Hiragana

**Hiragana** (japoniškai: 平仮名, kas reiškia *plokščioji kana*) – viena iš dviejų skiemeninių rašto sistemų japonų rašte.
Kartais, drauge su katakana, vadinama tiesiog *kana*. 
Kiekvienas hiraganos ženklas reiškia garsinį skiemenį, sudarytą iš priebalsio ir balsio (kartais priebalsis yra praleidžiamas). Kadangi balsių yra 5, o priebalsinių variantų (įskaitant priebalsio nebuvimą ir pusbalsį *y*) – 10, tai sudauginus gaunami 50 skiemenų. Dėl to hiragana, kaip ir katakana, dar vadinama *50-ties garsų sistema* (godžiūon), ir paprastai vaizduojama lentelėje.  
Iš tiesų skiemenų yra mažiau, nes variantų *yi* ir *ye* niekuomet ir nebuvo, o *wi* ir *we* šiuolaikinėje kalboje nebevartojami.
Garsai hiraganoje išdėstomi tokia tvarka: a, i, u, e, o, ka, ki, ku,… Hiragana baigiasi išskirtiniu ženklu *n*, kuris yra vienintelis savarankiškai vartojamas priebalsis japonų rašte. Jis dažniausiai naudojamas užrašyti skiemenų galūnėms.

## Hiraganos rinkinio pagrindas

## Istorija

Hiragana Japonijoje sukurta Heian laikotarpiu (apie X a.), kai Japonijoje suklestėjo nacionalinė kultūra ir atsirado būtinybė užrašyti vietinę literatūrą. Pirmasis tokių bandymų buvo *Manyoshu* poezijos rinkinys, kur kiniški hieroglifai naudoti ne pagal prasmę, o pagal tarimą (vadinamoji *manyogana*. Ilgainiui pagal tarimą naudojami hieroglifai labai supaprastėjo, kol virto hiragana. Skirtingai nei katakana, hiragana yra kildinama iš labai kaligrafiško *žolių stiliaus* (草書, japoniškai *sōšo*), kuris jai ir suteikia grakščias, vingiuotas linijas. Galutinai susisteminta hiragana buvo apie XI a.

## Vartojimas
Šiuolaikinėje Japonų kalboje hiragana vartojama pirmiausia gramatinėms galūnėms, priesagoms, taip pat japonų kilmės žodžiams, neturintiems savo hieroglifų, užrašyti. Virš sudėtingų hieroglifų dažnai yra pateikiamas hiraganos tarimas (tai vadinama *furigana*). Hiragana yra taip pat naudojama pradinėse mokyklose, mokantis japonų kalbos.

## Skiemenų vediniai
50 skiemenų sistema neapima visų įmanomų garsų japonų kalboje, todėl egzistuoja įvairūs diakritiniai ženklai bei susitarimai, kurie papildo aukščiau pateiktąją lentelę:
* Ženkliuką *nigori* (reiškia „dulkelė“, „drumzlė“) prirašius prie atitinkamo skiemens, šis suskardėja. Tokiu būdu *t* virsta į *d*, *k* – į *g* ir pan. Pvz., garsas て tariamas *te*, o で – *de*, garsas し – *ši*, o じ – *dži*.
* Prirašius rutuliuką prie *h* prasidedančio skiemens, *h* virsta *p*. Pvz.: は tariamas *ha*, ば – *ba*, o ぱ – *pa*.
* Prie balsiu *i* besibaigiančio skiemens prirašius sumažintą *ja*, *ju* arba *jo*, jie susijungia į vientisą garsą (jōon 拗音). Tokiu būdu みゃ (*mi* + *ja*) tariamas ne *mija*, o *mia*.
* Balsis う *u* prailgina prieš jį einantį -o ar -u besibaigiantį skiemenį. Taigi, とう (*to*+ *u*) tariamas *tō*. (išskirus retus atvejus, kai う yra gramatinė veiksmažodžio galūnė (arba kito skiemens pradžia)), pavyzdžiui, 問う, fonetiškai とう tariamas *tou* versus 東京, fonetiškai とうきょう tariamas *[[Tokijas|Tōkjō]]*. Japoniškos kilmės žodžių skiemenyse (skirtingai negu sinojaponiškos kilmės) -o prailgina papildoma お *o*, pavyzdžiui, 通り, fonetiškai と**お**り (bet ne とうり), tariamas *tōri*.
* Sumažintas つ *cu* sudvigubina (sokuon 促音) po jo einantį priebalsį. Todėl ちょっと tariamas kaip *čio*'t*'to*.

## Nuorodos