Čelbačebo salos

**Elbaebo salos** (*Chelbacheb*) arba **Uolų salos** () – nedidelis salynas Mikronezijoje, Palau valstybėje, tarp Kororo ir Peleliu salų. Administraciškai priklauso Kororo valstijai. Vienintelė gyvenama vieta yra Delfinų įlanka Ngeruktabelio saloje, kurioje 2014 m. buvo 6 pastovūs gyventojai.

Elbaebo salos yra svarbiausias turistinis Palau objektas, ypač pamėgtas povandeninio nardymo entuziastų. Dėl savo archeologinės ir gamtinės reikšmės 2012 m. jos įrašytos į pasaulio paveldo sąrašą.

## Geografija ir gamta
Uolų salos įsiterpusios tarp Kororo šiaurėje ir Peleliu pietuose. Jas sudaro 250–300 mažų klintinių salelių, kurių bendras plotas siekia 47 km². Išskyrus vieną gyvenvietę, jos yra negyvenamos, tankiai apaugusios tropine augmenija, dalis jų turi vaizdingus balto smėlio paplūdimius. 

Didžiausios Elbaebo salos yra Ngeruktabelis, Eil Malkas (*Mecherchar*), Ulongas, Ngerukevidas, Ngemelisas, Ngeteklou, Ongaelis, Bukrairongas, Ngeangesas ir Omedoklas.

Salas supa koralų rifas, sudarantis žydraspalves lagūnas. Dalyje salų susidarę meromiktiniai ežerai, iš kurių didžiausias – Medūzų ežeras (Eil Malko s.).

Image:Aerial view limestone islands palau1971.jpg|Salyno kraštovaizdis
Image:1907 aquaimages.jpg|Viena iš salelių
File:Jellyfish Lake Palau.jpg|Medūzų ežeras


## Istorija ir archeologija

Ulongo saloje aptinkami vieni seniausių žmogaus pėdsakai Palau teritorijoje, datuojami II tūkst. pr. m. e. pabaiga. Tuo metu jūros lygis mažėjo. Manoma, kad senieji gyventojai atsikėlė iš Malajų salyno ar Naujosios Gvinėjos. Nuo mūsų eros pradžios randamos kapavietės: mažesnės olos buvo naudojamos individualiems laidojimams, o didesnės – grupiniams. Manoma, kad salos buvo naudojamos kaip kapinės laidoti žmones, kurie gyveno Babeltuape ir Korore.

Iš šio laikotarpio išlikęs uolų menas atvirose vietose ir kalkakmenio urvuose. Būdingi raudoni piešiniai yra geometriniai, abstraktūs, juose mažai antropomorfinių formų. Jie skiriasi nuo panašiu metu čamorų kurto uolų meno Marianų salose.  

Pirmosios pastovios gyvenvietės salose ėmė kurtis XIII a., maždaug tuo metu, kai Babeltuapo saloje apleistos terasos. Greičiausiai besikeičiantys veiksniai, tokie kaip sausra, padidėjęs gyventojų skaičius ir konkurencija dėl išteklių paskatino dalį gyventojų migruoti į Elbaebo salas. Gyvenvietės buvo statomos gynybiškai patogiose vietose su aukštomis akmeninėmis sienomis, kurios leido gynėjams mėtyti sviedinius į užpuolikus. Gyvenvietėms būdingos didelės akmeninės platformos įrengtos ant aukštų kalkakmenio atodangų ir keterų. Jos žymi vadų namus ar šventvietes.

Pelkėtose teritorijose, drėgnose įdubose buvo auginama valgomoji kolokazija, jūros pakrantėse - kokospalmės. Gausiai vartota žuvis, vėžiagyviai. Vietos gyventojai paliko iš kriaklių pagamintų įrankių, akmens įrankių bei keramikos fragmentų. Keramika buvo žiedžiama Babeltuape ir Korore. Laidojama buvo smėlynuose. Manoma, kad bendras Uolų salų gyventojų skaičius 1200–1650 m. galėjo siekti 4-6 tūkst.

Ilgainiui dėl žvejybos sumažėjo jūros gyvūnų. Dėl to XVII a. salos buvo apleistos, jų gyventojai migravo į Babeltuapą, Peleliu ir Angaurą. Jie persivežė gyvenviečių pavadinimus, mitus apie dievybes. Ši migracija išliko ir legendose.

Vėlesniu laikotarpiu salose pastebimi japiečių veiklos pėdakai: šie salose kasdavo kalcitą, iš kurio gamindavo akmeninius pinigus, išlikę kelių tokių kasyklų pėdakai. 1783 m. čia įvyko anglų laivo „Antilopė“ avarija, kurios jūreivių gyvenvietės likučiai vis dar matomi. Avarijos dėka anglai pirmą kartą susitiko su Kororo vadu ir prasidėjo santykiai su europiečiais.

Antrojo pasaulinio karo metu (1939–1945 m.) Japonijos pajėgos salas naudojo dislokuoti karius, čia sandėliavo karines atsargas. Dėl to didele dalimi sunaikintos senosios archeologinės gyvenvietės, priešistorinis menas. Iki dabar salose išlikę skeveldros, apleista įranga, nesprogę sprogmenys, pabūklų pozicijos, karių slėptuvės, nuskendę laivai ir lėktuvai.

Nuo 1953 m. salose archeologinius tyrimus atliko ekspedicijos vadovaujamos Douglas Osborne, Takayama, Fitzpatrick (2003 m.), Clark (2005 m.) ir Liston (2005 m.) ir kt.

## Susiję pasaulio paveldo objektai
*  Papahanaumokuakea (2010)
*  Markizo salos (2024)

## Išnašos