Latvių kalba

**Latvių kalba** (latv. *latviešu valoda*) – baltų kalbų grupei priklausanti indoeuropiečių šeimos kalba, kilusi iš baltų prokalbės.

Iš trijų didžiųjų baltų kalbų – lietuvių, latvių ir prūsų – pati moderniausia, t. y. labiausiai nuo baltų prokalbės nutolusi kalba. Taip atsitiko dėl didelės finų kalbų įtakos šiaurės baltų (kuršių, žiemgalių, sėlių ir latgalių) kalboms, kurių areale nuo XIV a. pradėjo formuotis latvių kalba. Spėjama, kad ji formavosi latgalių (letų) kalbos pagrindu, jiems išplitus po Pietų Livoniją. Pirmieji rašytiniai paminklai siekia XVI a. Dabartinėje lotynų raidynu grįstoje latvių abėcėlėje yra 33 raidės.

Kirtis fiksuotas pirmajame skiemenyje. Skiriamas balsių ilgumas, kiekvienas dvibalsis arba ilgasis balsis gali turėti vieną iš trijų priegaidžių. Morfologiškai latvių kalba yra fleksinė. Sintaksė pasižymi palyginti laisva žodžių tvarka, pagrindinė tvarka sakinyje yra SVO (veiksnys – tarinys – papildinys). Žodyno daugumą sudaro veldiniai, tarp skolinių vyrauja germanizmai (*amats* 'pareigos; amatas', *brilles* 'akiniai', *dienests* 'tarnyba', *kleita* 'suknelė', *krogs* 'smuklė', *stunda* 'valanda; pamoka', *zāģis* 'pjūklas', *ziepes* 'muilas'), į kuriuos įeina ir švedų kalbos leksika (*nagla* 'vinis', *pipars* 'pipiras', *siļķe* 'silkė', *skola* 'mokykla', *skurstenis* 'dūmtraukis', *tabaka* 'tabakas', *ūtrupe* 'varžytynės'), slavizmai (*baznīca* 'bažnyčia', *cilvēks* 'žmogus', *soma* 'rankinė', *kāposti* 'kopūstai', *slava* 'šlovė, garbė', *siers* 'sūris') ir finiška leksika (*allaž* 'dažniausiai, visada', *kaija* 'kiras', *kukainis* 'vabzdys', *ķepa* 'letena', *launags* 'pavakariai', *liedags* 'paplūdimys', *loms* 'sugautos žuvys, valkšna', *maksa* 'mokestis', *nūja* 'lazda', *puika* 'berniukas', *puķe* 'gėlė', *sēne* 'grybas', *tērauds* 'plienas', *vajag* 'reikia').

## Kalbos geografija

### Arealas ir kalbos vartotojų skaičius

2011 m. surašymo duomenimis, latvių kalbą kaip gimtąją vartojo 1 164 894 žmonės, kas sudaro apie 56,3 % Latvijos gyventojų ir 62,1 % savo kalbą nurodžiusiųjų (įtraukiant latgalių tarmės vartotojus, nors ši tarmė kartais laikoma atskira kalba); latvių kalbą geriau ar prasčiau moka dauguma šalyje gyvenančių rusakalbių, taip pat nedidelis kiekis latvių emigrantų ir jų palikuonių kitose pasaulio šalyse (JAV – 16 035, Airijoje, Anglijoje, Kanadoje, Brazilijoje, Rusijoje (2010 m. 22 079 kalbos vartotojų), Baltarusijoje (2009 m. duomenimis, iš 1549 etninių latvių 386 latvių kalbą nurodė kaip gimtąją, bet tik 9 ją vartojo namuose), Naujoje Zelandijoje, Australijoje, Vokietijoje ir kitur). Maždaug 0,5 milijono Latvijos gyventojų latvių kalbą moka kaip antrąją.

### Tarmės

Tradiciškai išskiriamos trys pagrindinės latvių kalbos tarmės: aukštaičių, arba latgaliečių (*augšzemnieku dialekts*), vidurinioji (*vidus dialekts*) ir lyviškoji (*lībiskais dialekts*).

Latvių aukštaičių tarmė labai skiriasi nuo viduriniosios ir lyviškosios tarmių (todėl, priešinant su aukštaičių tarme, šios dar vadinamos latvių žemaičių tarmėmis). Aukštaičių tarmė paplitusi Latgaloje, Vidžemės rytuose ir Augšžemėje. Aukštaičių tarmę sudaro rytų (giliosios) ir vakarų (negiliosios) patarmės. Abi grupės taip pat skirstomos į sėliškąsias ir latgališkąsias patarmes. Latgališkos giliosios patarmės kartais laikomos atskira – latgalių – kalba.

Vidurinioji tarmė skirstoma į Vidžemės (centrinė Vidžemė), Žiemgalos (centrinė Žiemgala) ir Kuršo (pietinis Kuršas) patarmes. Šios tarmės Kuršo patarmės yra archajiškesnės – kuršiškuose skoliniuose ir vietovardžiuose išlikę mišriųjų dvibalsių *an, en, in, un,* įvairesnės veiksmažodžio formos ir kt. Jelgavos apylinkių viduriniosios tarmės žiemgališkąja patarme grįsta bendrinė kalba.

Lyviškoji tarmė, susidariusi veikiant finiškai lyvių kalbai, skirstoma į Vidžemės (Vidžemės šiaurės rytai) ir Kuršo (šiaurės Kuršas) patarmes. Lyviškojoje tarmėje nėra giminės kategorijos, yra dvi priegaidės. Kuršo (tamniekų) patarmėje trumpieji balsiai žodžių galūnėse išmetami, o ilgieji balsiai – trumpinami. Dėl migracijos ir bendrinės kalbos įtakos ši tarmė nyksta.

Alternatyvioje klasifikacijoje A. Gateris teikia tokį skirstymą:
* vidurinioji tarmė;
** vidurinioji lyviškoji;
** vidurinioji Žiemgalos (*zemgaliskās izloksnes*);
** vidurinioji Kuršo (*kursiskās izloksnes*);
** vidurinioji Žiemgalos – Kuršo (*zemgaliski-kursiskās izloksnes*);
* tamniekų tarmė;
** Kuršo tamniekų patarmės;
** lyviškosios tamniekų patarmės;
* aukštaičių tarmė;
** latgališkosios, arba nesėliškosios giliosios patarmės (*latgaliskās*, arba *nesēliskās dziļās izloksnes*);
** sėliškosios;
** šiaurinė pereinamoji į viduriniąją tarmę zona;
** centrinė pereinamoji į viduriniąją tarmę zona;
** pietinė pereinamoji į viduriniąją tarmę zona.

## Istorija

Drauge su lietuvių, prūsų, jotvingių ir kitomis baltų kalbomis, latvių kalba kilusi iš baltų prokalbės. Manoma, kad latvių ir lietuvių kalbų skirtumų ėmė rastis apie I mūsų eros amžių, o V – VII a. šiedvi kalbos galutinai atsiskyrė. V – VI a. latvių protėviai ėmė veržtis į šiaurę ir užėmė žemes, iki tol gyventas Baltijos finų genčių, todėl pradėjo sąveikauti su Baltijos finų kalbomis bei rytų slavų tarmėmis.

Pradžioje letai buvo tik viena iš rytų baltų genčių. Drauge su jais dabartinę Latviją buvo apgyvendinę žiemgaliai, sėliai ir kuršiai, taip pat – Baltijos finų tauta lyviai. Ilgainiui visas šias tautas letai asimiliavo, o asimiliuotų tautų kalbos paliko pėdsakų latvių tarmėse.

XII – XIII a. dabartinių Latvijos ir Estijos žemes užkariavo Kalavijuočių ordinas. Valdančiuoju sluoksniu tapo vokiečiai, latviškai kalbėjo kaimų gyventojai. Padėtį pakeitė reformacija, kai dvasininkija ėmė rodyti dėmesį latvių kalbai.

Bendrinės latvių kalbos istorija skirstoma į tris periodus:
* senosios latvių kalbos laikotarpis (*senā latviešu valoda*; XVI a. – pirmoji XIX a. pusė). Religiniuose tekstuose latvių kalbą ima vartoti vokiečių dvasininkai, latviškai verčiama Biblija, pasirodo pirmieji žodynai ir gramatikos;
* naujosios latvių kalbos laikotarpis (XIX a. 6-as – 10-as dešimtmečiai). Tautinio atgimimo metais susidaro bendrinė kalba;
* šiuolaikinės latvių kalbos laikotarpis (XIX a. 10-as dešimtmetis – dabartis).

Be to, katalikiškoji Latgala dėl istorinių aplinkybių turi savo rašto tradiciją (tad dar ir dėl to dalis kalbininkų šio regiono tarmę linkę laikyti atskira baltų kalba). Pirmoji latgalietiška knyga „Evangelia Toto Anno…“ išėjo 1753 m. Vilniuje (Latgala nuo 1561 m. priklausė LDK, nuo 1569 m. iki 1772 m. – Abiejų Tautų Respublikai). Raštai latgaliečių tarme jau iš pat pradžių buvo leidžiami tik antikva ir didesnių reformų neturėjo iki mūsų dienų. XIX a. viduryje po Lenkijos ir Lietuvos sukilimų caro valdžia buvo uždraudusi raštą lotyniškais rašmenimis ne tik Lietuvoje, bet ir Vitebsko gubernijoje, kuriai tada priklausė etnografinė Latgala. Spaudos draudimas čia galiojo 1865–1904 m.

Pirmoji knyga latvių kalba, katekizmas, buvo išleista 1525 m., tačiau iki mūsų laikų ji neišliko. Pirmasis išlikęs tekstas priskiriamas 1550 m. – tai ištrauka, randama S. Miunsterio knygoje „Cosmographia“. Pirmoji išlikusi knyga – 1585 m. jėzuitų kunigo E. Tolgsdorfo verstas ir Vilniuje išleistas P. Kanizijaus katalikų katekizmas, pavadintas *Kriscige pammacischen no thems Papreksche Galwe gabblems Christites macibes. Prexskan thems nemacigems vud iounems bernems* (dabartine rašyba – *Kristīgā pamācīšana no tiem papriekš galvas gabaliem Kristītās mācības. Priekš tiem nemācītiem un jauniem bērniem*).

Nuo antrosios XVI a. pusės atsirado mokyklų, kuriose mokoma latvių kalba, o XVII a. tokių mokyklų jau buvo tiek miestuose, tiek ir kaimuose. P. Dinis pabrėžia, kad mokyklos suvaidino išskirtinį vaidmenį susidarant tautinei latvių savimonei. 1685–1694 m. vokiečių kunigas J. E. Gliukas į latvių kalbą išvertė Bibliją.

1822 m. K. F. Vatsonas įsteigė pirmąjį laikraštį latvių kalba *Latweeschu Awises* (dabartine rašyba – *Latviešu Avīzes*) „Latvių laikraštis“. 1856 m. savo veiklą pradėjo vadinamieji jaunalatviai, visoje šalyje steigę būrelius, kurių tikslas buvo žadinti tautinę savimonę. Šio sąjūdžio vedlys buvo K. Valdemaras, kiti aktyvūs veikėjai − J. Alunanas, K. Baronas, Auseklis, J. Baras, A. Leitanas. Nuo 1856 m. jaunalatviai pradėjo leisti laikraštį *Mahjas Weesis* (dabartine rašyba − *Mājas Viesis*) „Namų svečias“, o nuo 1862 m. – *Peterburgas awises* (dabartine rašyba – *Pēterburgas Avīzes*) „Peterburgo laikraščiai“, kurio leidyba, beje, 1865 m. buvo uždrausta, nes jame buvo spausdinami straipsniai apie latvių valstiečių teisę į žemę.

Bendrinei latvių kalbai susidaryti buvo svarbu tai, jog, prasidėjus urbanizacijai, į miestus, kurie iki tol buvo perdėm vokiški, iš kaimų plūstelėjo latvių banga. 1879 m. raštingumas Vidžemės gubernijoje pasiekė 77,7 % (greta 27% vidurkio Rusijos imperijoje).

Jaunalatviai aktyviai gausino bendrinės kalbos leksiką. Tai buvo daroma tokiais būdais: imami žodžiai iš tarmių (tarm. *krasa* 'liūtis' > b. k. *krasa* 'trumpas lietus'); skolinamasi iš kitų baltų kalbų ( 'kūnas' > *ķermenis* 'kūnas',  > *kareivis* 't. p.'); kuriami naujadarai (*zināt* 'žinoti' > *zinātne* 'mokslas', *nākt* 'ateiti' > *nākotne* 'ateitis'); įsivedami tarptautiniai žodžiai. Kai Latvija tapo nepriklausoma valstybe, bendrinės kalbos unifikavimas buvo tęsiamas. Mokyklose buvo įvestos vieningos normos, padaugėjo kalbos tyrimų.

Po to, kai Baltijos šalis okupavo Sovietų Sąjunga, Latvijoje staigiai išaugo rusų skaičius: XX a. 4-ajame dešimtmetyje jie sudarė apie 12 %, 1959 m. jų padaugėjo iki 26,6 %, o 1970 m. − jau iki 29,8 %. Drauge išaugo rusų kalbos įtaka latvių kalbai. Vis daugiau latvių tapo dvikalbiais (mokančiais ir rusų kalbą). Rusiškai mokėjo daugiau vyrų nei moterų, tai susiję su privalomąja karine tarnyba sovietų kariuomenėje. Rusų kalba buvo labiau vartojama miestuose ir tuose rajonuose, į kuriuos po karo daugiausia privažiavo rusakalbių. Rusų kalba išstūmė latvių kalbą administravimo sferoje, rusiškai buvo leidžiamos gamybinės instrukcijos, rusų kalba aktyviai vartota žiniasklaidoje ir švietime. Dėl viso to į latvių kalbą plūdo rusiški skoliniai ir vertiniai. 1958 m. gruodžio 12 d. buvo patvirtintas naujas Sovietų Sąjungos įstatymas „Dėl mokyklos susiejimo su gyvenimu ir dėl tolesnės liaudies švietimo sistemos plėtotės TSRS“, kuris rusiškose mokyklose atšaukė būtinybę mokytis sąjunginių ir autonominių respublikų tautinių kalbų. 1959 m. birželį Latvijos TSR buvo priimtas potvarkis, kad valstybės tarnautojai privalo mokytis latvių kalbos ir laikyti egzaminus. Už šį potvarkį 1959 m. vasarą Latvijos partinė vadovybė patyrė valymus.

Po Sovietų Sąjungos žlugimo latvių kalba Latvijoje buvo paskelbta valstybine, rusų kalbos vartojimas susiaurėjo, tarp tautinių mažumų išaugo mokančiųjų latviškai procentas, suaktyvėjo latvių kalbos kontrole besirūpinančių valstybinių tarnybų darbas. Jau 1989 m. buvo įvestas latvių kalbos egzaminas siekiantiesiems dirbti valstybinėje tarnyboje.

## Rašyba

Pradžioje latviškai buvo rašoma vokiečių kalbos pavyzdžiu, buvo naudojamas gotiškas šriftas. 1908 m. K. Miulenbacho vadovaujama komisija sudarė, o 1919 m. oficialiai patvirtino antikvos šriftu grįstą ir diakritiniais ženklais papildytą abėcėlę. 1946 m. iš abėcėlės buvo pašalinta raidė *ŗ*, reiškusi /rʲ/ (minkštąjį *r*), kuri bendrinėje kalboje ir daugumoje tarmių sutapo su /r/. Nuo 1957 m. vietoj dviraidžio junginio *ch* garsui /x/ žymėti imta vartoti raidė *h*, taip pat iš abėcėlės buvo pašalinta raidė *ō*.

Dabartinėje abėcėlėje yra 33 raidės:

Raidės *q*, *w*, *x*, *y* į abėcėlę neįeina.

Raidė *o* savuose žodžiuose, senuose skoliniuose, daugumoje vietovardžių, taip pat dalyje pavardžių, tariama kaip dvibalsis *u̯ɐ* (liet. k. rašyboje *uo*). Kaip balsiai *ɔ* arba *ɔː* ji tariama naujuosiuose skoliniuose, kai kuriuose vietovardžiuose ir pavardėse. Tam tikruose žodžiuose, pavyzdžiui, *citrons* 'citrina' ir *balkons* 'balkonas' pastebėtas tarimo *ɔː* ir *u̯ɐ* svyravimas.

Balsių ilgumas nurodomas brūkšneliu (*garumzīme*).

Užsienio kalbų vardai ir pavardės grafiškai (ir morfologiškai) adaptuojami: *John Kennedy* > *Džons Kenedijs*, *Jennifer Aniston* > *Dženifera Anistone*.

Bendraujant internete, rašant trumpąsias žinutes ir kitais atvejais, kai rašantysis neturi latviškos klaviatūros, pasitelkiami trys pagrindiniai būdai latviškiems garsams perteikti. Pirmuoju atveju, diakritiniai ženklai tiesiog praleidžiami: *šī brīnišķīgā mūzika* 'ši nuostabi muzika' > *si briniskiga muzika*. Antruoju atveju, visi diakritiniai ženklai keičiami apostrofu: *s’i' bri’nis’k’i’ga' mu’zika*. Trečiuoju atveju, balsių ilgumas perteikiamas dvigubinant raides, varnelė keičiama *h*, o sedilė – *j*: *shii briinishkjiigaa muuzika*.

Latgalietiškoji abėcėlė turi keletą raidžių, kurių nėra latvių bendrinės kalbos abėcėlėje, kai kurios raidės tariamos kitaip:
* Raide *ō* senesnėje rašyboje žymėtas dvibalsis */u̯ɐ/* (t. y. *uo*), pvz., *brōlis* [bruolis] 'brolis', *vōrds* [vuords] 'žodis; vardas' (latgaliečių *uo* atitinka latvių b. k. balsį *ā*, vietoje b. k. dvibalsio *uo* latgaliečiai turi balsį *ū*, kaip lietuvių pietų žemaičiai (dūnininkai), plg. *ūga* 'uoga', *sūls* 'suolas', *rūka* **<sup>1</sup>** Su III linksniuotės asmenvardžiais vartojama šauksmininko galūnė *-u*: *Miku!* 'Mikai!'

Kaip minėta, įnagininko vaidmenį atlieka prielinksnis *ar* 'su' vienaskaitoje su galininku ir daugiskaitoje su naudininku: *griezt maizi ar nazi* 'pjauti duoną peiliu', *griezt maizi ar nažiem* 'pjauti duoną peiliais'. Kartais prielinksnis *ar* gali būti praleidžiamas: *vīrs sirmu bārdu* 'vyras žila barzda', *pamainīties vietām* 'pasikeisti vietomis'. Įnagininkas išlikęs pasenusiose įvardžių formose *manim* 'manimi', *tevim* 'tavimi', *sevim* 'savimi', senųjų raštų ir tarmių formose *ubagis* (*-is*  *labāks* 'geresnis', *labāka* 'geresnė'; *labais* > *labākais*, *labākā*. Aukščiausiasis laipsnis sudaromas prie aukštesniojo laipsnio būdvardžio pridedant priešdėlį *vis-*: *vislabāks*, *vislabāka*, *vislabākais*, *vislabākā*. Be to, aukščiausiojo laipsnio reikšme gali būti vartojami įvardžio *pats* 't. p.', *pati* 't. p.' ir aukštesniojo laipsnio įvardžiuotinių formų junginiai: *pats labākais* 'pats geriausias', *pati labākā* 'pati geriausia'.

### Skaitvardis
Skaitvardžiai nuo vieno iki dvidešimt vieno:

Skaitvardžiai nuo trisdešimt iki milijono:

### Įvardis
Semantiškai išskiriami tokie latvių kalbos įvardžių skyriai:
* asmeniniai: *es* 'aš', *tu* 'tu', *viņš* 'jis', *viņa* 'ji';
* sangrąžinis: *sevis* 'savęs';
* savybiniai: *mans* 'mano', *tavs* 'tavo', *savs* 'savo';
* parodomieji: *šis* 'šis', *tas* 'tas', *viņš* 'tas';
* klausiamieji – santykiniai: *kas* 'kas', *kāds* 'koks', *kurš* 'kuris';
* neapibrėžiamieji: *kaut kas* 'kažkas', *dažs* 'kai kuris';
* apibrėžiamasis: *pats* 'pats';
* neigiamieji: *nekas* 'niekas', *nekāds* 'joks'.

Asmeninių (pirmojo ir antrojo asmenų) ir sangrąžinio įvardžių linksniavimas:

Trečiojo asmens asmeninių įvardžių linksniavimas:

Parodomųjų įvardžių linksniavimas:

### Veiksmažodis
Latvių kalbos veiksmažodžiui būdingos tokios kategorijos: nuosaka, laikas, asmuo, skaičius ir rūšis (linksniuojamosioms veiksmažodžio formoms dar ir giminė bei linksnis). Latvių kalboje veikslas – ne visavertė gramatinė kategorija, o tipinė, funkcinė – semantinė skirtis. Veikslo priešprieša neaprėpia visų latvių kalbos veiksmažodžių.

Kiekvienas veiksmažodis turi tris kamienus: bendraties, esamojo ir būtojo laikų. Neretai bendraties ir būtojo laiko kamienai sutampa.

#### Asmenuotės

Veiksmažodžiai (išskyrus netaisyklinguosius *būt* 'būti', *dot* 'duoti' ir *iet* 'eiti') paprastai skirstomi į tris asmenuotes:

* I asmenuotei priklauso veiksmažodžiai, kurių bendraties, esamojo ir būtojo laikų kamienai yra vienskiemeniai, pavyzdžiui, ***lie'''t'' 'lieti' – ***lej**u'' 'lieju' – ***lēj*'u* 'liejau';
* II asmenuotei priklauso tie veiksmažodžiai, kurių visi trys kamienai sudaryti iš ne mažiau kaip dviejų [[Skiemuo|skiemenų]] (skiemenų skaičius kamienuose vienodas), pavyzdžiui, ***mazgā**t* 'mazgoti' – ***mazgāj**u* 'mazgoju' – ***mazgāj**u* 'mazgojau';
* III asmenuotei priklauso veiksmažodžiai, kurių bendraties ir būtojo laiko kamienai sudaryti iš ne mažiau kaip dviejų skiemenų, o esamojo laiko kamienas – vienu skiemenimi trumpesnis, pavyzdžiui, ***lasī**t* 'skaityti' – ***las**u* 'skaitau' – ***lasīj**u* 'skaičiau'.

Nors I asmenuotė palyginti gausi, dabartinėje latvių kalboje ji nebėra produktyvi.

==== Laikai ====
Išskiriami šeši [[Gramatinis laikas|laikai]]: [[Esamasis laikas|esamasis paprastasis]], [[Perfektas|esamasis atliktinis]], [[Būtasis laikas|būtasis paprastasis]], [[Pliuskvamperfektas|būtasis atliktinis]], [[Būsimasis laikas|būsimasis paprastasis]] ir būsimasis atliktinis. Esamasis atliktinis laikas reiškia laiką, kurio rezultatas trunka ir šiuo metu. Būtasis atliktinis laikas vartojamas kalbant apie veiksmą, kuris įvyko seniau negu kitas veiksmas. Būsimasis atliktinis laikas reiškia veiksmą, kuris baigsis iki kito būsimo veiksmo.

Būsimasis paprastasis laikas sudaromas iš bendraties kamieno, pridėjus [[Priesaga|priesagą]] *-s-* (I vns. asmenyje – *-š-* < **-sj-*) ir ypatingas galūnes.

I asmenuotės veiksmažodžių *nest* 'nešti' ir *pirkt* 'pirkti' asmenavimas paprastuosiuose (vientisiniuose) laikuose:



Veiksmažodžio *nest* esamasis laikas tarimas su plačiuoju [æ] [[Šaknis (kalbotyra)|šaknyje]], o būtasis laikas – su siauruoju [ɛ] šaknyje.

II asmenuotės veiksmažodžių *mazgāt* 'mazgoti' (nesangrąžinis) ir *mazgāties* 'mazgotis' ([[Sangrąžinis veiksmažodis|sangrąžinis]]) asmenavimas vientisiniuose laikuose:



III asmenuotės veiksmažodžių *gribēt* 'norėti' ir *lasīt* 'skaityti' asmenavimas vientisiniuose laikuose:



Netaisyklingųjų veiksmažodžių *būt* 'būti', *dot* 'duoti' ir *iet* 'eiti' asmenavimas vientisiniuose laikuose:


Atliktiniai laikai yra sudėtiniai, jie sudaromi iš veiksmažodžio *būt* 'būti' asmenuojamosios atitinkamo laiko formos ir veikiamosios rūšies būtojo laiko [[Dalyvis (gramatika)|dalyvio]] vardininko, pavyzdžiui: *esmu lasījis* 'esu skaitęs', *biju lasījis* 'buvau skaitęs', *būšu lasījis* 'būsiu skaitęs'.

==== Nuosakos ====

Latvių kalboje yra keturios [[Nuosaka|nuosakos]]: tiesioginė (*īstenības izteiksme*), tariamoji (*vēlējuma izteiksme* / *kondicionālis*), liepiamoji (*pavēles izteiksme*) ir netiesioginė, arba atpasakojamoji (*atstāstījuma izteiksme*). Kartais kaip atskira nuosaka išskiriamas debityvas – reikiamybės nuosaka (*debitīvs* / *vajadzības izteiksme*).

Liepiamosios nuosakos II vienaskaitos asmens forma tokia pati, kaip tiesioginės nuosakos: *nes* 'neši / nešk', *esi* 'esi / būk'. Daugiskaitos II asmens forma sudaroma iš esamojo laiko kamieno, pasitelkiant [[Galūnė (kalbotyra)|galūnę]] *-iet* (*-ieties* su [[Sangrąžinis veiksmažodis|sangrąžiniais veiksmažodžiais]]): *nesiet* 'neškite', *esiet* 'būkite', *mazgājieties* 'mazgokitės'. Liepiamosios nuosakos daugiskaitos I asmuo toks pats, kaip tiesioginės nuosakos būsimojo laiko: *nesīsim* 'nešime / neškime', *būsim* 'būsime / būkime', *mazgāsimies* 'mazgosimės / mazgokimės'. III asmens liepiamoji nuosaka sudaroma su dalelyte *lai* 'tegu' ir tiesioginės nuosakos esamojo laiko III asmeniu: *lai nes* 'tegu neša', *lai mazgājas* 'tegu mazgojasi'.

Tariamosios nuosakos skiriami esamasis ir būtasis laikai. Esamojo laiko tariamoji nuosaka turi vienodą visų asmenų ir [[Gramatinis skaičius|skaičių]] formą, ji sudaroma iš [[Bendratis|bendraties]] kamieno su priesaga *-tu* (*-tos* sangrąžiniams veiksmažodžiams): *būtu* 'būčiau / būtum / būtų / būtume / būtumėte', *mazgātos* 'mazgočiausi / mazgotumeisi / mazgotųsi / mazgotumės / mazgotumėtės'. Būtojo laiko tariamoji nuosaka sudaroma iš esamojo laiko tariamosios nuosakos formos *būtu* ir veikiamosios rūšies būtojo laiko dalyvio: *būtu runājis* 'būčiau / būtum / būtų kalbėjęs', *būtu runājusi* 'būčiau / būtum / būtų kalbėjusi', *būtu runājuši* 'būtume / būtumėte / būtų kalbėję', *būtu runājušas* 'būtume / būtumėte / būtų kalbėjusios'.

Netiesioginė, arba atpasakojamoji, nuosaka vartojama kalbant apie veiksmą, apie kurį kalbantysis žino iš kitų arba dėl kurio patikimumo nelinkęs prisiimti atsakomybės. Skiriami atpasakojamosios nuosakos esamasis paprastasis, [[Perfektas|esamasis atliktinis]], būsimasis paprastasis ir būsimasis atliktinis laikai. Netiesioginėje nuosakoje veiksmažodžiai neasmenuojami. Esamasis paprastasis laikas sudaromas su priesaga *-ot* (*-oties* sangrąžiniams veiksmažodžiams): *lasot* 'skaitąs / skaitanti / skaitą / skaitančios', pvz., *viņš lasot* 'jis skaitąs'. Sudarant paprastąjį būsimąjį laiką, vartojama priesaga *-šot* (*-šoties* sangrąžiniams veiksmažodžiams): *lasīšot* 'skaitysiąs / skaitysianti / skaitysią / skaitysiančios', pvz., *viņš lasīšot* 'jis skaitysiąs'. Atliktiniai laikai yra sudėtiniai, jie sudaromi su veiksmažodžio *būt* 'būti' netiesioginės nuosakos forma (*esot* esamajam atliktiniam laikui ir *būšot* būsimajam atliktiniam) ir veikiamosios rūšies būtojo laiko [[Dalyvis (gramatika)|dalyviu]]: *viņš esot lasījis* 'jis esąs skaitęs', *viņš būšot lasījis* 'jis būsiąs skaitęs'.

Reikiamybės nuosaka (debityvas) vartojama kalbant apie veiksmą, kurį kam nors būtina atlikti. Šioje nuosakoje veiksmo atlikėjas reiškiamas [[Naudininkas|naudininku]], o veiksmo objektas – [[Vardininkas|vardininku]]: *Brālim* (naud.) *jāsēj rudzi* (vard.) 'Broliui reikia sėti rugius'. Reikiamybės nuosaka turi visus šešis laikus. Esamasis laikas sudaromas iš esamojo laiko III asmens formos, pridėjus [[Priešdėlis|priešdėlį]] *jā-*: *runā* 'kalba' > *jārunā* 'reikia kalbėti'. Visi kiti laikai sudaromi prie esamojo laiko formos pridedant atitinkamo laiko pagalbinį veiksmažodį *būt* 'būti': *bija jārunā* 'reikėjo kalbėti' (būtasis paprastasis), *būs jārunā* 'reikės kalbėti' (būsimasis paprastasis), *ir bijis jārunā* 'yra reikėję kalbėti' (esamasis atliktinis), *bija bijis jārunā* 'buvo reikėję kalbėti' (būtasis atliktinis), *būs bijis jārunā* 'bus reikėję kalbėti' (būsimasis atliktinis). Be to, galima ir tariamoji reikiamybė: *būtu jārunā* 'reikėtų kalbėti', *būtu bijis jārunā* 'būtų reikėję kalbėti'.

==== Rūšys ====
Latvių kalboje skiriamos dvi [[Rūšis (kalbotyra)|rūšys]]: veikiamoji ir neveikiamoji. Visų šešių laikų neveikiamosios rūšies formos sudaromos pagal formulę *jungtis + neveikiamosios rūšies būtojo laiko dalyvis*. Paprastuosiuose laikuose kaip jungtis vartojamas veiksmažodis *tikt* 'tapti', o atliktiniuose – *būt* 'būti'.

==== Kaitomieji dalyviai ====

Latvių kalboje yra keturios kaitomųjų [[Dalyvis (gramatika)|dalyvių]] formos: esamojo ir būtojo laikų, veikiamosios ir neveikiamosios rūšies. Kaip ir [[Būdvardis|būdvardžiai]], dalyviai gali būti paprastieji ir įvardžiuotiniai; be to, esama ir [[Sangrąžinis veiksmažodis|sangrąžinių]] dalyvių, tačiau dėl nepilnos [[Paradigma (kalbotyra)|paradigmos]] jie labai retai vartojami. Dalyviai linksniuojami kaip būdvardžiai.
Esamojo laiko veikiamieji dalyviai sudaromi iš esamojo laiko kamieno su priesaga *-oš-* ir giminę rodančiomis galūnėmis: *ziedēt* 'žydėti' > *ziedošs* 'žydintis' (įvardžiuotinė forma *ziedošais*), *ziedoša* 'žydinti' (įvardžiuotinė forma *ziedošā*).

Būtojo laiko veikiamieji dalyviai sudaromi iš būtojo laiko kamieno su priesaga *-uš-*. Tačiau vyriškosios giminės paprastosios formos [[Vardininkas|vardininke]] šios priesagos nėra, o moteriškosios giminės paprastosios formos vardininke yra priesaga *-us-*: *pieaugt* 'išaugti' > *pieaudzis* 'išaugęs' ([[kilmininkas]] – *pieauguša*), *pieaugusi* 'išaugusi' (kilmininkas – *pieaugušas*).

Sudarant neveikiamosios rūšies esamojo laiko dalyvius, vartojama priesaga *-am-* (su I ir II asmenuotėmis) / *-ām-* (su III asmenuotės veiksmažodžiais): *lasīt* 'skaityti' > *lasāms* 'skaitomas' (įvardžiuotinė forma *lasāmais*), *lasāma* 'skaitoma' (įvardžiuotinė forma *lasāmā*). Neveikiamosios rūšies būtojo laiko dalyviai sudaromi iš bendraties kamieno su priesaga *-t-* ir giminę žyminčiomis galūnėmis: *lasīts* 'skaitytas' (įvardžiuotinė forma *lasītais*), *lasīta* 'skaityta' (įvardžiuotinė forma *lasītā*).

==== Nekaitomieji dalyviai ====
Nekaitomieji (ar iš dalies kaitomieji) dalyviai latvių kalboje sudaromi trimis būdais: 1) prie bendraties kamieno pridedant priesagas *-dams / -dama / -dami / -damas* arba *-damies / -damās* (su [[Sangrąžinis veiksmažodis|sangrąžiniais]] veiksmažodžiais), pavyzdžiui: *iet* 'eiti' > *iedams* 'eidamas', *iedami* 'eidami', *iedama* 'eidama', *iedamas* 'eidamos', *celties* 'keltis' > *celdamies* 'keldamasis / keldamiesi', *celdamās* 'keldamasi / keldamosi'; 2) prie esamojo laiko kamieno jungiant priesagas *-ot*, *-oties* (su sangrąžiniais veiksmažodžiais), pavyzdžiui: *lasīt* 'skaityti' > *lasot* 'skaitant', *klausīties* 'klausytis' > *klausoties* 'klausantis'; 3) prie esamojo laiko kamieno pridedant priesagas *-am (-ām), -amies (-āmies)*. Pažymėtina, kad pastaroji forma vartojama išimtinai su tokiais veiksmažodžiais, kaip *redzēt* 'matyti', *dzirdēt* 'girdėti', *sajust* 'pajusti' ir pan., pavyzdžiui: *Es redzēju viņu ejam pa ielu* 'Mačiau jį einant gatve'; *Es dzirdēju māti runājam ar tēvu* 'Girdėjau motiną kalbant su tėvu'.

Pasakytina, kad, kaip ir lietuvių kalbos padalyviai, nekaitomieji dalyviai su priesagomis *-ot*, *-oties* vartojami konstrukcijose, panašiose į sudėtinius sakinius, pavyzdžiui: *Diena sākas, saulei austot* 'Diena prasideda saulei tekant', *Karam beidzoties, viņš atgriezās mājās* 'Karui baigiantis jis grįžo namo'.

=== Prieveiksmis ===
Latvių kalbos [[Prieveiksmis|prieveiksmiai]] sudaromi su priesagomis *-i* (produktyviausias darybos tipas), *-u(s)*, *-am/-ām*.

[[Semantika|Semantiškai]] prieveiksmiai skirstomi į kokybinius, aplinkybių ir būvio. Aplinkybių prieveiksmiai smulkiau skirstomi į kiekio, būdo, vietos ir laiko.

Aukštesnysis laipsnis sudaromas su priesaga *-āk* iš nelyginamojo laipsnio kamieno: *maz* 'mažai' > *mazāk* 'mažiau', *labi* 'gerai' > *labāk* 'geriau'. Aukščiausiajam laipsniui sudaryti vartojamas priešdėlis *vis-*: *vismazāk* 'mažiausiai', *vislabāk* 'geriausiai'. Prieveiksmių *ļoti* 'labai' ir *daudz* 'daug' aukštesnysis ir aukščiausiasis laipsniai sudaromi [[Supletyvizmas|supletyviai]]: *vairāk* 'labiau, daugiau', *visvairāk* 'labiausiai, daugiausia'.

=== Prielinksnis ===
[[Morfologija (kalbotyra)|Morfologiškai]] prielinksniai skirstomi į paprastuosius ir sudėtinius. Paprastieji smulkiau skirstomi į pirminius (*aiz* 'už; iš; po', *dēļ* 'dėl') ir antrinius, išvestus iš prieveiksmių arba [[Daiktavardis|daiktavardžių]] (*apakš* 'po' < *apakšā* 'apačioje' < *apakša* 'apačia').

Dauguma [[Prielinksnis|prielinksnių]] eina prieš žodį. Kaip [[Polinksnis|polinksniai]] visada vartojami tik *dēļ* 'dėl' ir *labad* 'labui, dėl'. Paprastai vienas prielinksnis derinamas tik su vienu [[Linksnis|linksniu]] ([[Kilmininkas|kilmininku]], [[Naudininkas|naudininku]] arba [[Galininkas|galininku]]), tik keletas derinama su dviem linksniais. [[Daugiskaita|Daugiskaitoje]] visi prielinksniai vartojami su naudininku, išskyrus su kilmininku vartojamus *dēļ* ir *labad*.

=== Jungtukas ===
Pagal sandarą latvių kalbos [[Jungtukas|jungtukai]] skirstomi į paprastuosius (*un* 'ir') ir sudėtinius (*kaut gan* 'nors ir'). Be to, esama dvigubų jungtukų, kurių dėmenis skiria kitos [[Sakinio dalis|sakinio dalys]] (*ne vien… bet arī* 'ne tik… bet ir'). [[Sintaksė]]s atžvilgiu jungtukai gali būti sujungiamieji (*un* 'ir', *bet* 'bet', *vai* 'ar') ir prijungiamieji (*tikko* 'kai tik', *tāpēc* 'todėl', *ja* 'jei').

=== Dalelytė ===
[[Dalelytė]]s dažniausiai susijusios su kitomis [[Kalbos dalis|kalbos dalimis]]: *pat* 'net' < *pats* 'pats', *vien* 'vien' < *viens* 'vienas'. Esama ir [[Skolinys|skolintų]] dalelyčių: *vai* 'ar' iš [[Estų kalba|estų]] arba [[Lyvių kalba|lyvių]] kalbų ir *jā* 'taip' iš [[Vokiečių kalba|vokiečių kalbos]].

=== Jaustukas ===
[[Jaustukas|Jaustukai]] skirstomi į pirminius (*ai* 'ai') ir išvestinius (*re* 'štai, mat' < *redzi* 'matai'). Esama iš kitų kalbų pasiskolintų jaustukų: *hallo* 'alio', *urrā* 'valio'.

== Sintaksė ==
Latvių kalba yra [[Nominatyvinė-akuzatyvinė kalba|nominatyvinės]] sandaros. Žodžių tvarka laisva, pagrindinė tvarka sakinyje yra SVO ([[veiksnys]] – [[tarinys]] – [[papildinys]]). [[Pažyminys]] paprastai eina prieš pažymimąjį žodį. Sintaksės [[Modalumas (kalbotyra)|modalumo]] atžvilgiu išskiriami penki sakinių tipai: tiesioginiai, klausiamieji, skatinamieji, pageidaujamieji ir šaukiamieji.

Apibūdinant lietuvių ir latvių kalbų [[sintaksė]]s skirtumus, paprastai cituojamas jau chrestomatinis kalbininko [[Janis Endzelynas|J. Endzelyno]] (1873–1961) teiginys: latviai šimtmečius turėjo klausyti, ką sako [[vokiečiai]], tiesa, latviškais žodžiais, bet vokiečių dvasia, todėl latvių sintaksė daugiau primena Europos vakarus, lietuvių sintaksė – rytus. Be to, latvių sintaksei įtakos padarė ir [[Baltijos finų kalbos|finų kalbos]].

Minėtinos šios latvių sintaksės ypatybės:

# Priklausomybę latviai reiškia veikėjo [[Naudininkas|naudininku]] ir [[Veiksmažodis|veiksmažodžio]] *būt* 'būti' formomis, pvz.: *tēvam bija trīs dēli* 'tėvas turėjo tris sūnus'; *man nav naudas* 'aš neturiu pinigų'. Šitaip priklausomybę reiškia ir estai, plg.: *mul on vend* 'man yra brolis'.
# Būdingas prieveiksmiškų žodelių vartojimas. Šie žodeliai lydi veiksmažodžius, labiau sukonkretindami veiksmą, pvz.: *aiziet projām* 'nueiti (šalin)', *uzkāpt augšā* 'užlipti (aukštyn)', *nokrist zemē* 'nukristi (žemėn)', *nākt iekšā* 'įeiti (vidun)', *aiztaisīt ciet* 'uždaryti (kietai)' ir pan. Lietuviams čia paprastai užtenka [[Priešdėlis|priešdėlio]]. Iš lietuvių tarmių tokias konstrukcijas vartoja šiaurės [[žemaičiai]] ir šiaurės panevėžiškiai, t. y. [[Kuršiai|kuršių]] ir [[Žiemgaliai|žiemgalių]] asimiliantai. Kaip ir veikėjo naudininkas, analitinės konstrukcijos laikomos sintaksiniu [[Finizmas|finizmu]].
# Dažni nederinamieji pažyminiai. Jie vartojami ir ten, kur lietuvių kalboje įprasta vartoti [[Būdvardis|būdvardžius]] su [[priesaga]] *-inis*, plg.: *vakara nodaļa* 'vakarinis skyrius', *rokas zāģis* 'rankinis pjūklas', *valsts iestāde* 'valstybinė įstaiga' ir t. t. Toks atributyvų vartojimas irgi aiškinamas finų kalbų poveikiu.
# Skirtingai nuo lietuvių, latviai nebeturi neiginio [[Kilmininkas|kilmininko]]. Jis dabar vartojamas tik su veiksmažodžio *būt* neiginiais; pvz.: *viņam ir māte, bet nav vairs tēva* 'jis turi motiną, bet nebeturi tėvo'. Tačiau [[Galininkas|galininkiniai]] veiksmažodžiai vartojami ir su neiginiu, plg.: *dot roku vai nedot roku* 'duoti ranką ar neduoti rankos'. Lietuvoje neiginio galininką turi [[tarmė]]s, kur būta ryškesnės [[Vokiečių kalba|vokiečių kalbos]] įtakos, daugiausia kauniškiai ir dalis žemaičių.
# Esama ir daugiau valdymo skirtumų. Pavyzdžiui, prielinksnis *līdz* 'ligi' valdo naudininką, kaip ir lietuvių rytiečių *ligi*; prielinksnis *uz* vartojamas ir su kilmininku (vietos reikšme), ir su galininku (krypties reikšme), plg.: *uz sienas* 'ant sienos', *uz sienu* 'į sieną'. [[Daugiskaita|Daugiskaitoje]] visi prielinksniai vartojami su naudininku ar [[Įnagininkas|įnagininku]] (abu linksniai vienodi), plg.: *uz sienām* 'ant sienų; į sienas'. Skiriasi kai kurių veiksmažodžių valdymas ir vartosena. Pavyzdžiui, veiksmažodis *ticēt* 'tikėti' valdo naudininką, *gaidīt* 'laukti' – galininką, *skatīties* 'žiūrėti į ką'  dar ir [[Vietininkas|vietininką]], *baidīties*, *bīties* 'bijoti' vartojamas su kilmininkiniu prielinksniu *no* 'nuo' ir t. t.
# Priešpriešinio sujungimo sakiniuose neiginys dedamas prie veiksmažodžio ([[Tarinys|tarinio]]), ne prie [[Vardažodis|vardažodžio]] ([[Papildinys|papildinio]]), kaip lietuvių kalboje, pvz.: *mēs tev nepirksim mēteli, bet kažoku* 'mes tau pirksim ne paltą, o kailinius'; *viņš nebija igaunis, bet latvietis* 'jis buvo ne estas, o latvis'. Šalutiniai pažyminio sakiniai prijungiami įvardžiu *kas*, jei pagrindinis dėmuo eina vardininku ar galininku, pvz.: *akmens, kas rit, nesūno* 'akmuo, kuris rieda, nesamanoja'.
# Daugiau reikšmių turi vietininkas. Juo reiškiama ne tik vieta, bet ir kryptis: *turēt roku kabatā* 'laikyti ranką kišenėje' ir *bāzt roku kabatā* 'kišti ranką kišenėn'. Tokia reikšme [[Inesyvas|inesyvą]] vartoja ir šiaurės panevėžiškiai. Latviai šitokią vartoseną perėmė iš [[lyvių kalba|lyvių]].<br />Vietininkas plačiau vartojamas laikui reikšti. Lietuviai čia dažniau verčiasi galininku ar įnagininku.
# Krinta į akis kai kurios žodžių tvarkos ir kt. smulkmenos. Remarkose, po tiesioginės kalbos, visada eina pirma veiksnys, paskui tarinys; lietuvių kalboje atvirkščiai, plg.: “Es neatnākšu”, - viņa sacīja '„Aš neateisiu“, – tarė ji'. Be to, dialoguose latviai dažniau už mus vartoja asmeninius įvardžius. Lietuviams čia paprastai pakanka veiksmažodžio asmenuojamosios formos, iš kurios nuspėjamas veiksnys.

== Leksika ==

=== Bendroji baltiškoji leksika ===

Lietuvių ir latvių kalbose yra daugybė tų pačių žodžių šaknų, plg.: *akis: acs, anglis: ogle* [uogle], *aš: es, balandis: balodis* [baluodis], *baltas: balts, būti: būt, ežeras: ezers, diena: diena, Dievas : Dievs, drąsus: drošs* [druoš], *duoti: dot* [duot], *galva: galva, gimti: dzimt*, *epušė: apse, eiti: iet, ėsti : ēst, ežeras: ezers, ežys: ezis, gabalas: gabals, galva: galva, gegužė* 'gegutė' : *dzeguze, gulbė: gulbis, jūra: jūra, jūs: jūs, kanklės: kokle* [kuokle], *kitas: cits, koja: kāja, lapas: lapa, lapė: lapsa, ledas: ledus, lietus: lietus, lūpa: lūpa, mes: mēs, obuolys : ābols* [ābuols], *pavasaris: pavasaris, pelė: pele, pienas: piens, ranka: roka* [ruoka], *ruduo: rudens, saulė: saule, sliekas: slieka, stirna: stirna, sveikas: sveiks, šuo: suns, tu: tu, upė: upe, vanduo: ūdens, vasara: vasara, velnias: velns, vyras: vīrs, višta: vista, žemė: zeme, žiema: ziema, žolė: zāle* ir kt.

Šią vienodų žodžių gausą dar papildo žodžiai, kurie vienoje iš kalbų (ar abiejose) turi tarmybės ar [[Archaizmas|archaizmo]] statusą, plg.: *blezdinga: bezdelīga* 'kregždė', *cyrulis* : *cīrulis* 'vyturys', *jeknos* : *aknas* 'kepenys', *kanduolas* : *kodols* 'branduolys', *krupis* : *krupis* 'rupūžė', *medžias* : *mežs* 'miškas', *notrė* : *nātre* 'dilgėlė', *pylė* : *pīle* 'antis', *spėkas* : *spēks* 'jėga', *vetušas* : *vecs* 'senas'.

Žodžių reikšmės gali ir nesutapti, būti pasislinkusios į kurią nors pusę, plg.: *bernas: bērns* 'vaikas', *briedis: briedis* 'elnias', *debesis: debess* 'dangus', *elnias: alnis* 'briedis', *jautrus: jautrs* 'linksmas', *kuoka: koks* [kuoks] 'medis', *lėkti: lēkt* 'šokti',* mėlynas: melns* 'juodas', *mokslas: māksla* 'menas', *moša* 'vyro sesuo' : *māsa* 'sesuo', *smagus: smags* 'sunkus', *stabas: stabs* 'stulpas', *šokti: sākt* 'pradėti', *uola: ola* [uola] 'kiaušinis', *vanta: ota* [uota] 'teptukas', *vėdaras: vēders* 'pilvas', *veidas: veids* 'forma; būdas', *volė* 'statinės kaištis' : *vāle* 'vėzdas', *žambas* 'kampas' : *zobs* [zuobs] 'dantis', *žandas* : *zods* [zuods] 'smakras', *žilas: zils* 'mėlynas', *žirgas* 'gražus, puikus arklys' : *zirgs* 'arklys' ir kt.

=== Skirtingoji baltiškoji leksika ===

Dalis senosios leksikos skiriasi, plg.: *ankstus – agrs, bamba – naba, galia – vara, gėda – kauns, gyvatė – čūska, jis, ji – viņš, viņa, karvė – govs* [guovs], *kiaulė – cūka, kraujas – asins, pušis – priede, žmona – sieva* ir kt. Kai kurie iš šitų latviškų žodžių yra [[indoeuropiečių prokalbė]]s senumo.

=== Skoliniai ===

Leksikos skirtumus lėmė ir skolinimasis iš kitų kalbų, su kuriomis lietuvių ir latvių kalbos turėjo tiesioginių kontaktų. Abiejų kalbų santykis [[Skolinys|skolinių]] atžvilgiu gali būti keleriopas:
# skolinį vartoja tik viena iš kalbų, pvz.,  (polonizmas) – latv. *pilsēta* (savas žodis);
# abi kalbos vartoja skirtingus skolinius, pvz.,  (germanizmas) – latv. *stārķis* (germanizmas);
# abi kalbos vartoja tą patį skolinį, pvz.,  – latv. *baznīca* (slavizmas);
# vienoje iš kalbų skolinys turi [[Barbarizmas|barbarizmo]] ar tarmybės statusą, pvz.,  'varpas' – latv. *zvans* 't. p.'

Dėl skirtingų istorinių aplinkybių latvių kalboje yra daugiau [[Finizmas|finizmų]] ir [[Germanizmas|germanizmų]], lietuvių kalboje – [[Slavizmas|slavizmų]].

Iš plačiau žinomų ***[[Finizmas|finizmų]]*** minėtini: *bura* 'burė', *Jelgava* 'toks miestas', *kāzas* 'vestuvės', *laulāt* 'tuokti', *māja* 'namas', *puķe* 'gėlė', *puisis* 'bernas', *rija* 'jauja', *selga* 'atvira jūra', *sēne* 'grybas', *tērauds* 'plienas', *vai* 'ar', *vajag* 'reikia'. Kartu su tik tarmėse vartojamais žodžiais latvių kalboje, anot [[Marta Rudzīte|M. Rudzytės]], yra iki 500 finiškų skolinių.

Didžiąją dalį ***[[Germanizmas|germanizmų]]*** latvių kalba prisirinko per [[Livonija|Livonijos]] laikotarpį ir carų laikais (dvarininkai Baltijos gubernijose tebebuvo daugiausia vokiečiai). Nuo [[Germanizmas|germanizmų]] latvių kalba buvo valoma taip, kaip lietuvių kalba nuo polonizmų. Tačiau ir dabartinėje latvių kalboje germanizmų likę nemažai, plg. kai kuriuos: *bikses* 'kelnės', *būvēt* 'statyti', *dambis* 'užtvanka', *dienēt* 'tarnauti', *dubults* 'dvigubas', *elle* 'pragaras', *krūze* 'ąsotis', *kungs* 'ponas', *ķēde* 'grandinė', *ķieģelis* 'plyta', *lukturis* 'žibintas', *meita* 'mergaitė; duktė', *mērķis* 'taikinys', *smēķēt* 'rūkyti', *spēlēt* 'žaisti; groti', *stunda* 'valanda; pamoka', *zāģis* 'pjūklas', *zēns* 'vaikinas', *zvērēt* 'prisiekti'.<br />

***[[Slavizmas|Slavizmai]]*** latvių kalboje paplito irgi ne vienu metu. Iš ankstyvųjų kontaktų su kaimynais [[Krivičiai|krivičiais]] latviai turi pasiskolinę net jų tautovardį *krievs* 'rusas'. Maždaug iš tos epochos yra gauti skoliniai *baznīca* 'bažnyčia', *blēdis* 'sukčius', *cilvēks* 'žmogus', *robeža* 'siena', *grēks* 'nuodėmė', *svēts* 'šventas', *tirgus* 'turgus', *tulks* 'vertėjas' ir kt. Rusams užgrobus [[Vidžemė|Vidžemę]] ([[1721]] m.), [[Latgala|Latgalą]] ([[1772]] m.) ir prisijungus [[Kuršo hercogystė|Kuršo hercogystę]] ([[1795]] m.), plūstelėjo naujas [[Slavizmas|slavizmų]] srautas (*cena* 'kaina', *kazarma* 'kareivinės', *strādāt* 'dirbti', *zvans* 'varpas' ir kt.). Trečiasis slavizmų sluoksnis latvių kalboje nugulė sovietmečiu.

Pasitaiko, kad abiejose kalbose skiriasi tų pačių skolinių reikšmės, pvz.,  'dvasininkas' : *kungs* 'ponas; Viešpats', liet. tarm. *pagrabas* '[[šermenys]]' : *pagrabs* 'rūsys', liet. tarm. *gromata* 'raštas, laiškas' : latv. *grāmata* 'knyga'.

Latvių žodyne esama skolinių ir iš ***lietuvių*** kalbos: *daile* 'grožis, menas', *gleznot* 'tapyti', *ģimene* 'šeima', *ķēve* 'kumelė', *peļķe* 'bala', *veikals* 'parduotuvė', *žagata* 'šarka'; taip pat iš ***kuršių*** kalbos: *dzintars* 'gintaras', *leitis* 'lietuvis', *menca* 'menkė', *pīle* 'antis', *zaķis* 'zuikis'.

== Tyrimų istorija ==
Pirmasis latvių kalbos žodynas *Lettus'', sudarytas G. Mancelio, išėjo 1638 m.

Pirmoji latvių kalbos gramatika – tai J. G. Rehehuseno „Latvių kalbos vadovas“ (), išleistas 1644 m. Rygoje. 1685 m. buvo išleista žymiai išsamesnė H. Adolfio gramatika „Erster Versuch Einer kurtz-verfasseten Anleitung Zur Lettischen Sprache“, kurią sudarė autorių kolektyvas, pagrindinis autorius buvo G. Mancelio mokinys K. Fiurekeris, jis parengė ir du latvių – vokiečių žodynus.

Dabartinės letistikos pradžia galima laikyti XIX a. antrąją pusę, kai buvo išleisti A. Bilenšteino gramatika (1863 m.), A. Sterstės latvių kalbos vadovėlis ir A. Becenbergerio latvių tarmių aprašas.

Letistika suklestėjo XIX – XX a. sandūroje, ypač XX a. 3-ajame dešimtmetyje. Tuo laikotarpiu buvo išleistas keturtomis K. Miulenbacho latvių – vokiečių žodynas, kurį papildė J. Endzelynas, taip pat – J. Endzelyno sudaryta latvių kalbos gramatika bei daugybė darbų latvių dialektologijos, istorijos ir toponimikos srityse.

Tarpukariu letistikos srityje darbavosi A. Abelė, J. Plakis, E. Blesė, A. Augstkalnas, J. Zėveris. Aktyviai plėtojosi dialektologija, buvo išleista daug svarbių veikalų.

Po Antrojo pasaulinio karo letistiką vystė tokie kalbininkai, kaip K. Ancytis, E. Kagainė, S. Ragė, M. Rudzytė, D. Zemzarė, B. Laumanė, A. Uozuolas, R. Bertulis, A. Blinkena, А. Breidakas, M. Brencė, O. Bušas, R. Veidemane, R. Grabis, M. Graudinia, R. Gryslė, V. Dambė, K. Karulis, A. Laua, T. Puorytė, A. Rekėna, J. Rozenbergas, L. Ruozė, M. Saulė-Sleinė, V. Staltmanė, E. Šmitė, V. Rūkė-Dravinia, K. Dravinis, B. Egeras, E. Hauzenberga-Šturma, A. Gateris, V. Zepas, S. Kolbuševskis, M. Bukšas, J. Placinskis, T. G. Fenelis, E. Dunsdorfas.

## Tekstų pavyzdžiai

„Tėve mūsų“ senąja ir dabartine latvių kalba:

## Šaltiniai

## Literatūra
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

## Nuorodos

* 
* Klausyti Latvijos radijo
* Žiūrėti Latvijos televiziją 
* Latvių-lietuvių kalbų žodynas
* Lietuvių-latvių kalbų žodynas
* Latvių kalba. Gramatika ir pratimai