open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Klemensas Bagdonavičius

**Klemensas Bagdonavičius** (1921 m. birželio 4 d. Šaukėnuose, Šiaulių apskr. – 1996 m. gruodžio 8 d. Bricke, New Jersyje – JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

## Biografija

Būdamas 14 metų pradėjo mokytis vargonuoti pas Luokės vargonininką, vėliau – pas Varnių vargonininką. 1939 m. pradėjo dirbti Užvenčio parapijos (Kelmės r.) vargonininko padėjėju, o nuo 1940 m. talkino Tauragės bažnyčios vargonininkui. 1941 m. savarankiškai vargonininkavo Žygaičiuose, kur subūrė ir didelį chorą. 1942 m. įstojo į Šiaulių muzikos mokyklos vargonų klasę, dainavo miesto operetės chore. 1944 m. pasitraukęs į Vokietiją – Štutgartą, muzikos studijas tęsė Staatle. Aukštojoje muzikos mokykloje suorganizavo lietuvių studentų bažnytinį chorą. 1948 m. emigravo į Kanadą, kur dirbo aukso kasyklose, ten taip pat subūrė didelį vyrų chorą, kuris pamaldų metu giedodavo bažnyčioje. 1949 m. pradėjo vargonininkauti Aušros Vartų lietuvių parapijoje Hamiltone, OH, o vėliau perėjo į Šiluvos Dievo Motinos parapiją Londone, OH. Visur vadovavo ir bažnytiniams chorams.

1951 m. atvykęs į JAV, K. Bagdonavičius apsigyveno Brooklyne, NY, dirbo fabrike ir talkino P. Dulkei (savo uošviui) vargonininkaudamas. 1955 m. persikėlė į Newarka, NJ, ir daug metų vargonininkavo Švč. Trejybės lietuvių parapijoje. Atnaujino bažnyčios vargonus, išugdė didelį, skambų chorą, kurį išmokė daug religinių kūrinių ir dainų. Chorą parengė parapijos 50-mečio jubiliejui ir buvo apdovanotas Vargonininkų ir kitų muzikų sąjungos auksiniu ženklu. Su choru dalyvavo lietuvių dainų šventėse ir kituose tautiniuose renginiuose. Buvo aktyvus ALRK Vargonininkų sąjungos ir Vajomingo Klonio provincijos narys, vargonininkų sąjungos ir žurnalo „Muzikos žinios", dainų ir giesmių leidybos rėmėjas. Jo žmona Ona Bagdonavičienė buvo veikli choristė ir lietuvybės rėmėja.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Eduardas Balčiūnas

**Eduardas Balčiūnas** (1907 m. rugpjūčio 24 d. Kizil Arvate, Turkmėnija – 1975 m. rugpjūčio 4 d. Tauragėje), muzikos mokytojas, choro ir orkestro dirigentas, kompozitorius.

## Biografija
Tėvas buvo vargonininkas, klarnetininkas ir kapelmeisteris. Jis savo sūnų išmokė muzikos rašto ir groti pučiamaisiais instrumentais. 1921 m. su tėvais atvyko į Šiaulius, kur pradėjo groti pučiamųjų orkestre, eksternu išlaikė progimnazijos kurso egzaminus. 1926–1930 m. Klaipėdos muzikos mokykloje mokėsi griežti smuiku pas čekų pedagogus L. Hajušą ir E. Leichnerį. Griežė moksleivių simfoniniame orkestre (dirigavo S. Šimkus ir J. Gaubas) ir dainavo vyrų chore. Baigęs muzikos mokyklą, kurį laiko mokytojavo Eržvilke, Rietave, Plungėje ir Kėdainiuose.

Nuo 1937 m. iki mirties gyveno Tauragėje. Buvo kariškių pučiamųjų orkestro kapelmeisteris, muzikos mokytojas gimnazijoje ir mokytojų seminarijoje. Pokario metais mokė muzikos ir dainavimo 1-ojoje ir 2-ojoje vidurinėse mokyklose, vadovavo vaikų, vyresniųjų klasių moksleivių ir miesto chorams bei pučiamųjų orkestrams. Vėliau dėstė vaikų muzikos mokykloje, chorvedžių ir pučiamųjų orkestrų vadovų metiniuose kursuose. Vienas pirmųjų pradėjo rengti Tauragės apskrities ir rajono meno mėgėjų olimpiadas, apžiūras ir dainų šventes, buvo jų vyr. dirigentas. Sukūrė pjesių pučiamųjų orkestrui, dainų chorams ir solistams.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Rufas Balčiūnas

**Rufas Balčiūnas** (1887 m. sausio 5 d. Panemunio miestelyje, Rokiškio apskr. – 1984 m. sausio 25 d. Panemunyje, Rokiškio r.), vargonininkas ir chorvedys.

## Biografija

Baigęs dviklasę carinę mokyklą, vargonavimo mokėsi pas Matą Milaknį (1877–1958 m.) Rokiškio muzikos mokykloje. R. Balčiūnas 1908 m. pradėjo vargonininkauti Suvainiškio (Rokiškio r.) parapijoje. 1909 m. išvyko į JAV ir apsigyveno Buenos Aires, kur vargonininkavo ir vadovavo chorams lietuvių kolonijų parapijose. Prieš Pirmąjį pasaulinį karą grįžęs į Lietuvą, pašauktas į carinę kariuomenę pateko tarnauti sanitaru į sanitarinį traukinį Petrogradas-Minskas. Atlikęs karinę tarnybą, nuo 1918 m. vargonininkavo ir vadovavo chorams Nemunaityje ir Dauguose (Alytaus r.), Nedingėje (Varėnos r.), lankė J. Naujalio vargonininkų kursus Kaune.

Nuo 1921 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Pandėlyje (Rokiškio r.). Choras giedojo bažnyčioje, dalyvavo koncertuose ir Lietuvos dainų šventėse Kaune.

Nuo 1941 m. iki mirties vargonininkavo ir vadovavo chorui Panemunio parapijoje, suorganizavo dūdų orkestrą ir pradžios mokyklos vaikų chorą.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kęstutis Balčys

**Kęstutis Balčys** (1924 m. vasario 17 d. Dormonte, PA – 1991 m. liepos 25 d. Amsterdame, JAV) – kunigas, dainininkas, vargonininkas.

## Biografija

1933–1944 m. gyveno Lietuvoje, privačiai muzikos mokėsi Panevėžyje pas Mykolą Karką ir Eleną Dauguvietytę, o paskui ir muzikos mokykloje. 1941 m. baigė Panevėžio gimnaziją. Trumpai mokytojavo Panevėžio 2-ojoje gimnazijoje ir amatų mokykloje, akompanuodavo solistams.

1942–1944 m. mokėsi Kauno kunigų seminarijoje, studijavo Vytauto Didžiojo universiteto Teologijos – filosofijos fakultete, buvo kunigų seminarijos bažnyčios vargonininkas.

Kaune gavęs tik subdiakono šventimus, 1947 m. grįžo į JAV, teologijos studijas baigė Šv. Bernardo seminarijoje Rochesteryje, NY, ir 1949 m. buvo įšventintas kunigu. Dirbo Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Amsterdame – nuo 1967 m. – klebonas.

Buvo vyskupijos konsultorius, dainuodavo įvairiuose lietuvių renginiuose, retkarčiais ir vargonuodavo. Paskelbė prisiminimų apie vyskupą Kazimierą Paltaroką ir Kauno kunigų seminariją. Amsterdame jo vardu pavadinta parapijos salė.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Vladas Balsys (1924)

**Vladas Balsys** (1924 m. vasario 23 d. Palangoje – 1987 m. lapkričio 1 d. Kaune) – muzikos pedagogas ir chorvedys.

## Biografija

Baigęs vidurinę mokyklą, 1947–1949 m. Klaipėdos muzikos mokykloje mokėsi skambinti fortepijonu (dėst. P. Pokrovskis). 1949–1954 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. Jono Motiekaičio klasė).

Nuo 1954 m. rudens iki mirties – Kauno Juozo Gruodžio aukštesniosios muzikos mokyklos choro dirigavimo ir kitų disciplinų dėstytojas, 1964–1977 m. – dieninio skyriaus vedėjas, vėliau – dėstytojas, išugdė būrį jaunųjų chorvedžių.

1961–1964 m. buvo Kauno vaikų muzikos mokyklos direktorius. 1968–1971 m. vadovavo Kauno vandens ūkio projektavimo instituto moterų chorui, 1973–1977 m. Kauno radijo gamyklos mišriojo choro „Banga“ chormeisteris. Buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas, Kauno miesto chorų apžiūrų ir konkursų žiuri narys, parašė chorų koncertų recenzijų.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Povilas Baltrušaitis

**Povilas Baltrušaitis** (1915 m. sausio 14 d. Mikalinės k., Prienų r. – 1976 m. gegužės 8 d. Kriūkuose, Šakių r.), muzikos mokytojas ir chorvedys.

## Biografija

1955–1959 m. choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Vilniaus J. Tallat-Kelpšos muzikos mokykloje (dėst. A. Jozėnas, V. Ūsevičius, J. Narvidas).

Nuo 1951 m. Kriūkų vidurinėje mokykloje mokė muzikos ir dainavimo, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams bei vokaliniams ansambliams. Choristus parengdavo Šakių rajono ir respublikinėms dainų šventėms, o solistus ir ansamblius – „Dainų dainelės" konkursams. Vadovavo ir suaugusiųjų meno mėgėjų kolektyvams: Belvederio pienininkystės technikumo (1954–1956 m.), Kriūkų kultūros namų (1956–1959 m. ir 1969–1974 m.), Jurbarko vaismedžių medelyno (1963–1965 m.) ir Seredžiaus kultūros namų (1966–1968 m.) mišriesiems chorams bei vokaliniams ansambliams. Dirigavo Šakių rajono dainų šventėse ir festivaliuose.

## Šaltiniai
* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Jonas Banys (1886)

**Jonas Banys** (1886 m. birželio 15 d. Debeikių k., Ukmergės apskr. – 1970 m. kovo 31 d. Putname, JAV) – dainininkas (bosas), vargonininkas, chorvedys, pedagogas, kompozitorius.

## Biografija

Augo muzikalioje šeimoje. Vyriausiasis brolis Juozas grojo citra, o Jonas pasidarė smuiką ir pats išmoko griežti. Baigęs rusų pradžios mokyklą, padedamas studento Tomo Strukčinsko išėjo gimnazijos kursą. Vienerius metus pas vargonininką J. Daugulį mokėsi vargonuoti, o vėliau vargonavimą studijavo pas J. Naujalį Kaune.

Nuo 1907 m. vargonininkavo Utenoje, kur suorganizavo apie 100 dalyvių bažnytinį pasaulietinį mišrųjį chorą ir iki 1913 m. jam sėkmingai vadovavo. Surengė nemaža koncertų, uoliai populiarino lietuvių kompozitorių giesmes ir dainas. J. Banys bendravo ir su J. Gruodžiu.

1914 m. atvyko į JAV – Patersoną, NJ, kur vargonininkavo Šv. Kazimiero parapijoje ir vadovavo parapijos chorui. Vėliau šis choras tapo Vyčių choru, o apie 1931 m. perorganizuotas į Šv. Cecilijos draugijos chorą. J. Banys su šiuo choru surengė nemaža koncertų, pastatė septynias operetes. Vėliau jis vargonininkavo ir vadovavo chorams Švč. Marijos Apreiškimo parapijoje Brooklyne, NY, Šv. Kazimiero parapijoje Providdence, RI, Filadelfijoje, Montello ir kitur. Mokėsi dainuoti Niujorke pas prof. Riensi ir Philadelphijos konservatorijoje pas prof. Courney, dar tobulinosi Bostone pas prof. Olukanovą. Apie 15 metų dėstė muziką ir dainavimą Marianapolyje, vadovavo chorui ir orkestrui. Kai 1939 m. liepos 4 d. Thompsone, CT -Marianapoly Lietuvių dienoje dalyvavo New Britain vargonininkų parengti chorai, jungtiniam chorui dirigavo ir J. Banys. Pas J. Žilevičių jis mokėsi harmonijos ir kompozicijos.

J. Banys sukūrė preliudų vargonams, dainų chorams ir solistams. Kai kurios dainos skelbtos žurnalo „Muzikos žinios“ priede ir „Spindulių“ priede („Motušė mane barė“, „Skaistūs Dievo angelai" ir kt.). Buvo aktyvus ALRK Vargonininkų sąjungos narys.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Juozas Barauskas

**Juozas Barauskas** (g. 1924 m. vasario 9 d. Skrebotiškio k., Pasvalio r.) – choro ir orkestro dirigentas, pedagogas.

## Biografija

Tėvas Jonas Barauskas buvo vargonininkas, vargonininkavęs ir vadovavęs chorams Krinčino ir Vaškų miesteliuose (Pasvalio r.). Todėl ir Juozo pirmasis muzikos mokytojas buvo tėvas. Paūgėjęs mokėsi Pasvalio ir Šiaulių gimnazijose, 1943 m. Šiauliuose pas J. Karosą mokėsi vargonuoti. 1945–1950 m. vargonavimą ir choro dirigavimą studijavo Vilniaus ir Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasės). 1979 m. kėlė kvalifikaciją Maskvos P. Čaikovskio valstybinėje konservatorijoje (vadovas doc. V. Krasnoščiokovas).

Studijuodamas dirbo Lietuvos valstybinės filharmonijos mišriojo choro chormeisteriu, vargonininkavo Vilniaus bažnyčiose. 1953–1958 m. Lietuvos valstybinio radijo komiteto muzikinių laidų redaktorius ir estradinio orkestro dirigentas. Su radijo vokaliniu ansambliu, filharmonijos choru, solistais ir simfoniniu orkestru padarė įrašų Lietuvos radijui, surengė koncertų.

Nuo 1949 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros dėstytojas, nuo 1961 m. vyr. dėtytojas, vėliau e. doc. pareigas, nuo 1991 m. Lietuvos muzikos akademijos Choro dirigavimo katedros docentas. Išugdė apie 50 choro dirigentų, parašė metodinių mokslo darbų ir muzikinių straipsnių.

Daug metų vadovavo mėgėjų chorams ir vokaliniams ansambliams. 1958–1963 m. ir 1975–1983 m. Vilniaus kooperacijos technikumo merginų choro (60-70 dalyvių) ir vokalinių ansamblių vadovas. Kolektyvus išmokė daug lietuvių ir užsienio kompozitorių kūrinių, nemažai koncertavo, chorą parengė 1960, 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms, 1978 m. respublikiniam vyrų ir moterų chorų sąskrydžiui Šiauliuose, Vilniaus miesto dainų šventėms, 1977 surengė susitikimą – koncertą su kompozitoriumi K. Kavecku. Jo choras koncertavo per televiziją, chorų apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų. Pedagogas buvo respublikinių dainų švenčių konsultantas.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Žyginta Barauskienė-Zavadskytė

**Žyginta Barauskienė-Zavadskytė** (1937 m. vasario 10 d. Kaune – 2017 m. vasario 25 d. Vilniuje) – choro dirigentė ir pedagogė.

## Biografija

1954–1958 m. choro dirigavimo mokėsi Klaipėdos muzikos mokykloje (dėst. B. Daukintaitė-Razauskienė), o 1958–1963 m. choro dirigavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (doc. K. Kavecko klasė).

Dar studijuodama pradėjo dirbti Vilniaus ryšių klubo berniukų choro, vėliau tapusio Respublikinių mokytojų namų berniukų choru „Ąžuoliukas“, chormeistere – dirigente. 1966–1973 m. vadovavo Vilniaus moksleivių rūmų vaikų chorui. „Ąžuoliuko" pavyzdžiu įkūrė choro studiją, kurią lankė iki 200 sostinės moksleivių. Pagrindinis choras (70-80 dalyvių) per metus surengdavo 4-5 viešus koncertus, kuriuose skambėdavo J. S. Bacho, V. A. Mocarto, R. Šumano, F. Mendelsono, Ž. Bizė ir kitų kompozitorių kūriniai. Choras parengtas 1969 ir 1970 m. respublikinėms dainų šventėms – konkursuose pelnė pirmąją ir antrąją vietas, dalyvavo radijo ir televizijos laidose, dainavo seminaruose ir konferencijose, lankėsi Maskvoje ir Taline. 1971 m. gegužės 30 d. Vilniaus universiteto aktų salėje surengtame ataskaitiniame koncerte du chorai atliko nemaža klasikinių ir šiuolaikinių kompozitorių kūrinių.

1964–1974 m. Ž. Barauskienė dėstė choro dirigavimą Vilniaus valstybinio pedagoginio instituto Muzikos katedroje ir parengė 20 muzikos mokytojų – chorvedžių. 1963–1973 m. buvo Respublikinio mokytojų tobulinimosi instituto muzikos mokytojų kursų choro studijos vadovė. 1973–1992 m. choro dirigavimo mokytoja ir vaikų chorų vadovė Vilniaus B. Dvariono dešimtmetėje muzikos mokykloje. 1973–1980 m. buvo choro dirigavimo skyriaus vedėja, 1974–1983 m. vyresniųjų klasių moksleivių choro vadovė, kurį laiką vadovavo ir jaunučių chorui – parengė 1977 m. respublikinei moksleivių dainų šventei ir konkursui. Ypač kūrybiškai dirbo su jaunių choru (50-60 dalyvių), kuris koncertavo Lietuvoje ir svetur, surengė kompozitorių A. Rekašiaus, J. Narvido, A. Senderovo ir M. Vaitkevičiaus autorinius koncertus, parengė šį chorą 1975 ir 1980 m. respublikinėms dainų šventėms – konkursuose jis pelnė pirmąsias vietas, dalyvavo televizijos ir radijo laidose, padarė radijui fondinių įrašų, išleido plokštelę (1978). Su choru sukurtas filmas – koncertas „Lik sveika, vasarėle" (1975).

Ž. Barauskienė buvo Vilniaus miesto chorvedžių tarybos narė (1971–1973 m.), Liaudies deputatų tarybos deputatė (vadovavo kultūros komisijai), respublikinių dainų švenčių konsultantė, Vilniaus miesto ir 1964, 1969, 1970 ir 1977 m. respublikinių dainų švenčių dirigentė. 1969 m. apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu. 1995 m. išrinkta Vilniaus „Ąžuolų" klubo garbės nare.

## Šaltiniai

* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Virginijus Barkauskas

**Virginijus Barkauskas** (g. 1964 m. gegužės 7 d. Varėnoje) – pianistas, vargonininkas, chorvedys ir pedagogas.

## Biografija

Nuo dešimties metų pradėjo mokytis Varėnos vaikų muzikos mokykloje, kurią baigė 1979 m. Fortepijono studijas tęsė Kauno J. Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje – baigė 1986 m.

Nuo 1988 m. toliau fortepijoną (dėst. L. Baronaitė) ir vargonus (prof. L. Digrys) studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje. Kurį laiką vargonininkavo ir vadovavo jaunimo chorui Marijampolėje, koncertavo kaip solistas ir akompaniatorius. 1991 m. buvo pakviestas į JAV – Elmhurstą, IL, kolegiją skaityti paskaitą apie Lietuvos bažnyčių istoriją ir religinę muziką. 1992 m. pradėjo studijas Šv. Juozapo koledže Rensselaeryje, IN, studijas baigė 1993 m. rugpjūčio 5 d., įgydamas menų magistro laipsnį vargonų (prof. dr. Philipas Gehringas) ir bažnytinės muzikos srityje. Gyvena Niujorke, vargonininkauja Viešpaties Atsimainymo parapijoje Maspethe, NY, vadovauja chorui, dėsto fortepijoną Bronxo konservatorijoje. Surengė per 20 solinių vargonų koncertų daugelyje JAV miestų: Valparaise, IN, Crookstone, MN, Vašingtone, D. C. Rensselaeryje, IN, Baltimorėje, MD, ir kitur. 1992 m. parašė studiją apie garsaus lietuvių vargonininko Jono Žuko muzikinę veiklą. Ji buvo išspausdinta JAV ir Kanados lietuviškoje spaudoje, taip pat ir Lietuvoje.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Irena Valiulytė-Bataitienė

**Irena Valiulytė-Bataitienė** (g. 1937 m. gruodžio 17 d. Kaune) – Lietuvos kultūros darbuotoja ir chorvedė.

## Biografija
Baigusi Kauno 14-ąją vidurinę mokyklą, 1955–1959 m. choro dirigavimo mokėsi Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje (dėst. Danguolė Vaitkutė). 1959 m. paskirta į buvusio Vilkijos rajono kultūros namus, kur suorganizavo kultūros namų ir rajkoopsąjungos darbuotojų mišriuosius chorus – abu parengė 1960 m. respublikinei dainų šventei.

1963–1990 m. vadovavo Kauno rajkoopsąjungos moterų chorui, kurį parengė 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, 1990 m. Lietuvos tautinei dainų šventei.

1969–1972 m. vadovavo Raudondvario kultūros namų mišriajam chorui, 1972–1986 m. Kauno melioracijos statybos valdybos vyrų chorui, parengė 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms.

1975–1980 m. vadovavo Vandžiogalos kultūros namų mišriajam chorui, 1976–1990 m. Kauno žemės ūkio technikumo merginų chorui, parengė 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei. Chorai nemažai koncertavo, dainavo per radiją ir televiziją, dalyvavo moterų ir vyrų chorų sąskrydžiuose Šiauliuose, rajoninėse ir zoninėse dainų šventėse, chorų apžiūrose ir konkursuose pelnė prizinių vietų. Vyrų choras 1978 m. koncertavo Siguldoje (Latvija).

1990–1996 m. dirbo Kauno rajono kultūros, švietimo ir sporto skyriaus vyr. muzikos specialiste. Nuo 1997 m. Vandžiogalos kultūros namų meno vadovė. Kauno rajono dainų švenčių ir 1980 m. zoninės dainų šventės Prienuose dirigentė, dainų švenčių, festivalių, Juozo Naujalio mišriųjų chorų konkursų Raudondvaryje ir kitų kultūros renginių organizatorė. 1975 m. chorvedė apdovanota Kultūros žymūno ženklu.

## Šaltiniai
* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
Stanislovas Batoras

**Stanislovas Batoras** (1868 m. rugsėjo 3 d. Paberžės bažnytkaimyje, Panevėžio apskr. – 1937 m. kovo 15 d. Tauragėje, palaidotas Eržvilko kapinėse) – vargonininkas, chorvedys.

## Biografija

Baigė Krekenavos liaudies mokyklą, o pas vietinius vargonininkus išmoko vargonuoti. Nuo 1895 m. pradėjo savarankiškai vargonininkauti ir vadovauti chorui Eržvilko parapijoje. Choras ne tik giedojo bažnyčioje, bet ir koncertavo aplinkiniuose miesteliuose bei dvaruose. 1908 m. suorganizavo ir dūdų orkestrą, kuris talkino chorui bažnyčioje, griežė vestuvėse ir laidotuvėse.

S. Batoras platino draudžiamą spaudą, buvo 1908 m. balandžio 29 d. Kaune įkurtos Vargonininkų draugijos valdybos narys (pirmininkas Juozas Naujalis). Eržvilko choras dalyvavo 1909 m. Stasio Šimkaus suorganizuotoje dainų šventėje Jurbarke.

1926 m. baigė muzikos ir dainavimo kursus, surengtus Klaipėdos konservatorijos. 1925–1931 m. mokytojavo ir vadovavo chorui Eržvilko mokykloje. Bažnytinį ir mokyklos chorus (40-60 dalyvių) parengė 1924 m., 1928 m. ir 1930 m. visos Lietuvos dainų šventėms Kaune. Aktyviai dalyvavo parapijos ir mokyklos tėvų komiteto veikloje, kurį laiką buvo Eržvilko valsčiaus raštininkas.

Išaugino dvi dukras – Eufemiją (giedojo chore) ir Zofiją, augintinį Petrą Baranauską.

## Šaltiniai
* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Kazimieras Bazys

**Kazimieras Bazys** (1893 m. balandžio 23 d. Kėdainiuose – 1959 m. lapkričio 8 d. Pittsburghe, PA – JAV), vargonininkas, chorvedys, pedagogas.

## Biografija

Augo gausioje ir neturtingoje šeimoje. Materialiai rėmė dėdė Adomas Bazevičius – Labūnavos grafo Henriko Zabielos dvaro orkestro muzikantas (klarnetininkas), kuris Kazimierą pradėjo mokyti ir muzikos. Paskui K. Bazys mokėsi pas Kėdainių ir Gruzdžių vargonininką V. Paškevičių. Vėliau nuvyko į Šiaulius, mokėsi pas vargonininką Praną Andrejauską ir buvo jo asistentas. Išmokęs vargonuoti, gavo vargonininko vietą Šv. Juozapo parapijoje Kėdainiuose. 1912 m. Kaune lankė J. Naujalio vargonininkų kursus. Kilus Pirmajam pasauliniam karui, buvo paimtas į rusų carinę kariuomenę, griežė pulko styginių orkestre, o vėliau Voronežo simfoniniame orkestre. Kaip laisvas klausytojas lankė Voronežo muzikos mokyklos kursus. Po karo grįžęs į Lietuvą, keletą metų vargonininkavo Truskavoje (Kėdainių r.), o vėliau apsigyvenęs Kėdainiuose vargonininkavo, dėstė muziką gimnazijoje ir vadovavo chorams. Su šeima nuvykęs į JAV, 1924 m. užėmė vargonininko ir chorvedžio vietą Šv. Jurgio lietuvių parapijoje Rochesteryje, NY. Taip pat vadovavo Šv. Cecilijos mišriajam chorui (per 50 dalyvių), su kuriuo nemažai koncertavo ir dalyvavo įvairiuose tautiniuose renginiuose. Dėstė muziką lituanistinėje mokykloje ir vadovavo moksleivių chorui. Vėliau persikėlė vargonininkauti į Dangun Žengimo lietuvių parapiją Pittsburghe, kur sėkmingai vadovavo ir Maironio chorui (25 moterys ir 14 vyrų).

Nuo 1951 m. vargonininkavo Šv. Petro ir Povilo parapijoje Homesteade, PA, ten vadovavo ir chorui. Namuose turėjo pianiną, smuiką ir kometą – kasdien po dvi tris valandas grodavo šiais instrumentais.

Nuo 1933 m. priklausė ALRK Vargonininkų sąjungai, buvo Rochester Civic Music Association narys.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Danguolė Beinarytė

**Danguolė Beinarytė** (g. 1971 m. balandžio 29 d. Kaune) – Lietuvos choro dirigentė.

Vargonininko, chorvedžio, kompozitoriaus Pranciškaus Beinario ir dainininkės Danguolės Bereckaitės-Beinarienės duktė.

## Biografija
1978–1988 m. Kauno Juozo Naujalio vidurinėje meno mokykloje mokėsi smuikuoti (mokyt. I. Krušaitė), 1988–1990 m. mokėsi smuikuoti Kauno Juozo Gruodžio aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. Kristina Domarkienė). 1990–1996 m. choro dirigavimą studijavo Lietuvos valstybinės konservatorijos Kauno fakultetuose (doc. Romaldo Misiukevičiaus klasė, pas doc. Mariją Čepinskienę mokėsi vargonuoti).

1987–1996 m. Kauno arkikatedros bazilikos vargonininkė, 1994–1996 m. Kauno Šv. Mykolo Archangelo bažnyčios vargonininkė. Nuo 2002 m. Kauno Kristaus prisikėlimo paminklinės ir Mažosios bažnyčių vargonininkė, nuo 2007 m. Kauno Kristaus prisikėlimo paminklinės bažnyčios vargonininkė.

1991–1994 m. vadovavo 12 asmenų vokaliniam ansambliui „Ad libitum“, su kuriuo dalyvavo bažnytinės muzikos festivaliuose „Cantate Domino“, giedojo bažnyčiose. 1994 m. J. Naujalio jaunųjų dirigentų konkurse Vilniuje laimėjo pirmąją vietą.

1993–1994 m. Kauno technologijos universiteto studentų mišriojo choro „Jaunystė“ chormeisterė, nuo 1994 m. rudens – meno vadovė ir dirigentė. Choras dalyvavo 1994, 1995, 1996 m. tradiciniuose Lietuvos aukštųjų mokyklų studentų festivaliuose Vilniuje, 1995 m. Baltijos studentų dainų šventėje „Gaudeamus-XII“ Tartu (Estija), 1996 m. Kauno miesto dainų šventėje, koncertais pažymėjo „Jaunystės“ gyvavimo 70-metį. 1997 m. atgaivintame tarptautiniame studentų mišriųjų chorų konkurse „Juventus-VIII“ už Zitos Bružaitės kantatos „Amžių dainos“ atlikimą „Jaunystė“ pelnė specialųjį prizą. Choras dalyvavo 1998 m. II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje.

1994–1998 m. Vilkaviškio vyskupijos krikščioniškosios kultūros centro Česlovo Sasnausko kamerinio choro (Marijampolė) meno vadovė ir dirigentė. Choras yra parengęs Č. Sasnausko „Requiem“ ir „Miserere“, Th. Dubois oratoriją „Septyni Kristaus žodžiai“, D. Buxtehudes „Magnificat“, J. Rutterio „Magnificat“, I. Stravinskio „Mišias“ ir kitų kompozitorių religinių kūrinių. 1997 m. tarptautiniame konkurse Bad Ischlyje (Austrija) choras laimėjo antrąją vietą, 1998 m. dalyvavo II Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje, gerai pasirodė ir chorų konkurse.

Nuo 1996 m. Kauno A. Kačanausko muzikos mokyklos mokytoja metodininkė, nuo 1999 m. Estradinio skyriaus *pop* grupių „Dangiukai“, „Dangi“ vadovė.

## Šaltiniai
Marija Bedarfaitė

**Marija Bedarfaitė** (g. 1927 m. rugsėjo 24 d. Kaune) – dainininkė (sopranas) – muzikos mokytoja, chorvedė.

## Biografija

Baigusi Kauno 3-ąją mergaičių gimnaziją, 1947–1949 m. dainavimą studijavo Kauno konservatorijoje (Aleksandro Kačanausko ir Aleksandros Staškevičiūtės klasės), 1949–1954 m. dainavimo studijas tęsė Lietuvos valstybinėje konservatorijoje Vilniuje (N. Karnavičienės klasė), kartu studijavo ir choro dirigavimą doc. Antano Budriūno klasėje. Gyvendama Bulgarijoje, stažavo pas prof. T. Milanovą Sofijos eksperimentinėje muzikos mokykloje.

1952–1954 m. – Vilniaus 13-ojo vaikų darželio, 1954–1964 m. – 9-ojo vaikų darželio muzikos vadovė. 1960–1964 m. – Vilniaus berniukų choro „Ąžuoliukas" jaunučių choro vadovė ir balso lavinimo mokytoja. Kurį laiką buvo Vilniaus medicinos mokyklos muzikinio auklėjimo pedagogė, Respublikiniame mokytojų tobulinimosi institute dėstė muziką vaikų darželių muzikos vadovėms, auklėtojoms ir vedėjoms.

1964–1977 m. gyveno ir dirbo Bulgarijoje, Veliko Tirnovo mieste. Vaikų muzikos mokykloje dėstė solfedžio ir privalomąjį fortepijoną, vadovavo mokyklos parengiamajam vaikų chorui ir miesto mergaičių chorui.

Grįžusi į Lietuvą, 1977–1996 m. dirbo Vilniaus berniukų chore „Ąžuoliukas“ ir „Ąžuoliuko“ muzikos mokykloje. Vadovavo mažylių ir pradinių klasių berniukų chorams, mažuosius choristus mokė gražiai ir išraiškingai dainuoti. Su berniukais padarė įrašų Lietuvos radijui ir plokštelėms, dalyvavo koncertuose. Jaunučių chorui dirigavo 1980 ir 1985 m. „Ąžuoliuko" 20-mečio ir 25-mečio jubiliejiniuose koncertuose. Kaip solistė daug koncertavo Lietuvoje ir svetur.

Pedagogė sukūrė nemažai dainelių vaikams, kartu su A. Kauniene ir Kazimieru Linkevičiumi išleido knygą „Muzikinis auklėjimas vaikų darželyje" (1964 m.). 1959 m. mokytoja apdovanota Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Povilas Bekeris

**Povilas Bekeris** (1910 m. spalio 18 d. Čeliabinske, Rusija – 1984 m. birželio 6 d. Vilniuje) – pedagogas, dirigentas, kompozitorius.

## Biografija

Pirmieji muzikos mokytojai buvo Mykolas Karka Panevėžyje ir Vincas Bacevičius Kaune. 1939 m. Kauno konservatorijoje įgijo kapelmeisterio ir kontraboso specialybes (E. Gailevičiaus klasė), o choro dirigavimo mokėsi pas Nikodemą Martinonį. 1934–1940 m. Kauno radiofono ir 1940–1944 m. Vilniaus radijo simfoninių orkestrų artistas. Tuo pačiu metu pasireiškė ir kaip dirigentas.

Nuo 1940 m. Vilniaus muzikos mokyklos dėstytojas, 1945–1947 m. – direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams. Nuo 1945 m. Vilniaus konservatorijoje dėstė kontrabosą ir muzikinio auklėjimo discipliną, buvo operos klasės dirigentas. Vėliau – Lietuvos valstybinės konservatorijos Choro dirigavimo katedros dėstytojas, nuo 1962 m. docentas, nuo 1981 m. profesorius.

Išugdė per 50 chorų dirigentų. Kartu buvo Vilniaus kultūros-švietimo technikumo organizatorius, choro dirigavimo skyriaus vedėjas ir dėstytojas (1954 – 1961 m.). Vadovavo ir sostinės mėgėjų chorams. 1961 – 1983 m. – simfoninio orkestro „Vilnius“ meno vadovas ir dirigentas. Orkestras daug koncertavo, kūrybiškai bendradarbiavo su miesto chorais ir rengė bendrus koncertus.

Respublikinių dainų švenčių konsultantas, Vilniaus miesto ir respublikinių (1960, 1965, 1970 m.) dainų švenčių dirigentas, 1963–1975 m. Vilniaus miesto liaudies deputatų tarybos deputatas. Sukūrė kūrimų pučiamųjų orkestrui, kaimo kapelai ir dainų chorams. 1961 m. jam suteiktas nusipelniusio artisto garbės vardas.

## Šaltiniai
Jonas Beinoris

**Jonas Beinoris** (1919 m. rugsėjo 28 d. Pašaltuonio k., Eržvilko valsč. Tauragės apskr. – 1987 m. balandžio 18 d. Waterbury, CT, JAV) – vargonininkas ir chorvedys.

## Biografija

Nuo mažens pasižymėjo muzikiniais gabumais. Vargonuoti mokėsi pas Pašaltuonio ir Eržvilko vargonininkus J. Sabonaitį ir S. Batorą. Paskui dar mokėsi pas vargonininką V. Romaną, vėliau lankė vargonininkų kursus Kaune – mokėsi pas J. Naujalį, J. Bendorių ir K. Kavecką. Vargonininkavo ir vadovavo chorams Pašaltuonio ir Eržvilko parapijose. Pašaltuonio šaulių būrio chorą parengė dainų šventei Tauragėje. 1937 m. apsigyvenęs Žeimelyje, dėstė muziką progimnazijoje ir žemės ūkio mokykloje, vargonininkavo bažnyčioje.

1944 m. pasitraukęs į Vokietiją, dirbo lietuvių stovyklos vargonininku ir Klein Witteusee lietuvių gimnazijos muzikos mokytoju. Emigravęs į JAV, nuo 1949 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Šv. Kazimiero lietuvių parapijoje Providence, RI. Čia suorganizavo ir orkestrą. Mokėsi Rhode Islando konservatorijoje. Persikėlęs į New Britain, CT, nuo 1964 m. vargonininkavo Šv. Andriejaus parapijoje, vadovavo Šv. Cecilijos chorui – koncertavo Vašingtone, Marianapolyje, Waterbury ir kitur, rengė metinius koncertus, giedojo bažnyčiose, statė operetes, dalyvavo 1966 m. 3-ojoje ir 1971 m. 4-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėse Čikagoje. Iš lietuvių ir kitataučių subūrė jaunimo chorą, surengė koncertų, anglų kalba pastatė muzikinių veikalų. Buvo įsteigęs savo muzikos studiją, iš mokinių sudaręs nedidelį orkestrėlį, atlikdavo lietuvių ir kitų tautų kompozitorių kūrinius. Subūrė mergaičių vokalinį kvartetą „Ramunė“ ir moterų sekstetą „Svajonė".

Nuo 1974 m. vadovavo Šv. Juozapo lietuvių parapijos chorui Waterbury, kurį išmokė keletą lietuviškų mišių, apie 30 giesmių ir nemaža dainų. Chorą (23 dalyviai) parengė 1978 m. 5-ajai JAV ir Kanados lietuvių dainų šventei Toronte. Kurį laiką vadovavo meno mėgėjų būreliui Worcesteryje, MA, aktyviai dalyvavo lietuvių kultūrinėje veikloje.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Stasys Bekeris

**Stasys Bekeris** (1911 m. kovo 30 d. Kiaunorių k., Kelmės r. – 1991 m. balandžio 12 d. Šiauliuose), vargonininkas, chorvedys, pedagogas.

## Biografija

1922–1926 m. lankė Pašiaušės pradžios mokyklą, 1930–1932 m. intensyviai mokėsi ir Kaune eksternu išlaikė keturių gimnazijos klasių egzaminus.

Nuo 1929 m. pas Šiaulių Šv. Petro ir Povilo bažnyčios vargonininką Juozą Uogintą pradėjo mokytis muzikos, giedojo chore, 1930–1932 m. buvo vargonininko padėjėjas, dalyvavo Pavasarininkų draugijos vakaruose – vaidinimuose.

1932 m. S. Bekeris pradėjo savarankiškai vargonininkauti Kurtuvėnuose (Šiaulių r.), suorganizavo bažnytinį chorą, kurį išmokė mišių ir giesmių. 1937 m. grįžo į Šiaulius ir su pertraukomis iki 1946 m. vargonininkavo ir vadovavo chorui Šiaulių Šv. Petro ir Povilo bažnyčioje, dalyvavo įvairių draugijų kultūrinėje veikloje.

Nuo 1937 m. nuvažiuodavo į Klaipėdą, kur muzikos mokykloje pas direktorių J. Karosą studijavo vargonininkavimą, muzikos teorijos ir solfedžio mokėsi pas J. Bertulį, o dainuoti pas S. Sodeiką. 1939 m. vokiečiams okupavus Klaipėdą, muzikos mokykla išsikėlė į Šiaulius, kur S. Bekeris 1939–1944 m. tęsė muzikos studijas. Kartu 1941–1942 m. dėstė muziką 1-ojoje amatų mokykloje, 1941–1944 m. mergaičių 2-ojoje gimnazijoje, o 1944–1948 m. berniukų gimnazijoje. 1946–1958 m. Šiaulių muzikos mokyklos muzikos teorijos skyriaus vedėjas ir dėstytojas, nuo 1953 m. kurį laiką buvo Šiaulių srities Liaudies kūrybos namų direktorius. 1958–1971 m. Šiaulių 8-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, moksleivių pučiamųjų orkestro vadovas.

Be pedagoginio darbo, S. Bekeris vadovavo įvairiems Šiaulių miesto meno mėgėjų kolektyvams: priešgaisrinės apsaugos vyrų vokaliniam ansambliui ir chorui, trikotažo fabriko „Verpstas“ moterų chorui, dviračių gamyklos „Vairas“ ir kombinato „Maistas“ chorams, statybos tresto ir kultūros namų „Jovaro" dainų ir šokių liaudies ansambliams. 1959 m. su statybos tresto ansambliu koncertavo Maskvoje, Vilniuje, Klaipėdoje ir kitur. Su chorais ir ansambliais dalyvavo Šiaulių miesto ir pirmosiose pokario metų respublikinėse dainų šventėse. S. Bekeris buvo Šiaulių miesto dainų švenčių dirigentas ir kaimo chorų konsultantas.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Nijolė Puronaitė-Benotienė

**Nijolė Puronaitė-Benotienė** (g. 1958 m. birželio 1 d. Vilniuje) – Lietuvos chorvedė ir pedagogė.

## Biografija
1976 m. baigė Vilniaus 3-ąją vaikų muzikos mokyklą (R. Narsčiaus akordeono klasę), 1980 m. Lietuvos valstybinės konservatorijos Klaipėdos fakultetų choro dirigavimo dėst. Antano Alseikos klasę. Kaišiadorių kultūros namuose vadovavo mišriajam ir moterų chorams, kurie gerai pasirodydavo rajoninėse meno mėgėjų apžiūrose.

1984 m. atvyko į Kanadą – Torontą ir ten netrukus subūrė merginų kvartetą „Sutartinė“. Merginos koncertavo Kanadoje, JAV ir Australijoje. 1989 m. suorganizavo vaikų chorą, kuris priklauso Lietuvos Kankinių parapijai ir gieda rytinėse sekmadienio šv. Mišiose. 1987 m. „Sutartinė“ išleido garsajuostę vaikams „Kiškis piškis“, ketinama išleisti ir garsajuostę jaunimui. 1994 m. I Pasaulio lietuvių dainų šventėje Vilniuje dirigavo K. V. Banaičio harmonizuotą lietuvių liaudies dainą „Oi, motinėle“. Rašo įvairiais klausimais „Tėviškės žiburiuose“.

## Šaltiniai
* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. – Vilnius, 1999.
Zita Belkutė

**Zita Belkutė** (g. 1953 m. birželio 1 d. Sidnėjuje, Australija) – pianistė ir chorvedė.

## Biografija

Jau vaikystėje pasižymėjo muzikiniais sugebėjimais ir mokėsi skambinti fortepijonu. Būdama septynerių metų, laimėjo prizą vaikų pianistų konkurse, o paaugusi pelnė keletą prizų Australijos lietuvių jaunimo dainininkų ir pianistų konkursuose.

Nuo 14 metų dirigento B. Kiverio pakviesta pradėjo dainuoti Sidnėjaus lietuvių „Dainos" chore ir jam akompanuoti. Baigusi St. Felix Nazertho koledžą ir gavusi stipendiją, studijavo Sidnėjaus valstybinėje konservatorijoje – 1972 m. baigė vidurinės mokyklos kursą ir įgijo muzikos mokytojos diplomą.

1972 m. rudenį pradėjo vadovauti Sidnėjaus lietuvių „Dainos“ choro moterų grupei. 1972 m. lapkričio 11 d. su choru surengė pirmąjį viešą koncertą, 1973 m. koncertavo Sidnėjaus operos atidarymo iškilmėse, 1994 m. lapkričio 9 d. dalyvavo „Dainos“ choro 20-mečio jubiliejiniame koncerte. 1975–1978 m. buvo „Dainos" mišriojo choro meno vadovė ir dirigentė. Chorą išmokė nemaža lietuviškų dainų, surengė koncertų Sidnėjuje ir kituose Australijos miestuose. Organizavo ir jungtinius chorų koncertus. Reiškėsi kaip pianistė, režisierė ir dainininkė. 1973 m. per Lietuvių dienų iškilmes dirigavo jungtiniam moterų chorui Adelaidės miesto rotušėje, o 1976 m. dirigavo Australijos lietuvių dainų šventėje jungtiniam moterų chorui Adelaidėje. Sukūrusi šeimą ir apsigyvenusi Perto mieste, Vakarų Australijoje, iš chorinės veiklos pasitraukė.

## Šaltiniai
Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Jonas Bendorius

**Jonas Bendorius** (1889 m. rugpjūčio 15 d. Skaisčių k., Liubavo valsč., Marijampolės apskr. – 1954 m. birželio 27 d. Palangoje) – vargonininkas, chorvedys, pedagogas, kompozitorius.

## Biografija

1899 m. baigęs pradžios mokyklą, iki 1903 m. privačiai mokėsi muzikos, pradėjo vargonininkauti Vištytyje (Vilkaviškio raj.). Savarankiškai mokėsi ir, išlaikęs egzaminus iš gimnazijos kurso, 1907–1912 m. Varšuvos muzikos institute pas M. Surzinskį mokėsi vargonuoti ir vedė Varšuvos lietuvių draugijos chorą. Pakviestas iš Varšuvos, 1910 m. liepos 17 d. kartu su Albinu Iešmantu Marijampolėje pastatė Miko Petrausko operą „Birutė“.

1912–1920 m. dirbo Marijampolėje: vargonininkavo, mokytojavo „Žiburio“ gimnazijoje, dėstė mokytojų kursuose, kartu su A. Iešmantu ir M. Gustaičiu įkūrė muzikos, literatūros ir dramos draugiją „Gabija“ ir buvo jos pirmininkas (1913–1920 m.). Vadovavo bažnytiniam ir „Gabijos“ mišriesiems chorams, rengė vakaras – koncertus.

1920–1924 m. gilino muzikos teorijos ir kompozicijos žinias Leipcigo konservatorijoje pas pedagogus S. Krehlį ir P. Graenerį. Parašė mokslinę studiją *„Uvertiūros formos išsirutuliojimas istorijos šviesoje“*.

Nuo 1924 m. dėstė teorines disciplinas ir vadovavo vargonų klasei Kauno muzikos mokykloje, nuo 1933 m. – Kauno konservatorijoje, 1935–1940 m. buvo konservatorijos inspektorius, dažnai pavaduodavo direktorių, 1937 m. pelnė vyresniojo mokytojo titulą. Taip pat dėstė Elenos Laumenskienės liaudies konservatorijoje ir vargonininkų kursuose, aktyviai dalyvavo Lietuvos muzikos ir chorvedžių draugijos veikloje, buvo „Dainos“ ir „Lietuvos kanklininkų“ draugijų pirmininkas.

1940 m. kartu su Konradu Kavecku įsteigė Vilniaus muzikos mokyklą ir iki 1945 m. jai vadovavo. 1945–1949 m. buvo Vilniaus konservatorijos direktorius, nuo 1948 m. – profesorius; kartu buvo ir Muzikos teorijos kompozicijos katedros vedėjas, 1949–1954 m. – konservatorijos teorinių disciplinų dėstytojas, 1945–1948 m. – Lietuvos kompozitorių sąjungos organizacinio komiteto pirmininkas (išrinktas ir sąjungos pirmininku). 1945 m. suteiktas nusipelniusio meno veikėjo garbės vardas. 1948 m. išrinktas Vilniaus miesto liaudies deputatų tarybos deputatu. Buvo dainų švenčių organizacinių komitetų narys.

Parašė muzikos kritikos ir publicistikos straipsnių, harmonizavo lietuvių liaudies dainų. Išpopuliarėjo jo harmonizuotų dainų rinkinys mišriajam chorui „Aušrelei beauštant“ (1920 ir 1960 m.), sukūrė ir originalių dainų chorui. Jo harmonizuota liaudies daina „Mergužėle, lelijėle“ atlikta 1971 m. 4-ojoje JAV ir Kanados lietuvių dainų šventėje Čikagoje. Nuo 1989 m. Marijampolėje vyksta J. Bendoriaus chorų konkursai – 1998 m. įvyko jau penktasis toks konkursas.

## Šaltiniai
* Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Antanas Belazaras

**Antanas Belazaras** (1913 m. gruodžio 22 d. Upytėje, dab. Panevėžio raj. – 1976 m. lapkričio 15 d. Panevėžyje) – kompozitorius, pedagogas, choro dirigentas.

## Biografija
Pirmąsias muzikos žinias gavo iš savo tėvo vargonininko ir chorvedžio. Mokėsi Šeduvos „Saulės“ gimnazijoje. Pramokęs muzikos, ėmė vadovauti tėvo įkurtam „Dainos“ draugijos Smilgių skyriaus mišriajam chorui. Vėliau savanoriu tarnavo Lietuvos kariuomenėje.

1934–1942 m. studijavo Kauno konservatorijoje – Jono Bendoriaus vargonų ir Juozo Gruodžio kompozicijos klasėse. Studijuodamas Kaune mokytojavo ir vadovavo moksleivių chorui. Nuvykęs į Panevėžį, iš pradžių dirbo Mykolo Karkos 1940 m. įsteigtuose muzikos kursuose, o nuo 1944 m. Panevėžio muzikos mokykloje dėstė teorines disciplinas, buvo Dramos teatro muzikos dalies vedėjas.

1962–1970 m. – Panevėžio muzikos technikumo direktorius, kurį laiką vadovavo muzikos kursų ir muzikos mokyklos moksleivių chorams, konsultavo Panevėžio rajono kaimų chorus. Iš muzikos mokyklos dėstytojų ir moksleivių buvo subūręs kamerinį orkestrą.

Buvo Lietuvos kompozitorių sąjungos narys, parašė vokalinių ir instrumentinių kūrinių. Minėtina muzikinė komedija „Auksinės marios“ (1955 m.), kantata „Mylimai žemei“ (1957 m.), opera „Kupriukas muzikantas“ (1972 m.). Sukūrė muziką dramos spektakliams ir kino filmams, kūrinių fortepijonui, choro ir solo dainų, harmonizavo lietuvių liaudies dainų.

1963 m. suteiktas nusipelniusio meno veikėjo garbės vardas. 1996 m. Upytės pagrindinei mokyklai suteiktas Antano Belazaro vardas. Duktė Danguolė Belazaraitė, violončelininkė ir pedagogė.

Palaidotas Panevėžio Ramygalos gatvės kapinėse.

## Šaltiniai
Albinas Bernatavičius

**Albinas Bernatavičius** (1940 m. kovo 31 d. Ročkių k., Lazdijų r. – 1981 m. kovo 24 d. Varėnoje) – muzikos mokytojas ir chorvedys.

## Biografija

1960–1963 m. choro dirigavimo mokėsi Vilniaus kultūros – švietimo technikume (dėst. S. Mikolovienė). 1965–1980 m. su pertraukomis choro dirigavimą neakivaizdiniu būdu studijavo Lietuvos valstybinėje konservatorijoje (dėst. V. Budrevičius ir doc. A. Lopas).

Nuo 1963 m. dirbo Varėnos rajoninių kultūros namų meno vadonu, vadovavo mišriajam chorui ir vokaliniams ansambliams. 1977 m. choras koncertavo Lenkijoje ir Čekoslovakijoje. 1974 m. subūrė Varėnos miško įmonių susivienijimo vyrų vokalinį ansamblį ir su juo nemažai koncertavo. Keletą metų Varėnos vidurinėje mokykloje dėstė muziką ir dainavimą, vadovavo vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorams bei vokaliniams ansambliams.

Nuo 1965 m. Varėnos vaikų muzikos mokyklos mokytojas, akordeonistų orkestro vadovas, nuo 1973 m. direktorius.

Nuo 1964 m. Varėnos rajono dainų švenčių bei festivalių organizatorius ir vyr. dirigentas. 1974 m. buvo apdovanotas Kultūros žymūno ženklu.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Anatolijus Bernatavičius

**Anatolijus Bernatavičius** (1938 m. lapkričio 2 d. Kuršėnuose, Šiaulių apskrityje – 2011 m. rugsėjo 21 d.) – lietuvių smuikininkas (altas), pedagogas ir chorvedys.

## Biografija
1949–1953 m. smuikuoti mokėsi Šiaulių muzikos mokykloje pas V. Jauniškį, o 1965–1969 m. alto studijas tęsė neakivaizdiniu būdu Vilniaus J. Tallat-Kelpšos aukštesniojoje muzikos mokykloje (dėst. T. Šernas). 1955 m. pradėjo dirbti Alytaus kultūros namuose, vadovavo kaimo kapeloms ir vokaliniams ansambliams. 1963–1988 m. Jiezno (Prienų r.) vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių merginų, o vėliau ir mišriojo choro vadovas. Pats daug metų dainavo Prienų rajono mokytojų chore, lankė chorvedybos seminarus ir kursus. Mokykloje įrengė pavyzdingą muzikos kabinetą, jo parengti chorai dalyvavo koncertuose ir Prienų rajono dainų šventėse, prizinių vietų pelnė chorų apžiūrose. Jaunių choras parengtas 1975, 1980 ir 1985 m. respublikinėms dainų šventėms, o į 1987 m. respublikinę moksleivių dainų šventę buvo atrinkti jaunučių ir jaunių chorai.

A. Bernatavičius 1970–1987 m. buvo Prienų rajono muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkas, nuo 1963 m. Prienų rajono moksleivių dainų švenčių dirigentas, nuo 1988 m. Jiezno vaikų muzikos mokyklos direktorius.

## Šaltiniai

*Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Jonas Zenonas Bernadišius

**Jonas Zenonas Bernadišius** (1935 m. birželio 24 d. Nakoniuose, Anykščių rajonas – 2022 m. sausio 6 d. Kėdainiuose) – Lietuvos muzikos mokytojas, chorvedys.

## Biografija
1952 m. baigęs Troškūnų vidurinės mokyklos aštuonias klases, 1952–1956 m. mokėsi Panevėžio muzikos mokykloje (dėst. J. Narsučio trombono klasė). 1956–1957 m. Joniškėlio kultūros namų meno vadovas ir pučiamųjų orkestro dirigentas. 1957–1962 m. muziką studijavo Vilniaus valstybiniame pedagoginiame institute (diriguoti mokė Juozas Karosas ir Algimantas Lopas). Studijuodamas mokytojavo N. Verkių aštuonmetėje ir Vilniaus S. Nėries vidurinėje mokykloje (vadovavo pučiamųjų orkestrui), grojo instituto pučiamųjų orkestre (dirigentas Rufas Balčiūnas), 1958–1961 m. vadovavo Vilniaus statybos technikumo pučiamųjų orkestrui.

1962–1979 m. Kėdainių 1-osios vidurinės mokyklos muzikos ir dainavimo mokytojas, vaikų ir vyresniųjų klasių moksleivių chorų bei vokalinių ansamblių vadovas. Jaunių chorą (60-80 dalyvių) parengė 1964, 1965, 1970, 1975 ir 1977 m. respublikinėms dainų šventėms, o vokalinius ansamblius ir solistus „Dainų dainelės" konkursams.

Nuo 1962 m. Kėdainių vaikų muzikos mokyklos pučiamųjų instrumentų mokytojas, nuo 1979 m. skyriaus vedėjas ir orkestro vadovas – parengė orkestrą 1987 m. respublikinei moksleivių dainų šventei Vilniuje.

Be pedagoginio darbo, 1965–1985 m. vadovavo Kėdainių chemijos gamyklos moterų ir vyrų vokaliniams ansambliams, kurie pirmųjų ir kitų prizinių vietų pelnė „Sidabrinių balsų" konkursuose, nemažai koncertavo. 1967–1978 m. Lietuvos hidromelioracijos mokslinio tyrimo instituto moterų vokalinio ansamblio vadovas. Kolektyvas koncertavo Lietuvoje, Minske, Smolenske, Kišiniove, Leningrade ir Maskvoje.

Nuo 1993 m. Kėdainių Šv. Juozapo bažnyčios vargonininkas, vaikų ir mišriojo choro bei sakralinės muzikos vokalinio moterų ansamblio vadovas. Su šiuo kolektyvu giedojo Jonavos, Želvos, Šiluvos, Telšių, Kauno ir kitose bažnyčiose.

Z. Bernadišius buvo Kėdainių rajono dainų švenčių vyr. dirigentas, 1969–1979 m. rajono muzikos mokytojų metodinės komisijos pirmininkas. 1970 m. apdovanotas Liaudies švietimo pirmūno ženkleliu. 

Palaidotas Kėdainių Kauno gatvės kapinėse. 

## Šaltiniai
Augustas Bielinis

**Augustas Bielinis** (1886 m. gegužės 10 d. Suosto k., Biržų r. – 1971 m. birželio 16 d. Kurmenės k., Latvija), vargonininkas ir chorvedys.

## Biografija

Kurį laiką pasimokęs pas vietos vargonininką, netrukus tapo jo padėjėju. Suosto bažnytkaimio klebonas J. Stasevičius, pastebėjęs jaunuolio muzikinius gabumus, 1907 m. pasiuntė mokytis į J. Naujalio vargonininkų kursus Kaune. Baigęs kursus, gavo vargonininko vietą Rezeknės mieste Latvijoje. Jausdamas muzikos žinių stoką, 1913 m. nuvyko į Peterburgą ir įstojo į vargonininkų mokyklą, bet, kilus Pirmajam pasauliniam karui, 1914 m. buvo mobilizuotas į carinės Rusijos kariuomenę, pateko į vokiečių nelaisvę.

Nuo 1920 m. vėl vargonininkavo Rezeknės parapijoje, vadovavo chorui. Grįžęs į Lietuvą, 1923 m. apsigyveno Šeduvoje, kur daug metų vargonininkavo bažnyčioje ir vadovavo parapijos chorui. Iki 1928 m. kartu dirbo ir Šeduvos progimnazijos muzikos ir kūno kultūros mokytoju, vadovavo pučiamųjų orkestrui. Jo vadovaujamas Šeduvos bažnyčios choras buvo pasiekęs gerą meninį lygį, atlikdavo sudėtingesnius keturbalsius religinės ir pasaulietinės muzikos kūrinius. Tai J. Haydno, I. Mitterero, J. Zanglo, J. G. Stehle, F. Schopfo, J. Arkadelto, J. Naujalio, A. Kačanausko, Č. Sasnausko giesmės ir mišios. Choras ne tik giedojo bažnyčioje, bet ir rengė vakarus – koncertus, pastatė M. Petrausko operetes „Kaminkrėtys ir malūnininkas“ ir „Consilium facultatis" (pagrindinį Gaspero vaidmenį atliko A. Bielinis). Choras dalyvavo 1928 ir 1930 m. visos Lietuvos dainų šventėse Kaune ir 1938 m. dainų šventėje Klaipėdoje. 1934 m. suorganizavo bažnytinių chorų sąskrydį, kuriame dalyvavo Šeduvos, Baisogalos ir Sidabravo parapijų chorai. Šeduvos bažnyčioje giedojo solistai V. Jonuškaitė, I. Motekaitienė, J. Būtėnas, S. Dievaitytė ir J. Byra.

Sovietų Sąjungai okupavus Lietuvą, vengdamas bolševikų persekiojimo, 1945 m. pasitraukė į Latviją – Kurmenės bažnytkaimį (motinos tėviškė), kur iki mirties vargonininkavo bažnyčioje, vadovavo kaimo kultūros namų chorui, kurį parengdavo Bauskės rajono dainų šventėms.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Jonas Bielionis

**Jonas Bielionis** (1909 m. birželio 5 d. Seirijuose – 1957 m. rugsėjo 11 d. Kaune) – kompozitorius, chorvedys, pedagogas.

## Biografija

Mokėsi Seinų „Žiburio“ gimnazijoje ir dvimečiuose mokytojų kursuose. Privačiai pramokęs muzikos, 1925 m. pradėjo vargonininkauti ir vadovauti chorams Lazdijuose, Tabariškėse ir Vilijampolėje.

1930–1935 m. mokėsi Kauno muzikos mokykloje ir Kauno konservatorijoje: vargonininkavimą studijavo pas Nikodemą Martinonį, chorvedybą – pas J. Starką ir N. Martinonį, kompoziciją – pas prof. Juozą Gruodį.

Studijuodamas vadovavo mėgėjų chorams, rinko ir harmonizavo lietuvių liaudies dainas. Su Vytauto kalno Jaunalietuvių choru gerai pasirodė 1936 m. chorų varžybose Šiauliuose, dalyvavo 1938 m. Dainų šventėse Klaipėdoje ir Ukmergėje. Taip pat vadovavo Kauno kojinių fabriko „Cotton“ chorui. 1939–1940 m. mokytojavo ir vadovavo chorams Vilkaviškyje, kūrybiškai dirbo su Darbo rūmų choru. 1940 m. konkurse už dainą „Ei, Armonika“ gavo respublikinę premiją.

Nuo 1941 m. Lietuvos valstybinio dainų ir šokių liaudies ansamblio chormeisteris, mokytojavo Vilniuje, vėliau – Vilkaviškyje. Nuo 1945 m. Kauno srities liaudies kūrybos namų muzikos konsultantas, Darbo resursų valdybos meno vadovas, kurį laiką buvo Lietuvos valstybinio operos ir baleto teatro chormeisteris, Valstybinės grožinės literatūros leidyklos muzikos redaktorius, miesto moksleivių chorų vadovas. 1946–1957 m. Kauno Juozo Gruodžio muzikos mokykloje dėstė choro dirigavimą ir teorijos disciplinas, 1947–1948 m. direktoriaus pavaduotojas mokymo reikalams.

Dirigavo Kauno miesto dainų šventėse, surinko apie 3000 lietuvių liaudies dainų ir dalį jų harmonizavo. Sukūrė apie 80 dainų chorams (apie 20 dainų vaikams), parašė keletą instrumentinių kūrinių. Buvo Lietuvos kompozitorių sąjungos narys. Duktė Sonata Bielionytė – pianistė ir pedagogė. Palaidotas Petrašiūnų kapinėse.

## Šaltiniai