieji Skardupėnai** (, nuo 1938 m. birželio 6 d. *Grenzwald*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Pugačiovas***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 10 km į šiaurės rytus nuo Lazdynų, 9 km į pietus nuo Smalininkų, Lietuvos pasienyje, Trapėnų-Lubėnų girios rytiniame pakraštyje.

## Istorija

Įkurti 1680 m. šatulinės kolonizacijos metu valstybinio miško (Trapėnų girios) žemėse. Naujakuriai, vokiečių kraštotyrininko Ervino Špėro manymu, galbūt atsikėlė iš Senųjų Skardupėnų. XVIII–XIX a. kaimas taip pat vadintas ir Lušna (*Luschnen*). 1740 m. mokesčių mokėtojų sąraše minimų ūkininkų pavardės – vien lietuviškos: *Christupaities*, *Szillaities*, *Weederaitis*, *Jonuckaitis*, *Roßillus*, *Wenßkaities*. 1785 m. Naujieji Skardupėnai buvo šatulinių kulmiškių kaimas, pasienio gyvenvietė su 10 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1823 m. – šatulinių kulmiškių kaimas su 34 gyventojais. 1854 m. Naujuosiuose Skardupėnuose buvo 14 gyvenamųjų pastatų ir 105 gyventojai.

1714–1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Naujuosiuose Skardupėnuose buvo 42 sodybos, 232 gyventojai, iš jų – 113 lietuvių (49 %). 1929 m. prie kaimo prijungta Grencvaldo (*Grenzwald*) girininkijos sodyba (10 gyv. 1905 m.). Kaime veikė mokykla.

Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. 1946–2008 m. buvo Chlebnikovo apylinkėje, nuo 2008 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Bergershofas (Samarskojė)

**Bergershofas** (, nuo 1946 m. ***Samarskojė***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko municipaliniame rajone, Chlebnikovo apylinkės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Krasnoznamensko miesto gyvenvietės kaimas į pietvakarius nuo Lazdynų.

## Istorija

XX a. pradžioje buvo miško darbininkų gyvenvietė Lazdynų bažnytkaimio sudėtyje. 1905 m. Bergershofe buvo 53 gyventojai. Po Antrojo pasaulinio karo atiteko Sovietų Sąjungai. 1947–2008 m. buvo Chlebnikovo apylinkėje.

## Šaltiniai
Užprūdupiai

**Užprūdupiai** (, 1936–1938 m. *Uschproduppen*, nuo 1938 m. *Dachsheide*) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, Šešupės dešiniajame krante.

## Istorija

Pirmąkart minimi 1660 m. (*Uschburduppen*). 1736 m. Užprūdupiuose gyveno 1 zalcburgiečių ir 2 vokiečių šeimos. 1785 m. buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 3 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 4 sodybų kaimas su 31 gyventoju. 1854 m. Užprūdupiuose buvo 6 gyvenamieji pastatai ir 65 gyventojai.

Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Užprūdupiuose buvo 7 sodybos, 65 gyventojai, iš jų – 2 lietuviai.

Kaimo pietinėje dalyje stovėjo Johanishofo palivarkas (*Johannishof*, 28 gyv. 1905 m.), šiauriniu pakraščiu tekėjo Prūdupės upelis, vakariniu – Šešupė. Į pietvakarius nuo kaimo, už Šešupės, plytėjo Užbalių giria, kaimo viduryje buvo nedidelis miškelis.

Po Antrojo pasaulinio karo ar vėliau sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Aleksejevkos kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Užprūdžių piliakalnis

Šalia kaimo, Šešupės ir Prūdupės santakoje, stūksojo Užprūdžių piliakalnis (), iš lauko pusės atskirtas perkasu. Piliakalnio viršūnėje dar 1843 m. buvusi duobė, „į kurią įmetus akmenį ilgokai reikėdavo laukti, kol jis dugną pasiekdavo”. Apie piliakalnį užrašyta sakmių, pasakojimų. Pasak vieno, Šešupė kažkada paplovusi krantą, ir į vandenį nusiritusi pilna lobių skrynia. Pasak kito, vyrams ant piliakalnio bekortuojant, jų sukurta ugnis į šalis išlekiojusi, o nuodėguliai į Šešupę sukritę.

## Šaltiniai
Žitava

**Žitava** () – upė Slovakijoje; Nitros kairysis intakas (Vaho baseinas). Prasideda Pohronski Inoveco masyve ir teka į pietvakarius. Įteka į Nitrą į šiaurę nuo Nove Zamkų.

Didesni intakai: Drevenica, Širočina, Liska.

Prie Žitavos įsikūręs Zlate Moravcės miestas.
Tulpininkai

**Tulpininkai** (, nuo 1938 m. *Tulpeningen*, po 1946 m. ***Zarečnojė***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 5 km į šiaurės rytus nuo Lazdynų, prie Šešupės.

## Istorija

Pirmąkart minimi 1625 m. (*Tulpenigen*). Po 1709–1710 m. maro kaimas išvengė didžiosios vokiškosios kolonizacijos: 1728–1845 m. mokesčių mokėtojų sąrašuose beveik visų minimų ūkininkų pavardės – lietuviškos: *Klaudzaties*, *Bartschaties*, *Isokatis*, *Jurglaities*, *Siemokaties*, *Dodelaties*, *Ohnusaties*, *Brosaties*, *Wetschkaties*, *Schellinaties*, *Naujocks*, *Willimatis* ir kitos. 1785 m. Tulpininkai buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 19 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1823 m. – kaimas su 69 gyventojais. 1854 m. Tulpininkuose buvo vėjo malūnas, 17 gyvenamųjų pastatų ir 195 gyventojai.

Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Tulpininkuose buvo 47 gyvenamieji namai, 449 gyventojai, iš jų – 196 lietuviai (44 %, 16 katalikų). 1929 m. prie Tulpininkų prijungta Šionhofo girininkijos sodyba (*Försterei Schönhof*, nuo 1938 m. – *Försterei Tulpeningen*; 7 gyventojai 1905 m.).

Kaime buvo mokykla (mokytojai minimi nuo 1769 m.), pašto ir telegrafo skyrius, plytų fabrikėlis, svečių namai, kolonijinių prekių krautuvėlė, veikė perkėla per Šešupę. Į šiaurę nuo kaimo plytėjo Trapėnų-Lubėnų giria, Šešupėn tekėjo Kumpupio upelis.

Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu prie Tulpininkų prijungti Vaitikaičiai. 1946–2008 m. buvo Nemanskojės, Chlebnikovo apylinkėse, nuo 2008 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Vaitikaičiai

**Vaitikaičiai** (, nuo 1938 m. *Ostfurt*) – Tulpininkų (Zarečnojės) gyvenvietės dalis Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 7 km į šiaurės rytus nuo Lazdynų, 11 km į pietus nuo Smalininkų, prie Šešupės. 

## Istorija

Buvo vienas senesnių kaimų Pilkalnio apskrityje. Įkurtas činšininko *Woiticus*, kuris 1564 m. atsiskyrė nuo senesnio Jotijos (*Hinder Jathia*) kaimo. 1580 m. jau minimi Vaitikaičiai (*Woytickaytzen*). Po 1709–1710 m. maro kaimas išvengė didžiosios vokiškosios kolonizacijos: 1728–1845 m. mokesčių mokėtojų sąrašuose minimų ūkininkų pavardės – vien lietuviškos: *Matzullatis*, *Martinaties*, *Kodaties*, *Kischatis*, *Lappinnatis*, *Schlecksnies*, *Schlopskies*, *Szillatis*, *Blosatis*, *Auschkatis*, *Dedelatis* ir kitos. 1785 m. Vaitikaičiai buvo karališkųjų valstiečių kaimas su 6 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 6 sodybų kaimas su 46 gyventojais. 1854 m. Vaitikaičiuose buvo 3 gyvenamieji pastatai ir 85 gyventojai.

Iki 1723 m. priklausė Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamai Lazdynų seniūnijai, 1723–1818 m. – Įsruties apskrities Liepgalio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Juknaičių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Lazdynų evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Vaitikaičiuose buvo 15 sodybų, 103 gyventojai, iš jų – 46 lietuviai (45 %, 10 katalikų). XIX a. kaime buvo vėjo malūnas. Tarpukariu veikė perkėla per Šešupę, už Šešupės plytėjo Vieškalnių giria, į šiaurę nuo kaimo – Trapėnų-Lubėnų giria. Iš jos Šešupėn tekėjo Kampupio upelis.

Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis: senieji gyventojai vokiečiai ir suvokietėję lietuviai artėjant frontui pasitraukė į Vokietijos gilumą, vietoj jų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Sovietmečiu kaimas prijungtas prie Tulpininkų (Zarečnojės) gyvenvietės. 1946–2008 m. buvo Chlebnikovo apylinkėje, nuo 2008 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Šilėnai (Pograničnas)

**Šilėnai** (, nuo 1938 m. birželio 6 d. *Waldheide*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Pograničnas***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Aleksejevkos kaimo gyvenvietės kaimas 32 km į Rytus nuo Tilžės, Nemuno dešiniajame krante, prie sienos su Lietuvos Respublika ties Ramoniškiais.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. Nuo 1613 m. Šilėnai priklausė Kasinkiemio valsčiui, Viešvilės parapijai, nuo 1845 m. Smalininkų parapijai, nuo 1921 m. Trapėnų parapijai. 1736–1818 m. Prūsijos karalystės Lietuvos departamento, 1818–1871 m. Prūsijos karalystės 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities, (nuo 1922 m. birželio 30 d. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas. 1931 m. prijungtas Dirvelių kaimas. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Pilkalnio rajono (*Пиллькалленский район*), vėliau Krasnoznamensko rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2008 m. birželio 30 d. Chlebnikovo apylinkės kaimas.

|}

Nuo 1800 m. veikė mokykla.

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Rudminėliai

**Rudminėliai** (arba ***Žirnupiai***, ***Mažieji Rudminai***; , nuo 1938 m. *Kleinruden*, XVIII a. taip pat ir *Szirnuppen*, nuo 1946 m. ***Abramovas***; ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 10 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų, 22 km į pietryčius nuo Ragainės; Abramovo gyvenvietės dalis Krasnoznamensko rajone, Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.

## Istorija

1785 m. buvo kulmiškių kaimas su 3 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 4 sodybų šatulinių kulmišlių kaimas su 16 gyventojų. 1854 m. Rudminėliuose buvo 5 gyvenamieji pastatai ir 35 gyventojai. 1859 m. prie kaimo prijungti Briedlaukiai (*Brödlaugken*; 14 gyventojų 1905 m.).

Iki 1818 m. priklausė Įsruties apskrities Leskaminio domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Tupų valsčiaus kaimas. Tikintieji iki 1902 m. priklausė Lazdynų, vėliau – Vėdaraitiškių evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Rudminėluose buvo 13 sodybų, 63 gyventojai, iš jų – 5 lietuviai (8 %, 2 katalikai). Tarpukariu kaime buvo vėjo malūnas, svečių namai. Per kaimą tekėjo Liepupės upelis, rytuose driekėsi Lipinio (*Lipinis*) miškas.

Po Antrojo pasaulinio karo, vietiniams gyventojams pasitraukus į Vokietijos gilumą, sunyko, iki XXI a. pr. buvo likusi tik viena sodyba. Nuo pokario metų Rudminėlių ir Dikšių kaimų liekanos vadinamos bendru Abramovo pavadinimu. 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Mijava

**Mijava** () – miestas šiaurės vakarų Slovakijoje, Trenčyno krašte, 100 km į šiaurės rytus nuo Bratislavos, 10 km nuo Čekijos sienos, prie Mijavos upės, tarp Baltųjų ir Mažųjų Karpatų. Keliai į Nove Mestą prie Vaho, Jablonicą, Veselus prie Moravos, yra geležinkelio linija. Veikia sukilimo muziejus.

## Istorija

Mijava įkurta 1533 m., nuo osmanų pasitraukusių atvykėlių iš Vengrijos.

## Gyventojai

## Sportas
* Spartak Myjava - futbolo klubas, dalyvavęs elito diviziono kovose.
* Mijavos miesto stadionas;

## Šaltiniai
Mijava (upė)

**Mijava** () – upė vakarų Slovakijoje; Moravos kairysis intakas. Prasideda Čekijos teritorijoje, Baltųjų Karpatų kalnuose, prie Nova Lhotos kaimo. Netrukus kerta Čekijos–Slovakijos sieną ir teka į pietus per Slovakiją. Toliau už Mijavos miesto teka daugiausia į vakarus per Mijavos aukštumas. Žemupyje teka Zahorės lyguma. Įteka į Moravą netoli jos žiočių, šalia Kutų.

Didžiausias intakas – Teplica (dešinysis).

Prie Mijavos įsikūrę miestai: Mijava, Senica, Šaštinas-Staržė.
Mažieji Kakšiai

**Mažieji Kakšiai**, arba **Čiokai** (, nuo 1938 m. *Kleinbirkenhain*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ***Aleksejevka***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 12 km į vakarus nuo Lazdynų, prie kelio R508. 

## Istorija

1785 m. Mažieji Kakšiai buvo Leskaminio domenų valsčiaus šatulinių valstiečių kaimas su 4 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1821 m. – šatulinių valstiečių kaimas su 20 gyventojų, 1846 m. Mažuosiuose Kakšiuose buvo 10 gyvenamųjų pastatų ir 45 gyventojai. 1818 m. po administracinių reformų kaimas priskirtas Ragainės apskričiai, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskričiai. 1874 m. pateko į apskrityje suformuotą Kakšių valsčių, 1909–1945 m. buvo Vėdaraitiškių valsčiaus sudėtyje. Tikintieji iki 1902 m. priklausė Būdviečių, vėliau – Vėdaraitiškių evangelikų liuteronų parapijai. 1905 m. Mažuosiuose Kakšiuose buvo 20 gyvenamųjų pastatų, gyveno 122 žmonės, iš jų 37 lietuviai (30,3 %) ir 10 žydų (8,2 %); kaimas valdė 69 ha žemės. 1938 m. prijungti prie Didžiųjų Kakšių.

XX a. pradžioje Mažuosiuose Kakšiuose buvo vėjo malūnas, kapinaitės. Po Antrojo pasaulinio karo, vietiniams gyventojams pasitraukus į Vokietijos gilumą, į ištuštėjusį kaimą atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Dauguma senųjų sodybų apleista, tarp jų, palei vieną iš kaimo gatvių, pastatyta nauja gyvenvietė. 1946–1947 m. kaimas priklausė Pilkalnio, vėliau – Krasnoznamensko rajonui; 1947–2008 m. buvo Timofejevo apylinkėje, 2008–2015 m. – Aleksejevkos kaimo gyvenvietėje.

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Aleksejevka wikimapia.org
Baltieji Karpatai

**Baltieji Karpatai** (, ) – kalnų masyvas, priklausantis Vakarų Karpatams; toliausiai į vakarus nutolusi Karpatų kalnų grandinės dalis. Driekiasi Čekijos ir Slovakijos teritorijoms, ties šių šalių siena. Šiaurėje pereina į Javornikus, pietuose – į Mažuosius Karpatus. Aukštis – iki 968 m (Did. Javorinos k.).

Baltieji Karpatai taip pavadinti dėl balto dolomito atodangų. Kalnai apaugę daugiausia mišriaisiais miškais, kuriuose vyrauja bukai. Viršūnėse plyti pievos. Slovakijoje įkurtas Baltųjų Karpatų kraštovaizdžio draustinis, toks pats draustinis yra ir Čekijoje. Slovakijos pusėje yra XIII a. Lednicos pilies griuvėsiai.
Nove Zamkai

**Nove Zamkai** () – miestas pietvakarių Slovakijoje, Nitros krašte, ~100 km į pietryčius nuo Bratislavos, prie Nitros upės. Geležinkelių mazgas, praeina Nitros–Komarno plentas. Yra XVII a. barokinis pranciškonų vienuolynas, XIX a. sinagoga, liuteronų, kalvinų, katalikų bažnyčios, keli laikrodžio bokštai, tvirtovės liekanos.

## Istorija

1573–1581 m. buvo pastatyta gerai įtvirtinta Noihoizelio (*Neuhäusel*) tvirtovė, skirta gynybai nuo turkų antpuolių. Kitados ji buvo viena moderniausių tvirtovių Europoje. Osmanai ją nesėkmingai bandė užimti dešimt kartų. 1663 m. po taktinės pilies gynėjų klaidos, osmanai ją užėmė. Miestas tapo osmanų provincijos centru. 1685 m. pilis buvo atkovota, bet jos reikšmė greitai sumenko, nes į pietus ir pietryčius nuo Nove Zamkų esantys kraštai perėjo į Habsburgų valdžią, o turkai buvo išstumti iš regiono. 

1871 m. Nove Zamkus pasiekė geležinkelis, miestas tapo pramoniniu centru.

## Gyventojai

## Sportas
* FC Union Nové Zámky – futbolo klubas;
* FC Union Nové Zámky (moterys) – moterų futbolo ekipa;
* FKM Nové Zámky – futbolo klubas;
* stadiono talpa – 3 500 žiūrovai; iš jų – 2 000 sėdimos vietos.

## Galerija

Image:NZ Klastor3.jpg|Vienuolynas
Image:NZ synagoga.jpg|Sinagoga
Image:NZ Štefánikova2.jpg|Miesto gatvė


## Išnašos

## Nuorodos
*Oficiali miesto svetainė 
*Nové Zámky žemėlapiai
*Nové Zámky fotoalbumas
Lučenecas

**Lučenecas** () – miestas pietų Slovakijoje, Banska Bistricos krašte, Vengrijos pasienyje, prie Krivano upelio (Ipelio intakas). Transporto mazgas (plentai ir geležinkeliai į Košicę, Zvoleną, Šalgotarjaną, Kokavą). Pramoninis centras. Yra katalikų, reformatų bažnyčios, rotušė, apleista sinagoga.

## Istorija

Lučenecas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1128 m., bet iki XV a. buvo maža gyvenviete. 1451 m. jau minimas kaip miestas. XVI a. jį keletą kartų puolė, o 1544 m. užėmė osmanai. XVIII a. buvo Nogrado srities centru. Po Austrijos-Vengrijos imperijos žlugimo Lučenecą iš vengrų atkovojo čekoslovakai, bet 1938 m. vengrai vėl miestą užėmė. 1945 m. tarybinė ir rumunų armija miestą užėmė ir grąžino Čekoslovakijai.

## Gyventojai

## Galerija

Image:Lučenec - Rekonštrukcia synagógy - (30. 10. 2015) 2.jpg|Sinagoga
Image:Lucenec Church1a.jpg|Bažnyčia
Image:Losonc029.JPG|Senamiestis


## Šaltiniai
Trebišovas

**Trebišovas** () – miestas pietryčių Slovakijoje, Košicės krašte, į rytus nuo Košicės, prie Trnavkos upės. Pro miestą eina Užhorodo–Košicės geležinkelis, plentas į Miškolcą. Traukinių vagonų gamyba. Yra XVIII a. Paričiaus pilies liekanos, neogotikinis Andrašių mauzoliejus, XV a. gotikinė katalikų bažnyčia, 1502 m. pauliečių vienuolynas, neorenesansiniai rūmai (1786 m.), stačiatikių cerkvė.

## Istorija
Trebišovas (tvirtovė) rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1254 m., o 1330 m. gavo miesto statusą.

## Gyventojai

## Sportas
* FK Slavoj Trebišov futbolo klubas.
* Miesto stadionas, kuriame žaidžia vietos futbolo klubas.

## Galerija

Image:Trebišov chateau.jpg|Muziejus (buvę rūmai)
Image:Rimskokatolicky kostol 12.jpg|Katalikų bažnyčia
Image:Mestsky park-jazierko 3.jpg|Miesto parkas
File:Castle Parič.jpg|Paričiaus pilies liekanos


## Šaltiniai

## Nuorodos
*Oficialus miesto tinklapis
Dievų miškas (reikšmės)

**[[Dievų miškas]]** – lietuvių rašytojo ir poeto Balio Sruogos knyga.

* Dievų miškas – 2005 m. pagal ją pastatytas Algimanto Puipos filmas