open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Hermafroditas (mitologija)

**Hermafroditas** graikų mitologijoje – Afroditės ir Hermio vaikas. Vardas sudarytas iš tėvo ir motinos vardo. Hermafroditas gimė nepaprastai gražus berniukas, kurį vėliau nimfa Salmakidė pavertė į hermafroditą (žmogų, kuris turi vyro ir moters dauginimosi organus). Jis minimas Ovidijaus „Metamorfozės“ ketvirtoje knygoje. IV a. pr. m. e. Atikoje buvo paplitęs Hermafrodito kultas. 

## Istorija
Hermafroditą išaugino nimfos ant švento kalno Idos kalno Frygijoje. 15 metų jam atsibodo jį supanti aplinka ir iškeliavo į Likijos ir Karijos miestus. Karijos miške jis susitiko najadę Salmakidę jos upokšnyje. Ji neatsispyrė Hermafrodito grožiui ir mėgino jį suvilioti, bet jis ją atstūmė. Kai manė, kad ji jau nuėjo, Hermafroditas nusirengė ir įlipo į upokšnio vandenį. Salmakidė staigiai iššoko iš už medžių ir įšoko į upokšnį, sukdamasi aplink berniuką: prievarta bučiuodama jį ir liesdama jo krūtinę. Kol jis grūmėsi, ji kvietėsi dievų melsdama, jog jie niekada nebūtų išskirti. Jos noras buvo išpildytas, ir jų kūnai susiliejo i vieną. Pagautas įniršio Hermafroditas prakeikė upokšnį, kad tas, kuris jame išsimaudys, irgi būtų taip pat transformuotas.
Hermafroditas (reikšmės)

Žodis **hermafroditas** gali reikšti:

* Hermafroditas – graikų mitologijos veikėjas;
* hermafroditas – abilytis gyvūnas;
Kritinė masė (reikšmės)

**Kritinė masė** – medžiagos ar pan. kiekybė, kuriai nežymiai pasikeitus, kardinaliai keičiasi tos medžiagos savybės ar pan. Dažniausiai naudojamos reikšmės:
* Kritinė masė branduolinėje fizikoje – įvairių sąlygų rinkinys, pakankamas, kad prasidėtų branduolinė grandininė reakcija;
* Kritinė Masė – dviračių eismo renginys;
* Kritinė masė (sprogmenys) – tam tikras sprogmenų kiekis, kuriam esant, sprogmenų degimas pereina į detonaciją.
Panas

**Panas** gali reikšti:

## Mitologija
* Graikų mitologijoje Panas – piemenų dievas.

## Astronomija
* Saturno palydovas – Panas;
* Pano krateris Almatėjos palydove;
* Asteroidas 4450 Pan.
Panas (mitologija)

**Panas** () graikų mitologijoje – piemenų ir jų bandų dievas. Jis išvaizda atitinka satyrą. Yra kelios versijos apie Pano mitinę kilmę; jis laikomas Dzeuso arba Hermio ir nimfos Driopės arba Penelopės sūnumi. Vardo kilmė susijusi su žodžiu *pa-on* kerdžius; dažnai paniojama su *pan*, reiškiančiu „viskas“. Panas siejamas su Ožiaragio žvaigždynu.

## Panas ir Apolonas
Panas pateko į Olimpą visus dievus sužavėdamas ir džiugindamas savo muzika ir natūralumu. Vieną kartą netgi buvo iškvietęs į muzikos dvikovą Apoloną, lyros dievą, norėdamas išmėginti, kuris geresnis muzikantas. Kalno dievas Tmolas buvo pasirinktas teisėju. Pūtė Panas fleitą, savo paprasta, nuoširdžia melodija keldamas didelį pasitenkinimą sau ir savo gerbėjui Midui, kuris kaip tik tuo metu buvo šalia. Apolonas užgrojo savo lyra, ir Tmolas iškarto nusprendė, kad Apolonas laimėjo. Visi su tuo sutiko, išskyrus Midą, kuris ėmė garsiai abejoti sprendimo teisingumu. Nepakentęs tokio Mido įžūlumo, Apolonas pavertė jo ausis į asilo.

## Panas ir Siringė

Vienas žymiausių mitų yra apie tai, kaip Panas sukūrė savo švilpynę. Siringė (Syrinx) buvo graži nimfa, kurią mylėjo satyrai ir kiti miško gyventojai, nors ji juos visus atstumdavusi. Kartą Panas ją susitiko grįžtančią iš medžioklės. Ji ėmė bėgti, net nestabtelėjusi išklausyti jo komplimentų. Panas vijosi ją tol, kol pavijo prie upės kranto, kai jai nebebuvo kur dingti. Jai likusi tik akimirka pasikviesti sau į pagalbą vandens nimfas.

## Panas ir Echo
Echo buvo nimfa, nuostabi dainininkė ir šokėja, kuri atstumdavo visų vyrų meilę. Tai supykdė Paną, ištvirkimo dievą, ir jis paliepė savo gerbėjams užmušti ją. Echo buvo suplėšyta į gabalus, o jos kūno dalys išnešiotos po visą žemę. Gaja, žemės deivė, gavo dalelę Echo, kurios balsas vis atkartodavo paskutinius kitų žodžius. Kai kuriose versijose Echo ir Panas turėjo vieną vaiką Jambę.

## Kitose kultūrose
Romėnų mitologijoje jo atitikmuo yra Faunas.

Krikščioniškojoje literatūroje Panas prilyginamas Šėtonui dėl savo išvaizdos (ragai, ožio apačia ir pan.). Jis demonizuojamas, vaizduojamas perdėtai seksualus (kaip demonas). Taip pat yra nuomonė, jog Šėtono atvaizdas buvo pasirinktas pagal Pano, pagoniškosios graikų dievybės, atvaizdą.

## Vaikai
* Su įvr.:
** Panai – dvylika ožiškų būtybių;
* Su Eufeme:
** Krotas
* Su Simaitide:
** Akis;
* Su nežinoma:
** Eurimedonas
* Su Ismenide:
** Krenajus (Krenajas); 
* Su Echo:
** Jinksas
** Jambė – poezijos deivė;
* Melija:
** Seilenas – satyrų dievas.

## Išnašos
Amaltėja

**Amaltėja** reikšmės:

* Astronomijoje:
** Amaltėja – trečiasis Jupiterio palydovas;
** 113 Amaltėja – asteroidas.

* Mitologijoje:
** Amaltėja graikų mitologijoje – ožka, maitinusi Dzeusą vaikystėje.
Amaltėja (mitologija)

**Amaltėja** (gr. Ἀμάλθεια, prižiūrėtoja) (dar vad. **Boetidė**) graikų mitologijoje – ožka, kurios pienu seserys Adrastėja ir Ida vaikystėje maitino Dzeusą. Kartais minima, kad Amaltėja buvusi Dzeuso auklė nimfa.  

## Ožka
Iš vieno Amaltėjos rago tryško nektaras, iš kito – ambrozija. Nulaužtą Amaltėjos ragą vadino „Gausybės ragu“, Plutu (turtu) arba Tyche (laime). Iš jo tekėjo neišsenkama gausybė maisto ir gėrimo. Ožkai nusilaužus ragą į medį, ragą paemė nimfa, apipynė žaliais lapais bei pripildė vaisių ir atidavė Dzeusui. Jis ragą padovanojo savo auklėms nimfoms, pažadėdamas, kad jos iš rago gaus visko, ko panorės.

Dzeusas ožką užkėlęs į dangų, iš to atsiradusi Vežėjo žvaigždyno žvaigždė Kapela. Iš ožkos odos Dzeusas pasidaręs skydą Egidę, kurį naudojo kovodamas su titanais.

Liaudies etimologija su ožka taip pat sieja Dzeuso skydą (*[[aigis]]*), Egidę, kuris iš pradžių reiškė tamsų audros debesį (kaitaragį). Aiks (šaknis – *aig*) reiškia „ožka“, todėl Egidę taip pat vadino „Ožkenos skydu“ ir teigė, kad jis padarytas iš Amaltėjos kailio.

## Nimfa
Kitas mitas mini Amaltėją nimfą, Melisėjo (Okeano, Helijos ir kitų) dukrą. Amaltėja atidavusi „Gausybės ragą“ Achelojui, kuris ragą iškeitė į „Heraklio ragą“. Heraklis atidavęs ragą najadėms arba hesperidėms, kurios jų pripildė gėlių ir vaisių.

## Pano žmona
Su Amaltėja tapatinama Aiks buvo dievo Pano žmona, kartais vadinama **Aiks Amaltėja**. Ją suviliojo Dzeusas ir ši jam pagimdė sūnų Aigipaną. Ji taip pat identifikuojama su pirmykšte **Gorgone Aiks**, kurios odą panaudojo gaminant aigio skydą (sutampa su Amaltėjos kailio mitu).
Hestija

**Hestija** graikų mitologijoje – šeimos židinio deivė. Skaisčioji Hestija taip pat yra širdies deivė, kuriai pirmiausia pasiūlydavo aukas per kiekvieną aukojimą namuose, ji neturėjo viešo kulto. Hestija yra vyriausia Krono ir Rėjos dukra. Jos broliai ir seserys: Dzeusas, Hadas, Hera, Poseidonas, Demetra. Seniau buvusi viena iš dvylikos Olimpo dievų, ji užleido vietą Dionisui. Taip pat ji prižiūri šventąją ugnį Olimpo kalne. Jos altoriai yra kiekvienos šeimos širdis. Hestijos vardas reiškia: „namai ir širdis“ (namai ir jų gyventojai). Hestija simbolizuoja sąjungą tarp kolonijinių ir metropolinių miestų.
 
Po jos gimimo, Kronas prarijo Hestiją ir jos brolius bei seseris išskyrus Dzeusą. Užaugęs Dzeusas, patartas žmonos Metidės, davė Kronui išgerti stebuklingo gėrimo, ir šis visus vaikus atrijo atgal. Dzeusas pakvietė visus savo brolius ir seseris, kiklopus, hekatonkheirus, gigantus, į kovą su titanais. Per dešimt metų titanai buvo nugalėti ir sumesti į Tartarą, kur juos saugojo šimtarankiai. Taip baigėsi titanų ir prasidėjo Olimpo dievų valdymas.

Hestija davė skaistumo įžadus ir visalaik išliko skaisti, atsakė Poseidonui ir Apolonui, kai jie siūlėsi. Per vieną iš dievų švenčių miegančią Hestiją mėgino išprievartauti Priapas, tačiau ją išgelbėjo bliaunantis asilas.

Romėnų mitologijoje jos atitikmuo – deivė Vesta, kuri visą laiką degančia širdimi susiedavo romėnus, taip sukurdama bendros šeimos vaizdą.
Šilutės herbas

**Šilutės herbas** – pagrindinis Šilutės miesto, Šilutės seniūnijos ir Šilutės rajono savivaldybės heraldinis atributas.

## Aprašas

Herbe skydas perskeltas į žalią ir juodą laukus. Juose stilizuotas sidabrinis burlaivis su Pamario krašto senųjų žvejų naudota sidabrine vėtrunge. Laivo korpusas - senoviškas sidabrinis pašto trimitas, bangelės burėse vaizduoja marias. Herbo motyvai, spalvos simbolizuoja Kuršių marias, žvejybą, Šilutę, kaip senąjį uostą, žinomą istorinį pašto kelią, žaliąsias šių apylinkių lankas.

## Istorija

Šilutė miesto teises ir pirmąjį herbą gavo po Klaipėdos krašto prijungimo prie Vokietijos 1939 m., manoma, kad 1941 m. Herbas atrodė taip: skydas nuskeltas iš kairės. Viršutinė dešinioji dalis yra balta, kurios fone – trys ąžuolo lapai susegtais lapkočiais. Kairioji apatinė dalis žalia, joje juodas briedžio ragas.

Po karo herbas buvo pamirštas. Manoma, kad Respublikinė heraldikos komisija (RHK) apie tokį herbą nežinojo. 1968 m. Šilutei buvo sukurtas naujas herbas, jo autorė – dailininkė Stasė Žilienė. Jis sudarytas iš dviejų burių su viršuje esančia stilizuota Kuršių marių žvejų laivų vėtrunge ir pašto ragu apačioje. Simboliai rodo vietos gyventojų verslą – žvejybą, o pašto ragas – senąjį pašto kelią (pirmoji pašto stotis buvo atidaryta 1718 m.). 1970 m. herbas buvo panaikintas. Respublikinei heraldikos komisijai apsvarsčius naujai sukurtą ir senesnį 1941 m. herbus, buvo nuspręsta palikti naująjį, nes jis geriau atspindi miesto istoriją ir tradicijas.

Dabartinį Šilutės herbą 1995 m. spalio 5 d. dekretu Nr. 726 patvirtino prezidentas Algirdas Brazauskas. Etalono autorius – Romas Tarvydas.

## Šaltiniai
Adonis (reikšmės)

**Adonis** gali reikšti:
* Graikų mitologijoje Adonis – Afroditės mylimasis;
* Botanikoje Adonis – vėdryninių šeimos augalų gentis;
* Adonis - miestas Indijoje.
Kraujospūdis

**Kraujospūdis** – cirkuliuojančio kraujo spaudimas į kraujagyslių sieneles. Didžioji šio slėgio dalis atsiranda dėl to, kad širdis pumpuoja kraują per kraujotakos sistemą. Vartojant bendrine prasme, terminas „kraujospūdis“ reiškia spaudimą žasto arterijoje, kur jis dažniausiai ir matuojamas. Kraujospūdis paprastai išreiškiamas kaip **sistolinis slėgis** (maksimalus slėgis per vieną širdies dūžį) ir **diastolinis slėgis** (minimalus slėgis tarp dviejų širdies dūžių) širdies cikle. Matuojamas milimetrais gyvsidabrio stulpelyje (mmHg) virš aplinkos atmosferos slėgio arba kilopaskaliais (kPa). Skirtumas tarp sistolinio ir diastolinio spaudimo yra vadinamas pulsiniu slėgiu, o vidutinis slėgis širdies ciklo metu yra vadinamas vidutiniu arteriniu slėgiu.

Kraujospūdis yra vienas iš gyvybiškai svarbių požymių – kartu su kvėpavimo dažniu, širdies susitraukimų dažniu, prisotinimu deguonimi ir kūno temperatūra – kurį sveikatos priežiūros specialistai naudoja vertindami paciento sveikatą. Normalus suaugusio žmogaus kraujospūdis ramybės būsenoje yra maždaug 120 mmHg (16 kPa) sistolinis ir virš 80 mmHg (11 kPa) diastolinis, žymimas kaip "120/80 mmHg". Pasaulyje vidutinis kraujospūdis, standartizuotas pagal amžių, išliko maždaug toks pat nuo 1975 m. iki šių laikų, maždaug 127/79 mmHg vyrams ir 122/77 mmHg moterims, nors šie vidutiniai duomenys neatskleidžia labai skirtingų regioninių tendencijų.

Skiriamas arterinis ir veninis kraujospūdis.

**Arterinis** kraujospūdis tiesiogiai priklauso nuo:

# širdies darbo – didėjant širdies sistoliniam tūriui, kraujospūdis didėja;
# kraujagyslių periferinio pasipriešinimo – jam didėjant, kraujospūdis didėja;
# kraujagyslių tonuso – didėjant tonusui, kraujo spaudimas didėja;
# cirkuliuojančio kraujo tūrio – jam didėjant, kraujospūdis taip pat didėja.

Kraujospūdžio matavimas 

# Sistolinis kraujospūdis - didžiausias spaudimas, kurį išvysto širdis susitraukimo metu
# Diastolinis kraujospūdis - žemiausias spaudimas, kai širdis atsipalaiduoja
# Dar išskiriamas vidutinis arterinis spaudimas
VAS = 2/3 DKS + 1/3 SKS VAS = DKS + [0.33 (SKS - DKS)] VAS = 80 +[0.33 x (120-80)] ≈ 93 mmHg

## Klasifikacija, normalios ir nenormalios reikšmės
### Arterinis spaudimas

## Šaltiniai
Charibdė

**Charibdė** (gr. Χάρυβδις, skandintoja) graikų mitologijoje – jūrų pabaisa, savo pavidalu primenanti baisų vandens verpetą. 

Charibdė yra Poseidono ir Gajos dukra. Ji guli vienoje siauro vandens kanalo pusėje, o kitoje yra kita jūros pabaisa Scilė (arba Skilė; ang. Scylla). Jūreiviams keliaujant kanalu, stengiantis išvengti vienos pabaisos, jie pakliūna kitai ir atvirkščiai. Iš to ir kilo posakis *Tarp Charibdės ir Scilės* reiškiantis situaciją tarp dviejų pavojų, kai vieno išvengimas reiškia patekimą kitam.

Charibdė buvo nimfa, bet kai užtvindė savo tėvo karalystę, Dzeusas ją pavertė pabaisa.

Argonautai išvengė abiejų pavojų tik todėl, jog juos lydėjo Tetidė  (Thetis), viena iš nereidžių. Odisėjui ne taip pasisekė. Jis pasirinko rizikuoti plaukdamas pro Scilę, netekdamas keleto savo įgulos narių, negu viso laivo plaukiant pro Charibdę. (Homero Odisėja, 12 knyga).

Tradiciškai Charibdės vieta sieta su Mesinos sąsiaurio Sicilijos krantu, priešinga uola vadinasi Scilė (Scylla). Ten dėl susitinkančių vandens srovių susidaro sūkurys, bet retai kada pavojingas. Neseniai mokslininkai dar sykį ieškojo Charibdės buvimo vietos ir rado daug labiau tikėtiną jos buvimo vietą netoli Skilės kyšulio vakarų Graikijoje.
Scilė

**Scilė** arba **Skilė** (gr. Σκύλλα) graikų mitologijoje – jūros pabaisa, kita reikšmė – Megaros princesė.

## Jūrų pabaisa
Scilė buvo viena iš dviejų pabaisų (kita Charibdė). Jos kūną sudarė dvylika šuniškų kojų ir žuvies uodega. Ji viena iš Forkino arba Hekatės, Kratėjos, Lamijos arba Keto (Scilė yra žinoma kaip Porcejidė) dukterų. Jūreiviams keliaujant sąsiauriu, stengiantis išvengti vienos pabaisos, jie pakliūna kitai ir atvirkščiai. Iš to ir kilo posakis *Tarp Charibdės ir Scilės*, reiškiantis situaciją tarp dviejų pavojų, kai vieno išvengimas reiškia patekimą kitam.

Homero Odisėjas, klausydamas Kirkės patarimo, plaukė pro Scilę, nes Charibdė galėtų nuskandinti visą jo laivą. Odisėjas sėkmingai praplaukė pro abi pabaisas, bet Scilė pagavo šešis jo vyrus ir suėdė gyvus.

Tradiciškai Charibdės ir Scilės vieta sieta su Mesinos sąsiauriu ties Sicilijos krantu, priešinga uola vadinama Scile. Ten dėl susitinkančių vandens srovių susidaro sūkurys, bet jis retai kada pavojingas. Neseniai mokslininkai dar sykį ieškojo Charibdės ir Scilės buvimo vietos ir rado daug labiau tikėtiną jos buvimo vietą netoli Skilės kyšulio vakarų Graikijoje.

## Princesė

Scilė buvo Megaros princesė, karaliaus Niso duktė. Nisas buvo nesužeidžiamas, nes turėjo raudonų plaukų sruogą, slepiamą jo baltuose plaukuose. Kretos karalius Minas užpuolė Megarą, bet Nisas žinojo, kad jis negali būti nugalėtas savo raudonų plaukų sruogos dėka. Jo dukra Scilė, įsimylėjo Miną ir tai jam įrodė, nukirpdama tėvo raudonų plaukų sruogą. Nisas mirė, ir Kreta užėmė Megarą. Bet Minas užmušė Scilę už tėvo išdavystę. Ji pavirto jūros paukščiu, persekiojamu savo tėvo – jūros erelio.
Kūltupis

**Kūltupis** (*Oenanthe oenanthe*) – musinukinių (*Muscicapidae*) šeimos žvirblinis paukštis, kuris nesunkiai atpažįstamas iš ryškiai balto antuodegio ir uodegos šonų, juodo uodegos vidurio ir galo. 

Patino viršutinė kūno pusė pilka, nugara rusva. Kakta, antakiai ir antuodegis balti. Skruostai nuo snapo žiočių iki ausų ir sparnai juodi. Apatinė kūno dalis balta, rusvo atspalvio. Vidurinė vairuojamųjų plunksnų pora juoda su tamsiu pagrindu; likusios plunksnos baltos su juodais galais. Patelės nugarinė pusė rusva, pilvinė balsvai rusva. Rudenį išsišėręs patinas panašus į patelę. 

Lietuvoje dažnas. Aptinkamas balandžio – rugsėjo mėn. Gyvena atvirose vietose: laukuose, prie kelių, įvairių griuvėsių. Tupėdamas dažnai linkčioja galvą ir kilnoja uodegą. Lizdą krauna ant žemės. Deda 5-6 šviesiai melsvus kiaušinius. Peri 14 dienų, jaunikliai lizdą palieka po 14-16 dienų. Išveda vieną vadą.

Minta daugiausia vabzdžiais, bet taip pat ir vorais, sraigėmis, sliekais.
Seišelių istorija

Pirmieji į Seišelių salas atvyko arabai, tuomet jos dar nebuvo gyvenamos. 1505 atplaukė portugalai. Kaip tranzitinis taškas tarp Azijos ir Afrikos salos buvo lankomos piratų, kol 1756 visiškai kontroliuoti salas pradėjo prancūzai, pavadinę jas tuometinio Prancūzijos finansų ministro *Jean Moreau de Sechelles* vardu. 1794–1811 vyko kovos dėl įtakos tarp Britų imperijos ir Prancūzijos, kol 1814 salos atiteko britams. 1903 salos atskirtos nuo Mauricijaus, 1976 m. birželio 29 d. iškovojo visišką nepriklausomybę.
Leviatanas

**Leviatanas** (hebr. לִוְיָתָן – „susuktas, vingiuotas“) – mitinė didžiulė jūrų gyvatė. Paminėtas Biblijoje, Senajame Testamente. Siejamas su piktąja dvasia, Šėtonu. Izaijo knygoje jo vardas – Rahabas. Vėliau jis siejamas su žalčiu. Modernioje hebrajų kalboje Leviatanas reiškia jūrų pabaisą.

Senovės Kanaano gyventojai turėjo mitą apie dievo Baalo kovą su septyngalviu slibinu.

Babiloniečiai turėjo mitą apie dievo Marduko kovą su deive Tiamat, kuri buvo vaizduojama kaip jūros pabaisa. Jos prototipu galėjo būti krokodilas, banginis ar begemotas.

Kai kurie kreacionistai biblinius pasakojimus apie leviataną sieja su tuo metu dar neišnykusiais pleziozaurais, kurie kartais pasitaikydavo žmonėms jūrose.

* 1651 m. žymus Anglijos filosofas T. Hobsas išleido knygą „Leviatanas“ apie valstybės problemas. Veikalas 1999 m. buvo išleistas lietuvių kalba.
Pandija (mitologija)

**Pandija** (reiškia „visa šviečianti“) graikų mitologijoje – ryškumo personifikacija. Ji buvo Dzeuso ir Selenos dukra. Taip pat būtent dėl savo grožio ji buvo išgarsėjusi dievų tarpe.
Peitė

**Peitė** arba **Peito** („sugundymas“) graikų mitologijoje – gundymų ir įtikinėjimų personifikacija. Ji buvo Hermio ir Afroditės dukra. Romėnų mitologijoje jos atitikmuo yra Suadela.
Tritis

**Tritis** (³H) – sunkusis radioaktyvus vandenilio izotopas, kurio branduolį sudaro vienas protonas ir du neutronai. Tričio atominė masė lygi 3. Pavadinimas kilo iš graikų kalbos: *tritos* – trečiasis (izotopas). Pusėjimo trukmė – 12,32 metai. Rečiausias tarp trijų vandenilio izotopų. Tritis susidaro kosminei spinduliuotei veikiant azoto atomus, gaunamas branduoliniuose reaktoriuose neutronais apšaudant ličio izotopą.

Saulėje (ir kitose žvaigždėse) vyksta šio nepatvaraus vandenilio izotopo virtimo helio izotopu branduolinės reakcijos. Reakcijai vykstant, išsiskiria daug energijos, šildančios Žemę ir kitas Saulės sistemos planetas.  Vandenilinių bombų veikimas didžiąja dalimi pagrįstas tričio savybe atpalaiduoti milžiniškus energijos kiekius.

Tritis gali jungtis su deguonimi ir sudaryti sunkųjį vandenį. Taip pat reaguoja su Li, Ti, Zr – susidarant tritidams.

Tritis atrastas 1934 m. Ernesto Rezerfordo, Marko Olifanto ir Polo Harteko eksperimento, per kurį deuteris, kitas vandenilio izotopas, buvo bombarduojamas deuteronais, metu. Tačiau eksperimento metu tritis negalėjo būti išskirtas. Jį pirmąkart 1939 m. susintetino Luisas Alvaresas ir Robertas Kornogas, taip pat pastebėję radioaktyvias tričio savybes.

## Šaltiniai
Harmonija

: *Tai straipsnis apie Graikų mitologiją. Apie muzikos harmoniją žr. [[Harmonija (muzika)]]*.
**Harmonija** graikų mitologijoje – harmonijos ir santarvės deivė, Arėjo ir Afroditės dukra. 
Harmonija yra artimai susijusi su Afroditės kultu. Ji reiškė meilę, kuri jungia visus žmones, personifikacija tvarkos ir civilinės vienybės, pagal romėnų Konkordiją, jos atitikmenį.

## Kilmė
* Pagal vieną šaltinį Harmonija yra Afroditės ir Arėjo dukra, Kadmo žmona. Ji yra Inos, Autonojos, Agavės ir Semelės motina. Kai Tėbų valdymą Atėnė atidavė Kadmui, Dzeusas jam į žmonas davė Harmoniją. Visi dievai dalyvavo jų vestuvėse. 

* Pagal kitą šaltinį, Harmonija buvo iš Samotrakės ir buvo Dzeuso ir Elektros dukra, jos brolis Jasionas buvo keistų ritualų saloje įkūrėjas.

## Vėrinys
Kadmas (ar vienas iš dievų) padovanojo nuotakai suknelę ir vėrinį. Tas vėrinys nešė nelaimę visiems jo nešotojams, kadangi buvo gautas nedoru būdu. Su juo Polinikas papirko Erifilę, kad įtikintų savo vyrą Amfiarausą imtis žygio prieš Tėbus. Tame žygyje mirė Erifilė, Alkmenionas, Fegėjas (Phegeus) ir jo sūnus.

Netgi tada, kai vėrinys buvo atiduotas saugoti į Pronojos Atėnes šventyklą Delfije, jo pražūtinga įtaka tęsėsi Failas (*Phayllus*), vienas iš fokiečių vadų Šventajame kare (352 pr. m. e.) išsinešė jį ir padovanojo savo meilužei. Po tam tikro laiko, kai ji panešiojo vėrinį, jos sūnų apėmė beprotybė, ir jis padegė namus, ji sudegė liepsnose.
Himeras

Graikų mitologijoje **Himeras** – geismo, aistros, troškimo personifikacija, Afroditės ir Arėjo sūnus. Savo kulto neturėjo, buvo laikytas Afroditės palydovu. Antikinėje keramikoje Himeras vaizduotas Olimpe, apsuptas mūzų ir charičių.
Deimas (mitologija)

**Deimas** ( 'baimę keliantis') – graikų mitologijoje siaubo personifikacija. Jis yra Arėjo ir Afroditės sūnus. Jis, jo brolis Fobas ir deivė Enio (Enyo) lydėdavo Arėją mūšiuose. Romėnų mitologijoje jo atitikmuo – Fuga. Asaph Hall, kuris atrado Marso palydovus, juos pavadino Deimu ir Fobu.
Seksualinės fantazijos

**Seksualinės fantazijos** (arba *erotinės fantazijos*) – fantazijos, svajonės ar sapnai, turintys seksualumo prigimtį. Tokias fantazijas patiria daugelis žmonių; jos atsiranda lytinio brendimo metu, dažnai – patiriant pirmąją meilę. Asmuo gali norėti arba nenorėti įgyvendinti tokias svajones. Be to, ne visos tokios fantazijos yra realios. Vyrų erotinės fantazijos pasižymi didesne lytinių partnerių įvairove, neretai yra nuasmenintos, kuriose gausu intymių vietų vaizdų (genitalijų, krūtinės), lytinio akto atlikimo veiksmų bei ejakuliacijos momentų. Moterų – daugiau susijusios su meilės jausmu, bet ši tendencija nėra universali. Paprastai pabrėžiamos jos pačios ir partnerio reakcijos, šilti jausmai, glamonės ir prisilietimai prie ne tik erogeninių zonų, palyginus mažiau nei vyrų fantazijose pats lytinis aktas bei romantinė aplinka.

Paprastai fantazijos suvokiamos kaip žaismas, tačiau erotinės fantazijos žaismu paprastai nelaikomos, kadangi yra susijusios su seksu, kuris suvokiamas kaip rimtas dalykas (tiek paauglystėje, tiek ir vėliau). Seksualinio turinio fantazijos būdingos daugeliui žmonių, tačiau dėl jų intymumo kitiems pasakojamos retai. Kartais tokios fantazijos gali būti lytinių troškimų išraiška, o kartais – atvirkščiai – žadina geismą ir aistrą.

Erotinės fantazijos kyla įvairiomis sąlygomis ir progomis. Kartais jos sukeliamos sąmoningai, siekiant išblaškyti nuobodulį, pagyvinti įkyrėjusį užsiėmimą, dėl ilgo lytinio susilaikymo, šiaip norint patirti malonumą. Kartais tokios fantazijos apima žmogaus mintis nejučiomis, be jokių valios pastangų. Erotinių svajonių šaltinis gali būti perskaityta knyga, filmo scena (vyrams pornografija, moterims romantiniai filmai, romanai), kažkada girdėtas pasakojimas ar koks lytinis nuotykis, išgyvenimas.

Seksualinės svajonės gali atsirasti dėl smalsumo, iš noro pasvajoti apie tai, kas dar nepatirta, uždrausta ar nepasiekiama (pvz., ištekėjusi moteris svajoja apie gražų meilužį, paauglys svajoja apie seksą su popžvaigžde ir kt.). Vaizduotėje savo lytiniams partneriams paprastai priskiriamos svajojamos savybės. Tačiau ne visos erotinės svajonės yra tokios, kad žmogus norėtų jas įgyvendinti.

Seksualinėse fantazijose gali būti įsivaizduojamas visiškas dominavimas arba visiškas nusileidimas lytiniam partneriui (įskaitant sadizmą ir mazochizmą). Paprastai dominuojančią poziciją tokiose fantazijose užima vyrai įskaitant ir moterų fantazijose. Tačiau moteris tokių svajonių įgyvendinti nenorėtų kitaip nei vyrai. Nepaisant to, tiek vyrus, tiek moteris gali jaudinti net išprievartavimo fantazija.

Kaip ir kitos erotinės fantazijos, erotiniai sapnai gali būti paremti realiais gyvenimo įvykiais ir kasdieniais, kartais užgniaužtais ar neišsipildžiusiais troškimais. Naktį sapnuodamas erotinį sapną vyras gali patirtį ejakuliaciją (poliuciją), o moteris – orgazmą, ypač po ilgesnio lytinio susilaikymo.

## Šaltiniai
Šilinė erebija

**Šilinė erebija** (*Erebia aethiops*) – pleštekių (*Nymphalidae*) šeimos drugys. Patinų ir patelių priekiniai sparnai su trim akinėmis dėmėmis. Užpakaliniame sparne esanti juosta yra siaura, vietomis suskaldyta į fragmentus. Drugiai skraido liepos – rugpjūčio mėn. Kiaušinėlius deda ant miglinių augalų. Rudenį išsirita vikšrai, kurie žiemoja. Kitą pavasarį vikšrai pradeda maitintis mitybiniais augalais ir susisukę retus kokonus virsta lėliukėmis. Suaugę drugiai gyvena pušynų pievose, aikštelėse, kirtimuose.

Lietuvoje labai reta rūšis. Gyvena Europoje, Kaukaze, Vidurinėje Azijoje.


(MHNT) Erebia aethiops - Bossey Haute-Savoie France - male dorsal.jpg|*Erebia aethiops* ♂  
(MHNT) Erebia aethiops - Bossey Haute-Savoie France - male ventral.jpg|*Erebia aethiops* ♂  △ 
(MHNT) Erebia aethiops - Bossey Haute-Savoie France - female dorsal.jpg| *Erebia aethiops* ♀  
(MHNT) Erebia aethiops - Bossey Haute-Savoie France - female ventral.jpg|  *Erebia aethiops* ♀ △
Priapas

**Priapas** – graikų mitologijoje derlingumo, vaisingumo dievas, Dioniso ir Afroditės sūnus. Romėnų atitikmuo – Mutinus Mutunus. Jis – gyvulių, vaisių, sodų ir vyriškų genitalijų globėjas. Priapo skulptūros buvo statomos soduose ir daržuose, siekiant didesnio derliaus. Priapas buvo populiaresnis romėnų, nei graikų mitologijoje.

Jis bandė išprievartauti Lotidę, bet ji pasivertė į lotosą taip apsisaugodama. Ovidijaus *[[Fasti]]* aprašoma, kad susijaudinęs Priapas mėginęs pagauti išgėrusią Lotą, bet tuo metu buvęs šalia asilas užbliovęs ir viską sugadinęs. Tada asilo dėka Priapas buvo išjuoktas; kasmetinėje pavasario Priapo šventėje pradžioje visada buvo paaukojamas asilas, ironiškai prisimenant pažeminimą.

Taip pat yra minima, jog jis ketinęs išprievartauti Hestiją, bet ją garsiu bliovimu vėl išgelbėjęs asilas.

## Vaizdavimas mene

Iš pradžių Priapas buvo Mažosios Azijos tautų derlingumo dievas. Jo statulos dažniausiai vaizdavo barzdotą vyrą su didele stačia varpa – jos buvo statomos miestų aikštėse, kryžkelėse, soduose, laukuose, vynuogynuose, net miegamuosiuose. Stati apnuoginta varpa simbolizavo ne tik didelį derlingumą, bet ir apsaugą nuo blogio.

Dėl tokio Priapo vaizdavimo būdo patologinė varpos erekcija, nesusijusi su seksualumu, buvo pavadinta priapizmu.
Diomedo žirgai

**Diomedo žirgai** graikų mitologijoje – keturi laukiniai, nesuvaldomi, žmogėdros arkliai (kumelės). Jie priklausė Diomedui (arba Resui), Trakijos karaliui, Arėjo ir Kirenės sūnui, kurie gyveno prie Juodosios jūros krantų. Trakijos Diomedas tapatinamas su Resu ir yra skirtingas personažas nei Argo karalius Diomedas.

Manoma, kad Bucefalas, Aleksandro Didžiojo žirgas, yra kilęs iš šių Diomedo žirgų.

## Kilmė
Pasak ''Iliados'', karalius Diomedas, Argo didvyris, kovojęs su Arėjumi, pavogė arklius iš karaliaus Reso arklidžių Trakijoje.

## Heraklis ir Diomedo kumelės
Vienas iš Heraklio žygdarbių buvo pavogti šiuos arklius. Anot vienos mito versijos, Heraklis pasitelkė Abderą ir kitus pagalbininkus. Jie pagrobė arklius, bet juos puolė vytis Diomedo kariai. Kol Heraklis kovėsi su Diomedu, jis paliko Abderą prižiūrėti arklius, bet nežinojo, kad juos reikia laikyti pririštus prie bronzinių ėdžių, todėl arkliai suėdė Abderą. Keršydamas Heraklis Diomedą sušėrė jo paties arkliams, o šalia vaikino kapo įkūrė Abderą.

Paėdę arkliai tapo ramesni, ir Heraklis, pasinaudojęs proga, užrišo jų nasrus ir lengvai nuvedė karaliui Euristėjui, kuris paaukojo arklius Herai. Kai kuriose mito versijose jie buvę paleisti laisvai bėgioti aplink Argą, tapę visiškai ramūs, kitoje versijoje Euristėjas įsakė arklius nugabenti į Olimpą ir paaukoti Dzeusui, bet Dzeusas atsisakęs dovanos ir pasiuntęs vilkus, liūtus ir lokius sudraskyti Diomedo arklius.
Palestinos autonomija

**Palestinos autonomija** () – „Fatah“ kontroliuojamas autonominis vienetas Izraelyje, apimantis Gazos Ruožą ir dalį Vakarų Kranto teritorijos. Sukurtas 1993 m. pagal Oslo susitarimus po derybų su Izraeliu dėl Izraelio ir Palestinos konflikto nutraukimo. Palestinos autonomija turi prezidentą ir visuotiniuose rinkimuose renkamą parlamentą, policiją ir atstovus daugelyje šalių.

## Jesyro Arafato prezidentavimas
1996 m. Jesyras Arafatas buvo išrinktas Palestinos autonomijos prezidentu ir juo išbuvo iki savo mirties 2004 m. lapkričio 11 d. 2003 m. kovo 19 prezidentas Jasyras Arafatas premjeru paskyrė Mahmudą Abasą, po jo atleidimo premjeru 2003 m. spalio 7 d. paskirtas Ahmedas Korei (*Ahmed Qoreï*).

## Taip pat skaitykite
* Palestinos valstybė

## Šaltiniai
Persileidimas

**Persileidimas** – savaiminė gimdoje nešiojamo pilnai neišsivysčiusio vaisiaus (gemalo) mirtis. Dar vadinamas „savaiminiu abortu“. Pas sveikas moteris jis pasitaiko retai. Dažniausios persileidimo priežastys: anksčiau įvykdyti abortai, bendro pobūdžio somatiniai susirgimai, lytinių organų uždegimai, ūmūs ir lėtiniai apsinuodijimai, traumos, endokrininiai sutrikimai pas moterį, infantilizmas, kraujo grupių nesuderinamumas tarp vaisiaus ir motinos, vaisiaus chromosominiai sutrikimai.

Persileidimas gali įvykti ir pirmosiomis nėštumo dienomis ar savaitėmis, moteriai net nepastebint ir nežinant apie tai, kad ji buvo pastojusi. Tai iš dalies yra susiję su pastojančios moters amžiumi: iki 30 m. savaiminis abortas įvyksta 10 proc. atvejų, 31–40 m. apie 15 proc., virš 40–44 m. beveik 35 proc., o vyresnėms nei 45 m. daugiau nei 50 proc. atvejų.

Savaiminis abortas įvyksta nevalingai. Jei įvyksta daugiau nei du kartus, vadinamas įprastiniu. Moterys, kurioms gresia savaiminis abortas, anksti guldomos ligoninėn, skiriamas specialus režimas.
Skirstoma į:
* Gresiantį,
* Prasidedantį,
* Progresuojantį,
* Dalinį,
* Visišką,
* Neįvykusį.
Galimos savaiminio aborto priežastys:
* Ligos – infekcinės, lytinių organų, kitų svarbių organų ar organų sistemų,
* Neohormoniniai sutrikimai,
* Apsinuodijimas – švinu, nikotinu, gyvsidabriu ir kitomis medžiagomis,
* Traumos – fizinės ar psichologinės,
* Badavimas,
* Vitaminų trūkumas,
* Anomalijos (genų ar chromosomų).
Monitorius

**Monitorius** – vaizdo informacijos išvesties įrenginys. Monitoriumi stebimi, tvarkomi, registruojami prie jo prijungtame įtaise, pvz., kompiuteryje, vykstantys duomenų apdorojimo procesai. Vaizdas monitoriaus ekrane gaunamas grįžtamuoju ryšiu iš kompiuterinio įrenginio grafikos procesoriaus, kuris prijungto įtaiso vykdomų procesų instrukcijas konvertuoja į tekstą ir vaizdus, kurie pateikiami monitoriaus ekrane. 

Vaizdo kokybė priklauso nuo ekrano skiriamosios gebos, kadrų dažnio, dažnių juostos.

## Tipai
### CRT monitorius

Seniausias monitorių tipas. Vaizdo išvesties technologija naudoja katodinių spindulių vamzdį, kuri buvo sukurta televizijai. Būdingas platus žiūrėjimo kampas ir tikslus spalvų perteikimas, tačiau monitoriai sunkūs, dideli ir sunaudoja daug energijos lyginant su LCD monitoriais (2 ar tris kartus daugiau). Vidutinė veikimo trukmė – maždaug 25 000 valandų arba 13,7 metų, jei ekranas įjungtas 5 valandas per dieną. 

Iki 2000-ųjų vidurio dauguma monitorių buvo CRT tipo. Šiandien nebėra populiarūs.

### LCD monitorius

Labiausiai paplitęs plokščiasis ekranas. Lyginat su CRT, monitoriais skystųjų kristalų monitoriai užima daug mažiau vietos ant stalo, lengvi ir sunaudoja mažiau elektros. Daugelį metų buvo naudojami nešiojamųjų kompiuterių ekranuose. Be to, veikia kaip jutikliniai ekranai planšetiniuose kompiuteriuose, mobiliuosiuose telefonuose ir kitose delninėse technologijose.

## Parametrai
* įstrižainė – atstumas tarp dviejų ekrano kampų, matuojamas coliais.
* skiriamoji geba – pikselių, sudarančių vaizdą ekrane, skaičius.
* vaizdo atnaujinimo dažnis – rodo, kiek kartų per sekundę monitorius gali parodyti naujų kadrų, matuojamas hercais (Hz).
* reakcijos laikas – trukmė, kurios reikia pikseliui atsinaujinti bei pakeisti savo ryškumą, matuojama milisekundėmis (ms).
* ryškumas – ekrano spinduliuojamos šviesos kiekis, matuojamas kandelomis į kvadratinį metrą (cd/m²).
* kontrastas – santykis tarp ryškiausio balto tono ir sodriausio juodo tono, kurį gali rodyti ekranas.
* energijos suvartojimas – matuojamas vatais (W).

## Šaltiniai
Išvesties įrenginys

**Išvesties įrenginys** arba **išvedimo įrenginys** – bet koks išorinis įrenginys, pateikiantis išvestį iš kompiuterio. Kitais žodžiais, tai įrenginys, kuris paverčia kompiuterio apdorotą informaciją į žmonėms suprantamą formą. Pateikta informacija gali būti tekstinė, garsinė ar vaizdinė medžiaga. Pavyzdžiui, monitoriaus ekrane rodomas operacinės sistemos darbalaukis, arba spausdintuvu atspausdinta kompiuterio rinkmenoje išsaugota tekstinė informacija.

Išvesties įrenginiu laikoma: monitorius, projektorius, spausdintuvas, ausinės, kolonėlės.

## Išnašos
Skystakristalis monitorius

**Skystakristalis monitorius**, **skystųjų kristalų monitorius**, **LCD monitorius** – plonas, lygus monitorius, sudarytas iš daugybės spalvotų arba vienspalvių taškų, išdėstytų prieš šviesos šaltinį. Skystųjų kristalų monitoriai populiarūs nešiojamuose įrenginiuose dėl mažo elektros energijos vartojimo kiekio, svorio ir dydžio.

## Spalvotieji skystųjų kristalų monitoriai
Spalvotuose monitoriuose kiekvienas taškas yra padalintas į tris ląsteles (papildomus taškus), kurios, pasitelkiant filtrus virš jų, yra paverčiamos raudona, žalia ir mėlyna. Taškai gali būti kontroliuojami nepriklausomai, tokiu būdu perteikiant milijonus skirtingų atspalvių kiekviename iš jų. Senesni CRT monitoriai naudoja tokį patį metodą spalvom vaizduoti.

Skirtingai nuo CRT, LCD monitorius turi natyvią raišką kuriai esant kiekvienas vaizdo plokštės projektuojamas taškas atitinka vieną monitoriaus fizinę tašką. Būtent esant natyviai raiškai pasiekiama geriausia vaizdo kokybė.
Erotas ir Psichė

**Kupidonas ir Psichė** arba **Erotas ir Psichė** – antikos legenda, aprašyta Liucijaus Apulėjaus romane „Aukso asilas“, parašytame II a. Apulėjus greičiausiai rėmėsi ankstesne liaudies legenda, pakeisdamas ją taip, kad tiktų jo romano tikslams.

## Apulėjaus Kupidono ir Psichės legenda

Gyveno karalius ir karalienė, jie turėjo tris dukteris, viena už kitą buvusi gražesnė. Jauniausioji buvo vardu Psichė, pati gražiausia. Tarp žmonių sklido kalbos, jog ji yra gražesnė net už pačią Afroditę. Tą išgirdusi Afroditė sumanė nubausti Psichę. Pasikvietė Erotą, savo sūnų, ir liepė padaryti taip, kad ji įsimylėtų patį bjauriausią žmogų pasaulyje. Bet Erotas įsimylėjo ją, nepaklausė savo motinos ir pats nutarė tapti jos vyru.

Psichės tėvai norėjo jai surasti jaunikį, bet norinčių vis neatsirado. Galiausiai tėvas, apimtas nevilties, nuėjo patarimo pas orakulą. Orakulas pasakė, kad jis turi palikti ant kalno viršūnės savo dukterį. Taip pat orakulas pasakė, kad ji tapsianti žmona dievo, priverčiančio paklusti visą pasaulį ir gąsdinančio savo ginklu visus dievus. Taip ji buvo palikta ant kalno viršūnės siaubingajam dievui. Vėjas ją nunešė į Eroto rūmus. Ten po keleto išbandymų ji sužinojusi, jog būsianti Eroto žmona. Bet trokšdama pamatyti kas jos būsimasis vyras, ji paslapčia sutepė vaško lašu jo sparną, kadangi Erotas slėpėsi dieną ir bendraudavo su ja vakare, taip neparodydamas savo išvaizdos. Kai Erotas grįžo namo sužeistas, Afroditė suprato jo klastą ir pradėjo persekioti Psichę. Bet Psichė nesulaukusi pagalbos kitų deivių šventyklose, galų gale atėjo pati į Afroditės šventyklą, nusprendusi, kad nepabėgs nuo deivės. Tada Afroditė skyrusi jai tris, žmogui neįveikiamas, užduotis. Psichei į pagalbą ateidavę įvairūs padarai (skruzdėlės, nusprendusios padėti būsimai Eroto žmonai) ir ji įvykdžiusi užduotis. Kai Erotas pasveiko, nuvyko prašyti kitų dievų pagalbos, kad jis su Psiche galėtų susituokti. Dievai nusprendė padėti Erotui, buvo iškeltos vestuvės Olimpe ir pakviesta Afroditė. Taip Psichė tapo Afroditės sūnaus Eroto žmona. Vėliau ji tapo nemirtinga.

Romėnų mitologijoje yra analogiškas mitas, tik skirtingi dievybių vardai: Afroditė – Venera, Erotas – Amūras.
Pontas

**Pontas** ( – „jūra“) graikų mitologijoje – senovinis jūros dievas, jūros (gilumos) personifikacija. Jis yra Gajos ir Eterio sūnus, Žemės ir Dangaus. Pagal Hesiodo Teogoniją (116 eilutė) sakoma, kad Gaja išnešė Pontą iš savęs, be poravimosi. Hesiodui Pontas atrodė kažkas daugiau negu tik jūros personifikacija.

Pontas su Gaja buvo Nerėjo ir Taumo (pagarbus jūros „netikėtumas“), jūros baisybių protėvis, Forkino, Keto ir Euribijos tėvas. Su Talasa dar prieš graikinėje mitologijoje telchinų tėvas.

Graikai neturėjo konkretaus Ponto vaizdavimo, lyginant su Okeanu.
Kalbų klasifikatorius

**Kalbų klasifikatorius** yra parengtas pagal tarptautinį kalbų pavadinimų standartą ISO 639-1, apsvarstytas Kalbos komisijos Gramatikos, rašybos ir skyrybos pakomisės posėdyje ir patvirtintas Muitinės departamento direktoriaus 2003 m. sausio 31 d. įsakymu Nr. 1B-88 (Žin. 2003, Nr. 14-590). Šis Kalbų klasifikatorius dabar nebegalioja. Šiuo metu galioja Švietimo ir mokslo ministerijos 2005 m. patvirtintas Kalbų klasifikatorius (Žin., 2005, Nr. 45-1486), jis nederintas su Kalbos komisija. 



## Nuorodos
* Klasifikatorius internete
Telūras

**Telūras** – vienas iš rečiausių elementų. Gamtoje jis aptinkamas difuziškai išbarstytas įvairiuose polimetalinėse rūdose. Jo kiekis žemės žievėje svyruoja nuo 10-9 iki 10-6%. Telūras turi kaip kristalinę taip ir amorfinę modifikacijas.

## Naudojimas
Vienpusis laidumas daro jį vienu iš pačių populiariausių puslaidininkų, naudojamų šiuolaikinėje radiotechnikoje. Kadangi telūras turi labai didelę elektrinę varžą, jis sėkmingai naudojamas kondensatorių, šaldytuvų bei jautrių termoporų gamyboje. Telūras taip pat naudojamas stiklo bei keramikos, kabelių ir kaučiuko gamyboje. Telūro druskos – telūritai – naudojamos medicinoje bakteriologinėje difterijos diagnostikoje ir kaip antiseptikai.

## Telūro poveikis žmogaus organizmui
Telūras ir jo tirpių druskų gana didelės dozės (0,7 g) nesukelia jokių toksikozės požymių, tačiau intraveninės telūro ar jo junginių injekcijos gali sukelti vėmimą, viduriavimą, traukulius, ir, galiausiai, mirtį.

1891 metais gydytojas C. Levaditi taikė dideles telūro dozes sifilio bei raupų gydymui, ir tuo parodė, jog telūras toksiškas tik naudojant jį ilgą laiką bei labai didelėmis dozėmis. Daug toksiškesnis yra telūro oksidas – jis stabdo gyvūnų augimą, sukelia galūnių paralyžių. Daugiausiai pasikeitimų aptinkama gyvūnų inkstuose, kasoje, širdyje, plaučiuose ir kepenyse; mažiau nukenčia kaulai, raumenys bei smegenys. Tyrimai rodo, kad į žmogaus organizmą telūras ir jo junginiai patenka per kvėpavimo takus ir virškinimo traktą (kvėpavimas per burną).

Vienas iš pačių tiksliausių apsinuodijimo telūru požymių – česnako kvapo atsiradimas. Manoma, kad kvapas atsiranda telūro deoksidacijos metu, kai jis ar jo oksidai jungiasi kepenyse su alkilinėmis grupėmis. Tai biologinio „apsivalymo“ procesas, nes iš organizmo kartu su nemaloniai kvepiančiais junginiais išvedamas ir pats telūras. Kvapas atsiranda, jeigu telūro kiekis ore yra ne mažesnis nei 0,001–0,01 mg/m³, todėl kraštutinis leistinas telūro kiekis ore negali viršyti 0,001 mg/m³.
Kadmis

**Kadmis** – antros grupės Periodinės elementų lentelės elementas, minkštas ir tąsus sunkusis metalas, lengvai tirpstantis azoto rūgštyje ir kiek sunkiau sieros ir druskos rūgštyje.

Iki 1975 m. buvo laikytas tik nuodingu elementu.

## Naudojimas
Tai vienas plačiausiai naudojamų metalų. Jis naudojamas atominėje pramonėje, šarminių akumuliatorių gamyboje, įvairių lydinių, dažų, liuminoforų gamyboje, galvaniniuose padengimuose. Ypatingai paplitę švino ir kadmio lydiniai, kurie plačiai naudojami automobilių pramonėje, taip pat alavo ir berilio lydiniai su kadmiu, kurių lydymosi temperatūra labai maža bei nepaprastai patvarūs kadmio ir vario lydiniai.

## Kadmio poveikis žmogaus organizmui
Kadmis priskiriamas mikroelementams, kurie pastoviai randami gyvūnų bei žmogaus organizmuose. Manoma, kad kadmio kaupimasis tam tikruose organuose yra susijęs su jų funkcijomis. Kadmis neturi jokios metabolinės reikšmės žinduoliuose, todėl bet kokia šio elemento dozė yra nuodinga.

Kadmis ir jo oksidai yra labai toksiškos medžiagos, todėl jų aukščiausia leistina koncentracija jokiu būdu negali viršyti:
* 0,0001 mg/l kadmio oksido (CdO)
* 0,001 mg/l Kadmio.

Ilgalaikis kadmio ir jo junginių patekimas į organizmą per kvėpavimo takus gali sukelti galvos skausmus, svaigulį, susierzinimą, nemigą, blogą apetitą, pykinimą bei vėmimą, uoslės jautrumo sutrikimus, nosies kraujagyslių trūkinėjimus (kraujavimą), rečiau, sunkų kvėpavimą, kosulį bei skausmus krūtinės srityje.

Sveikatos sutrikimai atsiranda todėl, kad kadmis sukelia oksidacinį stresą ląstelėse (ypač insktų kanalėliuose), todėl vyksta ląstelių apoptozė. Ilgalaikis apsinuodijimas kadmiu sukelia Fanconi sindromą.

Kadmio kaupimosi organizme įrodymu galima laikyti kadmio vainikėlius aplink dantų kakliukus – dantys nudažyti šviesiai geltona arba ruda spalva. Tai taip pat gali rodyti lėtinį apsinuodijimą kadmiu.

## Pavadinimo kilmė
Kadmis yra dažnai sutinkamas kartu su cinku rūdose, todėl pagal tai ir pavadintas: graikiškai *cadmeia* – cinko špatas (ZnCO3).

## Šaltiniai
Didysis auksinukas

**Didysis auksinukas** (*Lycaena dispar*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys. Skraido birželio – liepos mėn. šlapiose paupių pievose, kartais užskrenda į sausesnes pievas. Vikšras žalias, su balsva šonine linija, randamas ant rūgštynių. 

Lietuvoje nereta rūšis, įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą.

(MHNT) Lycaena dispar - Kašėtos - Lithuania - male dorsal.jpg |*Lycaena dispar*  ♂  
(MHNT) Lycaena dispar - Kašėtos - Lithuania - male ventral.jpg |*Lycaena dispar*  ♂  △
(MHNT) Lycaena dispar - Kaunas - Lithuania - female dorsal.jpg|*Lycaena dispar*  ♀
(MHNT) Lycaena dispar - Kaunas - Lithuania - female ventral.jpg |*Lycaena dispar*  ♀ △
Ugninis auksinukas

**Ugninis auksinukas** (*Lycaena virgaureae*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys. Sparnai 14-16 mm ilgio. Būdingas lytinis dimorfizmas. Patino sparnai raudoni, pakraščiuose su juodu apvadu. Patelių sparnų viršus oranžinis su skersai einančiomis juodų dėmelių eilėmis. Drugiai skraido liepos-rugpjūčio mėn. pievose, pušynų aikštelėse. Patelės pasirodo dviem savaitėmis anksčiau nei patinai.

(MHNT) Lycaena virgaureae - Radawa Poland - male dorsal.jpg |*Lycaena virgaureae* ♂  	
(MHNT) Lycaena virgaureae - Radawa Poland - male ventral.jpg |*Lycaena virgaureae* ♂  △


Vikšras apie 20 mm ilgio, žalias, su gelsvomis raukšlėmis ir šonuose su įžambiais juodais brūkšniais. Pavasarį jie maitinasi rūgštynių lapais ir ant jų arba paklotėje virsta lėliukėmis. Lėliukė ruda.

Rūšis paplitusi Azijoje ir Europoje. Lietuvoje dažna.
Tamsusis auksinukas

**Tamsusis auksinukas** (*Lycaena tityrus*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys. Gyvena sausose miško pievose, miškų pakraščiuose. Skraido gegužės – rugpjūčio mėn. Dažnesnis pietvakarinėje Lietuvos dalyje.
Žydrasis melsvys

**Žydrasis melsvys** (*Celastrina argiolus*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys. Gyvena lapuočių ir mišriuose miškuose, pamiškėse, krūmynuose.

Morfologiniai ypatumai: lytinis dimorfizmas ryškus. Patino sparnų viršus šviesiai mėlynas, išoriniai sparnų kraštai su siaura juoda juostele. Patelės priekinis sparnas šviesiai mėlynas, išoriniame bei priekiniame pakraštyje esanti juoda juosta užima 1/4 sparno pločio. Sparnų apačia abiejų lyčių vienoda – balsvai melsva. Priekinis sparnas su įžambiai išsidėsčiusiomis dėmėmis.
Sparno ilgis: 11–15 mm.

Skraidymo laikas: pirmoji karta gegužės mėn., antroji – birželio – rugpjūčio mėn.

Mitybiniai augalai: šaltekšnis (*Frangula alnus*), dygioji šunobelė (*Rhamnus cathartica*), avietė (*Rubus sp.*), viržis (*Calluna sp.*).

Biologija: kiaušinėlius po vieną deda ant mitybinių augalų žiedinių pumpurų. Vikšrai minta žiedais ir vaisiais. Pasiekę 12 mm ilgį, virsta lėliukėmis. Antrosios kartos lėliukės žiemoja.
Paplitimas: Europa, Šiaurės Afrika, Šiaurės Amerika, Azija.

## Literatūra
**Lietuvos dieniniai drugiai**, Povilas Ivinskis, Jonas Augustauskas, Kaunas, LUTUTĖ, 2004 m., ISBN 9955-575-41-7, p. 119
Kraujalakinis melsvys

**Kraujalakinis melsvys** (*Maculinea teleius*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą.

Vikšrai gyvena ant vaistinės kraujalakės.

(MHNT) Phengaris teleius teleius - Radawa Poland - female dorsal.jpg |*Phengaris t. teleius* ♀  
(MHNT) Phengaris teleius teleius - Radawa Poland - female ventral.jpg |*Phengaris t. teleius* ♀ △
Slyvinis uodeguotis

**Slyvinis uodeguotis** (*Satyrium pruni*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys. Lietuvoje retoka rūšis.
Mažasis auksinukas

**Mažasis auksinukas** (*Lycaena phlaeas*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys, kuris paplitęs visoje Lietuvos teritorijoje.
Dirvinis melsvys

**Dirvinis melsvys** (*Polyommatus icarus*) – melsvių (*Lycaenidae*) šeimos drugys. Tai viena labiausiai Lietuvoje paplitusių melsvių rūšių.
Pankrationas

**Pankrationas** – antikinė olimpinė kovinio sporto šaka, bokso ir imtynių sintezė. Tai būdavo žiaurios kovos, kurios dažnai baigdavosi mirtimi. Romos imperijos laikais pankrationas buvo uždraustas ir ilgainiui išnyko iš sporto pasaulio. Prieš keletą dešimtmečių pankrationas buvo dirbtinai „atgaivintas“, bokso ir kikbokso techniką paįvairinant dziudo ir sambo bazinės technikos elementais. Vienas iš pirmųjų pankrationo organizatorių Lietuvoje yra Aleksandras Valdaicevas.
Himenajas

**Himenajas**, arba **Himenėjas**, graikų mitologijoje – santuokos dievas, Arėjo arba Bakcho ir Afroditės sūnus, arba Apolono ir Mūzos.

Pagal vieną istoriją, Himenajus buvęs atėnietis, jaunuolis nepaprasto grožio, bet vargšas. Jis įsimylėjo vieno iš turtingiausių miesto žmonių dukterį. Kadangi jis negalėjo pasikalbėti su ja, dėl savo žemos kilmės, vietoje to jis ją visur sekiojo, kad ir kur ji eitų. Vienoje procesijoje, buvo vien moterys keliaujančios į Eleusiną (Eleusis), Himenajus užsimaskavo kaip moteris ir prisijungė prie religinių apeigų. Grupė buvo pagrobta piratų, Himenajus taip pat. Jis padrąsino moteris ir su jomis sukūrė strategiją, kartu jie užmušė savo grobikus. Tada jis susitarė su moterimis grįžti į Atėnus ir iškovoti joms laisvę, jei jam bus leista vesti vieną iš jų. Jam pavyko įgyvendinti misiją ir vedybas. Atėnų gyventojai buvo tokie laimingi tuo, kad įkūrė festivalius jo garbei, kurie asocijavosi su vedybomis.

Himenajus mene vaizduojamas su gėlių girlianda, rankoje laikantis degantį deglą ir apsivilkęs purpurinį apsiaustą. Jis turėjo dalyvauti visose vestuvėse. Jei jis nedalyvaudavo, tada santuoka būsianti pražūtinga, ir graikai bėgtų garsiai šaukdami apie tai jo vardą.

Himenajus graikų mitologijoje dalyvavo daugelyje vestuvių, taip pat visų dievų ir jų vaikų.
Dniepro baltai

**Dniepro baltai** – išnykusios baltų gentys, gyvenusios daugiausia Dniepro upės baseine.

Rašto paminklų šios gentys nepaliko. 1962 m. Rusų kalbininkai Vladimiras Toporovas ir O. Trubačiovas studijoje *Aukštutinės Padnieprės vandenvardžių lingvistinė analizė* paskelbė tarp Dniepro baseino vandenvardžių radę apie 800 baltiškos kilmės vardų, bylojančių apie buvusį šios teritorijos etninį baltiškumą.

Sprendžiant pagal įvairius archeologinius paminklus bei baltiškos kilmės vandenvardžių paplitimą, neolito pab. (III–II tūkstm. pr. m. e.) Vidurio ir Rytų Europoje gyvavo kelios artimai giminingos bent hipotetiškai baltiškos kultūros: Pamarių, (Vėlyvoji) Narvos, (Vėlyvoji) Nemuno. Ankstyviausia iš jų – vad. Pamarių kultūra – apėmė tik siaurą Baltijos jūros pietrytinės pakrantės ruožą.

Bronzos ir geležies amžiais (II–I tūkstm. pr. m. e. – I m. e. tūkstm.) teritorijoje į rytus bei pietus nuo dab. Lietuvos ir Latvijos egzistavo neabejotinai baltiškos (Vėlyvoji) Narvos ir iš jos išsirutuliojusi Brūkšniuotosios keramikos (šių dviejų kultūrų arealai apėmė ir dab. Lietuvos bei Latvijos rytines dalis), Dniepro-Dauguvos (dar vadinama „Smolensko piliakalnių kultūra“), Milogrado, Juchnovo ir vėlyvoji Djakovo kultūros (apie m. e. pr. Okos aukštupio baseine rytinėje dalyje sukūrė senbuvių Dniepro-Dauguvos kultūros atstovų ir ateivių „juchnoviečių“ metisai). III–V a. minėtos Dniepro, Dauguvos ir Okos baseinų baltų kultūros, stipriai veikiamos dar II–I a. pr. m. e. iš dab. Lenkijos į Dniepro baseiną giliai įsiskverbusių vakarinių baltų (Zarubincų kultūros atstovų) kultūros, transformavosi į Koločino, Bancerovo-Tušemlios ir Moščino kultūras, gyvavusias iki VIII–X a. Moščinų kultūra skiriama iki viduramžių pab. Pamaskvėje, Protvos upės baseine gyvenusių rytinių galindų protėviams.

Dnepro baltų likimą lėmė apie VII a. pab. prasidėjęs iki tol tik dab. dešiniakrantėje Ukrainoje gyvenusių rytinių slavų veržimasis į rytinę Dniepro baseino dalį.

IX(?)-X a. didžiumą Dniepro baltų nuo kitų, vakariau gyvenusių baltų atskyrė Dniepro paupiais į šiaurę slenkantys slavų migrantai; XI–XII a. beveik visi Dniepro baltai (išskyrus rytinius galindus) buvo asimiliuoti rytinių slavų. Jau nuo VII ir VIII a. sąvartos vykusį Dniepro baltų kultūrinį ir kalbinį slavėjimą turėjo itin paspartinti įvairiakalbių Rusios valstybėje gyvenusių genčių stačiatikiškas krikštas (kai kurie tyrinėtojai mano, kad po oficialaus Rusios krikšto (988 m.) dalis Dniepro baltų pasitraukė į vakarus ir ilgainiui įsiliejo į lietuvių ir latgalių etnosus).

## Šaltiniai

## Taip pat skaitykite
* Baltai
* Rytų galindai
* Baltų kalbos
* Baltų prokalbė