open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Kolišemaras

**Kolišemaras** () – rūmų špagos rūšis, paplitusi nuo XVII a. antros pusės iki XVIII a. vidurio.

Kolišemarai, manoma, atsirado iš „pereinamojo tipo rapyrų“, kurios buvo sukurtos perdirbant rapyras, siekiant sukurti lengvesnį kalaviją, labiau pritaikytą pariruoti.

Kolišemaro geležtės dalis, vadinama *stipruma* (*forte*), yra plati, dažnai turi kelis griovelius, o toliau smarkiai susiaurėja ir iki smaigalio yra siaura. Geležtės skerspjūvis yra šešiakampis ar rombinis. Tokios formos geležtė užtikrina tiek geras pariravimo savybes, tiek geras duriamąsias savybes. Dėl mažesnės masės ir puikaus balanso kolišemarai, palyginus su rapyromis, yra greičiau ir tiksliau valdomi, todėl kolišemaru ginkluotas fechtuotojas gali atakuoti tikslesniais dūriais.

## Trumpa istorija

Priimta manyti, kad kolišemaro geležtę išrado grafas fon Kionigsmarkas (), iš kurio iškraipytos pavardės ir kilo ginklo pavadinimas. Tačiau pirmos tokio tipo geležtės žinomos iš ankstesnių laikų, kol šis grafas dar nebuvo gimęs. Pirmieji kolišemarai pasirodė apie 1680 m. ir po to 40 metų buvo populiarūs Europos karališkuosiuose dvaruose. Prancūzų ir indėnų karo laikais kolišemarus labai mėgo karininkai. Kolišemarą turėjo ir Džordžas Vašingtonas.

Kolišemarai atsirado maždaug tuo pačiu metu kaip ir sportinės rapyros, tačiau šios rapyros buvo sukurtos mokytis fechtuotis dvaruose, tuo tarpu kolišemarai buvo skirti dvikovoms. Kolišemaro palikuonimi laikoma šiuolaikinė sportinė špaga.

Kišeninius pistoletus ėmus naudoti kaip savigynos ginklus kolišemarai tapo beveik vien dvikovų ginklu.

Kolišemarų populiarumas ėmė mažėti iš mados išeinant rapyroms. Kolišemarų privalumas buvo tas, kad jie buvo puikūs „priešrapyriniai“ ginklai:
* kolišemaras buvo spartesnis ir manevringesnis už rapyrą,
* o masyvi geležtės stipruma padėdavo pariruoti sunkią rapyrų geležtę.
Iš mažų rūmų špagų išsivystė dar lengvesnės špagų formos, ir kolišemarai atsidūrė tokioje pačioje situacijoje, kaip rapyros prieš kolišemarus. Prieš tokias lengvas špagas masyvi stipruma nesuteikdavo jokio pranašumo.

## Nuorodos
Didier Ya Konan

**Didijė Ja Konanas** (*Didier Ya Konan*; g. 1984 m. gegužės 22 d.) – buvęs Dramblio Kaulo Kranto futbolininkas, puolėjas.

## Karjera
Pradžioje rungtyniavo gimtosios šalies klube „ASEC Mimosas“, su juo tapo rezultatyviausiu AFC Čempionų lygos žaidėju. 2006 m. išvyko į Norvegiją.

## Dalyvavimas čempionatuose

|}

## Laimėjimai
;ASEC Mimosas
* Dramblio Kaulo Kranto Premier divizionas: 2004, 2005, 2006 m.
* Dramblio Kaulo Kranto taurė: 2005 m.
* Coupe Houphouët-Boigny: 2004, 2006 m.

;Rosenborg BK
* Norvegijos aukščiausioji futbolo lyga: 2009 m.

## Išnašos

## Nuorodos
*
Berberų piratai

**Berberų piratai**, dar vadinami **berberų korsarais** arba **osmanų korsarais** – piratai ir kaperiai, nuo XVI a. veikę daugiausiai Šiaurės Afrikos pakrantėse. Pagrindiniai jų uostai buvo Tunisas, Tripolis ir Alžyras. Europoje ta teritorija buvo praminta Berberų pakrante pagal berberų tautą, nuo to kilo ir piratų pavadinimas, nors jie nebūtinai buvo berberai. Dažniausiai šie piratai plaukiodavo vakarinėje Viduržemio jūros dalyje, tačiau pasitaikydavo ir Atlante iki pat Islandijos ir net Pietų Amerikos. Neskaitant laivų plėšimo, jie puldinėjo ir pakrančių miestus bei kaimus, daugiausiai Prancūzijos, Italijos, Ispanijos ir Portugalijos, rečiau – Britų salų, Nyderlandų bei Islandijos. Pagrindinis jų tikslas būdavo prisigrobti vergų pardavimui Viduriniųjų Rytų ir Šiaurės Afrikos vergų turguose.

Berberų piratai dažniausiai priklausė Osmanų imperijai, buvo arba pavaldūs kaip tiesiogiai valdomos provincijos, arba kaip dalinai autonominės Berberų valstybės. Kai kurie berberų kapitonai buvo europiečių kilmės, kaip kad Jack Ward ar Zymen Danseker. Europiečių piratai berberų korsarams atnešė pažangesnes laivų statybos technologijas ir būdus, taip padėdami išplėsti berberų korsarų įtaką Atlanto vandenyne. Piratai dažnai veikdavo Osmanų imperijos labui ir atvirkščiai, susilaukdavo pagalbos iš Osmanų imperijos. Vienas žymiausių korsarų, Hayreddin Barbarossa, vėliau tapo Sultono laivyno admirolu ir gavo pašos titulą.

Manoma, kad nuo XVI iki XIX a. berberų piratai pagrobė nuo 800 000 iki 1,25 milijono vergų. Ilgi Ispanijos ir Italijos pakrančių ruožai likdavo apleisti ir negyvenami, nes dažni piratų reidai įbaugindavo žmones. Jų įtaka pradėjo šiek tiek mažėti antroje XVII a. pusėje, Europos valstybėms pradėjus statytis stipresnius laivynus. Galutinai berberų piratai buvo sunaikinti XIX a. pr., po Napoleono karų ir Vienos kongreso Europos valstybėms sutarus, kad šie piratai turi būti išnaikinti. Paskutinis smūgis berberų korsarams buvo suduotas 1830 m., Prancūzijai okupavus Alžyrą.

Berberų piratai dažnai minimi grožiniuose kūriniuose. Jie figūruoja A. Dumas romane „Grafas Montekristas“, Daniel Defoe „Robinzonas Kruzas“, Hugh Lofting „Daktaras Dolitlis“, Clive Cussler „Korsaras“ ir kituose. Ispanų rašytojas Miguel de Cervantes buvo pagrobtas ir penkerius metus praleido korsarų nelaisvėje, jo išgyvenimai atsispindi didelėje dalyje kūrinių. Berberų piratai taip pat yra dažni XIX a. pornografinėse knygose, kaip kad „The Lustful Turk“, kur siužetas dažniausiai būna apie baltųjų moterų pagrobimą į sultono haremą. 

## Nuorodos ir šaltiniai
Kulakuvas

**Kulakuvas** () – kolonija Lenkijos rytuose, Stari Bruso valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 23 km į vakarus nuo Vlodavos ir apie 55 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Liubovežas

**Liubovežas** () – kaimas Lenkijos rytuose, Stari Bruso valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje.

## Istorija

XIX a. buvo kaimas ir palivarkas Vlodavos apskrities Hansko valsčiuje.

## Šaltiniai
Marianka (reikšmės)

**Marianka** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Marianka (Palenkės vaivadija);
* Marianka (Vlodavos apskritis).
Kossi Agassa

**Kosis Agasa** (*Kossi Agassa*; g. 1978 m. liepos 2 d.) – buvęs Togo futbolininkas, vartininkas.

## Karjera
Karjerą pradėjo Toge, vėliau žaidė Dramblio Kaulo Krante, tačiau didžiąją karjeros dalį praleido Prancūzijoje.

Agasa ilgą laiką buvo Togo rinktinės pagrindiniu vartininku.

## Dalyvavimas čempionatuose

|}

## Išnašos

## Nuorodos
*
Hansko dekanatas

**Hansko dekanatas** () - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Hansko kaime.

## Parapijos

Dekanate yra 10 parapijų:

* *Dubečno Švč. Mergelės Marijos Lenkijos Karalienės parapija* - Dubečnas;
* Hansko Šv. Raimundo parapija - Hanskas;
* *Kosino Šv. Stanislavo Kostko parapija* - Kosinas;
* Stari Bruso Čenstakavos Dievo Motinos parapija - Stari Brusas;
* Uhrusko Šv. Jono Krikštytojo parapija - Uhruskas;
* Uršulino Gailestingojo Kristaus parapija - Uršulinas;
* *Vereščino Šv. Stanislavo parapija* - Vereščinas;
* Vola Uhruskos Šv. Dvasios parapija - Vola Uhruska;
* *Vola Vereščinskos Šv. Izidoriaus parapija* - Vola Vereščinska;
* Vitično Šv. Andriaus Bobolio parapija - Vitičnas.

## Nuorodos

* Aprašymas apie dekanatą (lenk.).
Mičas (uraganas)

**„Mičas“** – uraganas, 1998 m. spalio 22 d. – lapkričio 5 d. siaubęs Karibų jūros regioną ir Centrinę Ameriką. Tai buvo galingiausias 1998 m. uraganas ir vienas nuožmiausių bei pražūtingiausių meteorologijos istorijoje. Jo metu vėjo greitis vietomis siekė 285 km/h.

Uraganas susidarė pietvakarinėje Karibų jūros dalyje ir visa savo galia užgulė Centrinę Ameriką. Kirtęs regioną ir susilpnėjęs, palei Jukatano pusiasalį grįžo į Meksikos įlanką ir nukeliavo iki Floridos.

Uraganas „Mičas“ buvo itin pražūtingas – dėl jo sukeltų vėjų, potvynių, nuošliaužų žuvo ~11 tūkst. žmonių, 2,7 mln. gyventojų liko be pastogės. Labiausiai nukentėjo Hondūras (žuvo 14 600, nuostoliai 3,8 mlrd. $) ir Nikaragva (žuvo 3800, nuostoliai 1 mlrd. $). Tačiau žuvusiųjų ir nukentėjusių buvo taip pat Gvatemaloje, Salvadore, Belize, Meksikoje, Kosta Rikoje, Panamoje, Jamaikoje, JAV. Uraganas itin nuniokojo Hondūro sostinę Tegusigalpą.

Dėl didelių aukų skaičiaus buvo nuspręsta uragano vardo „Mičas“ nenaudoti kitiems uraganams vadinti.


Image:Mitch 1998 track.png|Uragano kelias
Image:Mitch-Tegucigalpa Damage.JPG|Uragano padariniai Tegusigalpoje
Image:Mitch- Casita Mudslide.JPG|Nuošliaužos Kasitos uragano šlaituose (Nikaragva)
File:Mitch1998rain.gif|Mičo metu iškritę krituliai


## Šaltiniai
Stari Bruso Čenstakavos Dievo Motinos parapija

**Stari Bruso Čenstakavos Dievo Motinos parapija** () – katalikų parapija, įkurta 1919 metais, Stari Bruso kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos, Hansko dekanatui. 1805 m. pastatyta dabartinė mūrinė parapijos bažnyčia.

## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.).
Holos Šv. Antano Piečerskio cerkvė

**Holos Šv. Antano Piečerskio cerkvė** () – cerkvė, esanti Holos kaime Lenkijoje. Cerkvė priklauso Horostitos Aukščiausiojo Viešpaties Kryžiaus parapijai. Medinė cerkvė pastatyta 1702 metais. 1966 m. gegužės 19 d. cerkvė buvo įtraukta į Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.


Vaizdas:Cerkiew Hola powiat wlodawski 2005.jpg
Vaizdas:Hola cerkiew 2010.JPG
Vaizdas:Hola cerkiew lubelszczyzna.JPG
Vaizdas:Hola cerkiew 2010 (3).JPG


## Nuorodos

* Liublino vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).
Bednažuvka (Liublino vaivadija)

**Bednažuvka** () – kaimas Lenkijos rytuose, Dembovo Klodos valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės rytus nuo Dembova Klodos, apie 13 km į rytus nuo Parčevo ir apie 53 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino.
Zamolodičė

**Zamolodičė** () – kaimas Lenkijos rytuose, Stari Bruso valsčiuje, Vlodavos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 24 km į vakarus nuo Vlodavos ir apie 57 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Smolažas (Liublino vaivadija)

**Smolažas** () – eigulio namelis Lenkijos rytuose, Dembovo Klodos valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje.
Dembova Klodos Švč. Jėzaus Širdies parapija

**Dembova Klodos Švč. Jėzaus Širdies parapija** () – katalikų parapija, įkurta 1981 metais, Dembova Klodos kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Parčevo dekanatui. 1981-1983 m. pastatyta parapijos bažnyčia.

## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.).
Parčevo dekanatas

**Parčevo dekanatas** () - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Parčevo mieste.

## Parapijos

Dekanate yra 13 parapijų:

* Bžostuvkos Šv. Apaštalų Simono ir Judo Tadeušo parapija - Bžostuvka;
* Dembova Klodos Švč. Jėzaus Širdies parapija - Dembova Kloda;
* Kodeneco Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapija - Kodenecas;
* Kolano Švč. Mergelės Marijos parapija - Kolanas;
* Milanuvo Nekaltosios Mergelės Marijos parapija - Milanuvas;
* Liublino Ostruvo Nekaltosios Mergelės Marijos parapija - Liublino Ostruvas;
* Parčevo Dievo Apvaizdos parapija - Parčevas;
* Parčevo Šv. Jono Krikštytojo parapija - Parčevas;
* Rozkopačevo Šv. Teresės Jėzaus Dukros parapija - Rozkopačevas;
* Semieno Viešpaties Atsimainymo parapija - Semienas;
* Sosnovicos Šv. Trejybės parapija - Sosnovica;
* Tišmienicos Šv. Voiceho parapija - Tišmienica;
* Stari Ušcimuvo Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija - Stari Ušcimuvas.

## Nuorodos

* Aprašymas apie dekanatą (lenk.).
Kodeneco Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapija

**Kodeneco Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapija** () – katalikų parapija, įkurta 1922 metais, Kodeneco kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Parčevo dekanatui. 1795 m. pastatyta medinė parapijos bažnyčia, kuri 1875 m. paversta į cerkvę, o 1920 m. grįžo katalikams.

## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.).
Hayreddin Barbarossa

**Hayreddin Barbarossa**, arba **Barbarossa Hayreddin Paša** (, apie 1478 m. – 1546 . liepos 4 d., tikras vardas **Hizir**) – berberų piratas ir vėliau Osmanų laivyno admirolas. Jo pergalės jūrų mūšiuose padėjo užtikrinti Osmanų dominavimą Viduržemio jūroje iki XVI a. antros pusės. *Hayreddin* (nuo , خير الدين) yra garbės vardas, Hizirui suteiktas sultono Suleimano Didžiojo. Barbarossa (it. Raudonbarzdis) yra europiečių jam duota pravardė.

## Nuorodos ir šaltiniai

*TheOttomans.org Osmanų imperijos istorija (ang.)
Kaniukai (Liublino vaivadija)

**Kaniukai** (, ) – kaimas Lenkijos rytuose, Podedvužės valsčiuje, Parčevo apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į pietus nuo Podedvužės, apie 23 km į rytus nuo Parčevo ir apie 61 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Opolė (reikšmės)

**Opole** () vadinama:

## Baltarusija
* Opalė, agromiestelis Bresto srities Ivanavos rajone.

## Lenkija
* Opolės miestas;
* Opolė (Liublino vaivadija).
Podedvužės Aukščiausiojo Kryžiaus parapija

**Podedvužės Aukščiausiojo Kryžiaus parapija** () – parapija, įsikūrusi Podedvužės kaime. Parapija įkurta 1919 metais. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijai, Višnicės dekanatui. 1910 m. pastatyta mūrinė parapijos bažnyčia.

## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.).
Mangartas

**Mangartas** (it. ir ) – kalnas Julijos Alpėse, Slovėnijos ir Italijos teritorijose. Aukštis – 2679 m. Tai trečias pagal aukštį kalnas Slovėnijoje (po Triglavo ir Škrlaticos). Kalno šiaurinėje papėdėje telkšo Fusinės ežerai. Kalno šlaitu einantis kelias pro Mangarto perėją yra aukščiausias Slovėnijoje.

Pirmasis į Mangartą 1794 m. įkopė gamtininkas Franz von Hohenwart.
Škrlatica

**Škrlatica** () – kalnas Julijos Alpėse, Slovėnijoje. Aukštis – 2740 m. Tai antras pagal aukštį kalnas šalyje (po Triglavo). Kalnas dar vadinamas ***Suhi plazu***, kas reiškia „sausa nuošliauža“. Pavadinimas Škrlatica reiškia „ryškiaspalvė“.

Pirmasis įkopimas į Škrlaticą užfiksuotas 1880 m. rugpjūčio 24 d. – tada į kalną įkopė austrų alpinistas Julius Kugy, lydymas vietinių gidų – Andrej Komac ir Matija Kravanja.
Bžezinai (Palenkės Radzino apskritis)

**Bžezinai** () – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Komaruvkos valsčiuje, Palenkės Radzino apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 4 km į vakarus nuo Palenkės Komaruvkos, apie 19 km į rytus nuo Palenkės Radzino ir apie 67 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Bžezinai (reikšmės)

**Bžezinais** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Bžezinai (Palenkės vaivadija);
* Bžezinai (Palenkės Radzino apskritis).
* Bžezinai (Lodzės vaivadija)
Vršičiaus perėja

**Vršičiaus perėja** () – kalnų perėja, esanti Julijos Alpėse, šiaurės vakarų Slovėnijoje. Perėja yra 1611 m aukštyje – tai aukščiausia perėja ne tik Slovėnijoje, bet ir visose Rytų Alpėse.

Perėja atidaryta 1915 m. Pastatyta austrų (jų paimtų rusų karo belaisvių) I pasaulinio karo metais ir buvo skirta tiekti produkciją kariams prie Sočos upės. Po karo, ties šia perėja buvo Italijos ir Jugoslavijos riba, o po 1945 m. Šiaurinė Gorenska tapo Jugoslavijos dalimi.

Vršičiaus perėja eina kelias, jungiantis Kranska Gorą (šalia Austrijos sienos) ir Bovecą (netoli Italijos sienos).
Dragonia

**Dragonia** (kroat. ir ) – upė Istrijos pusiasalyje, Slovėnijos ir Kroatijos teritorijose. Prasideda Šavrinio aukštumose, teka į vakarus praktiškai negyvenamomis, flišu padengtomis teritorijomis. Vaga smarkiai meandruoja. Upė įteka į Adrijos jūrą, Pirano įlanką.

Intakai: Rokava, Drnica (dešinieji), Pogania (kairysis).

Dragonia yra nevandeninga, vasarą vietomis nusenka.

Dėl Dragonios žemupio susidarė konfliktas tarp Slovėnijos ir Kroatijos: Kroatija skelbia, kad upe eina abiejų šalių siena, o Slovėnija reiškia pretenzijas į siaurą pietinės pakrantės ruožą.
Pirano įlanka

**Pirano įlanka** (, ) – nedidelė Adrijos jūros įlanka, pietinė Triesto įlankos dalis, įsiterpianti į Istrijos pusiasalį. Šiaurinė įlankos pusė priklauso Slovėnijai, pietinė – Kroatijai. Apima 19 km² plotą. Pietinį įlankos tašką žymi Savudrijos kyšulys, šiaurinį – Madonos kyšulys. Į įlanką įteka Dragonios upė, ties jos žiotimis plyti Sečovlės druskos laukai.

Prie Pirano įlankos yra šios Slovėnijos gyvenvietės: Piranas, Portorožas, Lucija.
Panonijos diecezija

**Panonijos diecezija** () – vėlyvosios Antikos Romos imperijos administracinis vienetas (diecezija) dabartinės Kroatijos, Bosnijos ir Hercegovinos, Slovėnijos, Vengrijos ir rytų Austrijos teritorijose. Apėmė du istorinius Europos regionus: Ilyriją ir Panoniją. Nuo 379 m. dar buvo žinoma kaip **Ilyriko (Ilyrijos) diecezija** (*Dioecesis Illyrici occidentale*).

Diecezija buvo įkurta III a. pabaigos–IV a. pradžios reformų metu, ir tapo viena iš 15 imperijos diecezijų. IV a. viduryje įsteigus dar stambesnius teritorinius vienetus – pretorines prefektūras, ji priskirta Ilyrijos prefektūrai. 361–375 m. šią panaikinus, ji atiduota Italijos prefektūrai, vėliau 375–379 trumpam vėl priklausė Ilyrijai, kol galutinai atiduota Italijai. Priskyrimą Italijos prefektūrai nulėmė kultūrinė regiono padėtis – jis buvo labiau lotynizuotas, nei helenizuotas.

Diecezijai priklausė 7 provincijos: Dalmatija, Viduržemio Norikas, Paupio Norikas, Panonija I, Panonija II, Savija ir Paupio Valerija.

Diecezija nuolat patyrė klajoklių antpuolius. V a. viduryje jos pietines dalis nukariavo hunai, tačiau Dalmatija išliko Romos valdžioje. Šią galutinai nukariavo Ostgotų karalystė.
Piranas

**Piranas** (, ) – miestas pietvakarių Slovėnijoje, Istrijos pusiasalyje, Pirano įlankos pakrantėje. Savivaldybės centras. Yra prieplauka, greta – Portožo oro uostas. Piranas yra populiarus Slovėnijos kurortas, turistinis objektas. Yra išlikęs viduramžiškas senamiestis su VII a. miesto sienomis, Tartinio aikšte ir paminklu (skirtas čia gimusiam kompozitoriui Giuseppe Tartini), Tartinio namu, savivaldybės rūmais, XVI a. Šv. Jurgio bažnyčia, pranciškonų vienuolynu.

## Istorija

Šioje vietovėje nuo seno gyveno istrų gentys. 178 m. pr. m. e. teritorija užimta romėnų. VII a., valdant Bizantijai, Piranas buvo įtvirtintas. 788 m. kraštą užkariavo frankai, vėliau apgyvendino slavai. Viduramžiais miestas priklausė Venecijos respublikai. XIX a. pab. Piranas buvo Austrijos-Vengrijos dalimi, tačiau absoliuti gyventojų dauguma buvo italai. Po I pasaulinio karo Piranas atiteko Jugoslavijai.

2010 m. Pirano meru tapo juodaodis, iš Ganos kilęs verslininkas Peter Bossman.

## Galerija

Image:Piran Rathaus.JPG|Rotušė
Image:Slovenia Piran 07.jpg|Šv. Jurgio bažnyčia
Image:Walls of Piran3.jpg|Miesto sienos
File:Prešernovo Nabrežje.JPG|Jūros pakrantė
Sutla

**Sutla** (), **Sotla** () – upė Slovėnijoje ir Kroatijoje; Savos kairysis intakas. Prasideda Rogateco savivaldybėje, 580 m aukštyje. Teka į pietvakarius, pietus, beveik per visą ilgį sudaro Slovėnijos–Kroatijos sieną.

Beveik per visą upės slėnį eina geležinkelis. Prie Sutlos įsikūrusios gyvenvietės: Rogatecas, Rogaška Slatina, Podčetrtekas, Bistrica prie Sotlos (Slovėnija), Klanecas (Kroatija).
Italija (Romos provincija)

**Italija** () – Romos imperijos administracinis vienetas, apėmęs visą Apeninų pusiasalį bei teritorijas į šiaurę nuo jo. Iš esmės sutapo su dabartinės Italijos teritorija, bet valdė ir gretimas teritorijas dabartinėje Kroatijoje (Istrija), vakarų Slovėnijoje.

## Istorija
Iki 25 m. pr. m. e. Italija, kaip atskiras administracinis vienetas neegzistavo. Ją sudarė daug skirtingų tautelių ir miestų, kurie buvo palaipsniui įtraukiami į Romos politinę orbitą ir gaudavo vienokį ar kitokį statusą. Tradiciškai romėnai Italija laikė tik patį Apeninų pusiasalį nuo Kalabrijos pietuose iki Rubikono šiaurėje. Šiauriau, t. y. Po upės baseine, driekėsi keltų valdoma Cizalpinė Galija. Tačiau pamažu romanizuojant Cizalpinės Galijos gyventojus (keltus, ligūrus, venetus, retus ir kt.), jų teisės susilygino su kitų Italijos gyventojų teisėmis, todėl apie 7 m. pr. m. e. Oktavianas įjungė šią Galiją į Italijos sąvoką, suformuodamas vieną administracinį vienetą. Taip Italija prasiplėtė iki Alpių šiaurėje.

Skirtingai nei kiti Romos imperijos administraciniai vienetai, Italija buvo laikoma ne provincija, o išskirtiniu administraciniu vienetu, sudarytu iš 11 regionų (). Šie regionai buvo:

* Regio I: Latijus ir Kampanija (*Latium et Campania*);
* Regio II: Apulija ir Kalabrija (*Apulia et Calabria*)
* Regio III: Lukanija ir Brutijus (*Lucania et Brutium*)
* Regio IV: Samnijus (*Samnium*)
* Regio V: Picenas (*Picenum*)
* Regio VI: Umbrija (*Umbria et Ager Gallicus*)
* Regio VII: Etrūrija (*Etruria*)
* Regio VIII: Emilija (*Aemilia*)
* Regio IX: Ligūrija (*Liguria*)
* Regio X: Venetija ir Histrija (*Venetia et Histria*)
* Regio XI: Transpadanija (*Transpadana*)

Italija buvo centrinė ir labiausiai klestinti Romos imperijos dalis. Joje klestėjo amatai, žemės ūkis, buvo gabenami produktai į kitas imperijos provincijas, sparčiai augo gyventojų skaičius. Nors kultūriškai Italija buvo labai mišri, čia sparčiausiai vyko romanizacija, o vietos tautos italikai, venetai, etruskai, retai, keltai, ligūrai ir kt. iki pirmųjų mūsų eros amžių jau nebekalbėjo savo kalbomis, o naudojo lotynų kalbą.

212 m., piliečių teises suteikus visiems Imperijos gyventojams ir sulyginus jų teises, Italija ėmė netekti savo reikšmės. Ją ėmė lenkti rytinės provincijos. IV a. Diakletiano administracinių reformų metu Italija kaip administracinis vienetas buvo panaikinta. Šiaurinė jos dalis (VIII–XI regionai), kartu su Retija bei Kotijaus Alpėmis sudarė Anonarinės Italijos dieceziją, o pietinė dalis (I–VII regionai kartu su Sicilija bei Korsika ir Sardinija) – Suburbikarinės Italijos dieceziją.
Venetija ir Histrija

**Venetija ir Histrija** ) – vienas iš 11 Italijos administracinių regionų, vėliau provincija Romos imperijoje, egzistavęs iki VI a. Dar vadintas X regionu ().

Iki inkorporavimo į Romos imperiją regione gyveno venetų tautos bei vėliau atsikėlę keltai. Administracinės reformos metu Oktavianas apie 7 m. pr. m. e. suformavo regioną, į jį įjungdamas Venetiją, Istriją bei dalį Cizalpinės Galijos. Svarbiausiu miestu tapo Akvilėja. Regionas priskirtas Italijai.

Kaip ir kiti Italijos regionai, Venetija ir Istrija turėjo specialų statusą kitų Imperijos provincijų atžvilgiu. Jos gyventojai buvo laikomi Romos piliečiais. Tačiau IV a. Diokletiano reformų metu sulyginus visas Imperijos gyventojų teises, Venetija ir Istrija tapo įprastine provincija. Ji priskirta Anonarinės Italijos diecezijai.

Nuo V a. pradžios provinciją nuolat siaubė barbarų tautos – vestgotai, hunai. 489 m. ji tapo Ostgotų karalystės dalimi (manoma, kad išlaikė savo administracines funkcijas). 568 m. čia įsikūrė langobardai, kurie panaikino provinciją. Vietoj jos susiformavo Friulio kunigaikštystė.
Idrijca

**Idrijca** () – upė vakarų Slovėnijoje; Sočos kairysis intakas. Prasideda prie Voisko kaimo, Idrijos savivaldybėje. Teka tarpukalnių slėniu (tarp Cerkno ir Idrijos aukštumų) daugiausia į šiaurės vakarus, prateka karstines vietoves. Įteka į Sočą ties Mostu prie Sočos.

Didžiausi intakai: Belca, Zala, Cerknica, Bača (dešinieji), Nikomlja, Kanošica, Trebušica (kairieji).

Prie Idrijcos įsikūrę Idrijos, Spodnia Idrijos, Cerkno, Mosto prie Sočos miestai.
Idrija

**Idrija** () – miestas Slovėnijoje, Pajūrio krašte, įsikūręs Idrijcos upės slėnyje, Idrijos aukštumų papėdėje. Savivaldybės centras. Vystomas turizmas. Miestas buvo tradicinis gyvsidabrio gavybos centras. Dabar čia išlikę kalnakasių gyvenamieji namai, kasykla, teatras, 4 bažnyčios.

## Istorija

Gyvsidabris Idrijoje atrastas 1497 m., o pramoninė jo gavyba pradėta 1580 m. Metalas buvo randamas tiek skystu pavidalu, tiek kaip cinoberis. 1832 m. čia atrastas mineralas pagal miestą pavadintas idrialitu.

2012 m. Idrija, drauge su kitu gyvsidabrio kasybos miestu Almadenu (Ispanija), įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.


Image:Idrija town square.jpg|Miesto aikštė
Image:Gerwerkenegg1.JPG|Idrijos pilis
Image:AntonijevRov-Idrija.jpg|Kasyklos administracija


## Šaltiniai
Cerknas

**Cerknas** () – miestelis vakarų Slovėnijoje, Pajūrio regione, Cerkno aukštumose, prie Cerknicos upelio (Idrijcos intakas). Savivaldybės centras. Slidinėjimo kurortas. Yra Šv. Onos bažnyčia (1714 m.), Šv. Baltramiejaus bažnyčia, partizanų ligoninė. Kiekvieną pavasarį mieste vyksta karnavalas.
Tolminas

**Tolminas** () – miestas vakarų Slovėnijoje, Pajūrio regione, Sočos upės slėnyje, prie kelio į Idriją. Savivaldybės centras. Yra pilies griuvėsiai, Šv. Mergelės Marijos Ėmimo į Dangų bažnyčia, muziejus, biblioteka.

## Istorija

Kitados šioje vietovėje gyveno ilyrai, o vėliau teritorijas užkariavo romėnai. VI amžiuje apsigyveno slavai, dabartinių slovėnų protėviai.

Iki 1420 m. priklausė Akvilėjos patriarchatui, kai jį įsigijo Venecijos Respublika. 

1514 m. ji tapo Habsburgų nuosavybe. Pastarieji atidavė Tolminą Coronini-Cronberg šeimai. Viduramžių dokumentai liudija apie sukilimų seriją, kurios kulminacija buvo 1713 m. Tolmino valstiečių sukilimas. Tolimas tapo pasipriešinimo centru, o sukilimas iš Tolmino apygardos išplito į Vipavos slėnį, Karstą ir Brdą, o toliau – į šiaurinę Istriją. Sukilimą negailestingai nuslopino imperatoriškoji kariuomenė, o vienuolikai sukilimo vadų buvo nukirstos galvos.

XVI amžiuje vietovė tapo Gorizijos ir Gradiskos grafystės dalimi. 

Pirmojo pasaulinio karo metu Tolminas buvo pergalingo Sočos–Isonzo fronto perlaužimo tašku. 

1918 m. pabaigoje teritorija okupuota Italijos kariuomenės, 1918–1943 m. (nominaliai iki 1947 m.) buvo Italijos karalystės dalimi kaip Gorizijos provincijos Tolmino komuna. Išskyrus 1924–1927 m., kai Gorizijos provincija buvo panaikinta ir prijungta prie Udinės provincijos. 

1943–1945 m. nacistinės Vokietijos paversta karo zona Adrijos jūros pakrantėje. Savivaldybei priklausančiame Gorenja Trebušos kaime yra žinomos keturios masinės kapavietės iš vėlyvojo Antrojo pasaulinio karo etapo.

1945 m. miestą užėmė Jugoslavijos partizanai, o 1947 m. oficialiai prijungtas prie Jugoslavijos. Nuo tada Tolimas tapo neatsiejama Slovėnijos dalimi.

## Sportas
* NK Tolmin – futbolo klubas;
* „Brajdos“ stadionas (, talpinantis 500 žiūrovų.

## Išnašos

## Nuorodos
* oficiali miesto svetainė
Kranska Gora

**Kranska Gora** () – miestelis šiaurės vakarų Slovėnijoje, Krajinos regione, Julijos Alpėse, Savos aukštupio slėnyje. Savivaldybės centras. Keliai į Jesenices, Filachą, Tarvizijų, Bovecą (per Vršičiaus perėją). Svarbus kalnų slidinėjimo kurortas. Čia (Planicos slėnyje) vyksta slidinėjimo pasaulio čempionato etapas, yra slidinėjimo, šuolių nuo tramplino trasos. Apylinkėse gausu tradicinių Alpių kaimelių, kuriuose vystomas turizmas.

## Galerija

Image:Kranjska Gora, straatzicht met kerktoren foto4 2011-07-19 10.07.jpg|Miesto gatvė
Image:3266kranjskaGoraCentre.jpg|Centras
Image:Kranjska Gora 2.jpg|Panorama
Bovecas

**Bovecas** () – miestelis vakarų Slovėnijoje, Sočos aukštupio slėnyje, Julijos Alpių papėdėje. Savivaldybės centras. Pro miestą eina Tarvizijaus–Goricijos kelias, yra atšaka į Kranska Gorą. Vystomas turizmas.

## Istorija

Bovecas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1192 m., kai priklausė Akvilėjos patriarchatui.
Cerknicos ežeras

**Cerknicos ežeras** () – laikinas ežeras pietvakarių Slovėnijoje, karstiniame lauke (Cerknica Polėje), apsuptame Javorniko aukštumų ir Slivnicos. Po lietaus laukas užsipildo vandeniu, didžiausias ežero plotas gali siekti 38 km², gylis – iki 10 m (vidutinis plotas 26 km², gylis – 6,1 m). Požeminėmis ertmėmis ir kanalais sausrų metu vanduo nuteka ir laukas vėl tampa sausas. Ežero būklė yra labai nepastovi – jis gali neišnykti keletą metų iš eilės, o kartais nesusidaro visus metus. Svarbiausia gyvenvietė prie ežero – Cerknica.

Cerknicos ežeras minimas dar Stabono „Geografijoje“ kaip „marša, vardu Lugeonas“.
Cerknica

**Cerknica** () – miestas pietvakarinėje Slovėnijoje, Vidinės Krainos regione, prie nenuolatinio Cerknicos ežero. Savivaldybės centras.
Héldon Ramos

**Heldonas Augustas Almeida Ramosas** (*Héldon Augusto Almeida Ramos*; g. 1988 m. lapkričio 14 d.) – buvęs Žaliojo Kyšulio futbolininkas, atakuojančio plano saugas.

## Karjera
Pradėjo karjerą Portugalijoje, žaidė silpnesnėse lygose.

2011 m. pasirašė kontraktą su aukščiausiojo diviziono klubu „Marítimo“.

## Rinktinė
2008 m. debiutavo nacionalinėje rinktinėje.

Su Žaliojo Kyšulio rinktine dalyvavo 2013 m. Afrikos Tautų taurėje, kur įmušė svarbų įvartį į Angolos vartus, nulėmusį rinktinės patekimą į ketvirtfinalį.

## Dalyvavimas čempionatuose

|}

## Išnašos

## Nuorodos
*
Bžozovi Kontas (Liublino vaivadija)

**Bžozovi Kontas** () – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Komaruvkos valsčiuje, Palenkės Radzino apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Palenkės Komaruvkos, apie 27 km į rytus nuo Palenkės Radzino ir apie 67 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. 1919-1954 m. kaimas buvo Bžozovi Konto valsčiaus centras.
Derevična

**Derevična** () – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Komaruvkos valsčiuje, Palenkės Radzino apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į pietvakarius nuo Palenkės Komaruvkos, apie 21 km į rytus nuo Palenkės Radzino ir apie 65 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. 

## Istorija

Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1550 metais. Iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kolembrodai

**Kolembrodai** () – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Komaruvkos valsčiuje, Palenkės Radzino apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 8 km į šiaurės rytus nuo Palenkės Komaruvkos, apie 29 km į rytus nuo Palenkės Radzino ir apie 74 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1919 m. kaime įkurta Kolembrodų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo parapija. Per kaimą teka Žarnicos upė.
Palenkės Komaruvka

**Palenkės Komaruvka** () – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Komaruvkos valsčiuje, Palenkės Radzino apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 23 km į rytus nuo Palenkės Radzino ir apie 67 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Liublino. Kaime įsikūręs Palenkės Komaruvkos dekanatas.

## Istorija
1672 m. gyvenvietę įkurė Gardino Žemietijos maršalka Jonas Kazimieras Kirdiejus. 1685 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės. 1710 m. įkurta Palenkės Komaruvkos Švč. Jėzaus Širdies parapija. Iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. 1822 m. vasario 26 d. iš gyvenvietės atimtos miesto teisės. 1907–1910 m. buvo pastatyta *Švč. Jėzaus Širdies* bažnyčia. 1919–1929 m. kaimas buvo Želiznos valsčiaus centras. Iki II pasaulinio karo kaime veikė Palenkės Komaruvkos žydų kapinės.


Vaizdas:Kosciol komarowka podlaska.jpg|Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia
Viskai (reikšmės)

**Viskais** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Viskai (Palenkės Bialos apskritis);
* Viskai (Palenkės Radzino apskritis).
Palenkės Komaruvkos dekanatas

**Palenkės Komaruvkos dekanatas** () - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Palenkės Komaruvkos kaime.

## Parapijos

Dekanate yra 10 parapijų:

* Dreluvo Švč. Nekaltosios Mergelės Marijos parapija - Dreluvas;
* Genšo Šv. Juozapo parapija - Genšas;
* Kolembrodų Švč. Mergelės Marijos Apsilankymo parapija - Kolembrodai;
* Palenkės Komaruvkos Švč. Jėzaus Širdies parapija - Palenkės Komaruvka;
* Ostruvkų Šv. Stanislavo parapija - Ostruvkai;
* Pžegalini Dužės Švč. Mergelės Marijos Globėjos parapija - Pžegalini Dužė;
* Radčės Šv. Mikalojaus parapija - Radčė;
* Rudno Viešpaties Atsimainymo parapija - Rudnas;
* Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapija - Šustka;
* Vitorožo Šv. Arkangelo Mykolo parapija - Vitorožas.

## Nuorodos

* Aprašymas apie dekanatą (lenk.).
Bezvolia

**Bezvolia** () – kaimas Lenkijos rytuose, Vohino valsčiuje, Radzynio apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 3 km į šiaurės rytus nuo Vohino, apie 13 km į rytus nuo Palenkės Radzynio ir apie 60 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Kaime yra Bezvolios geležinkelio stotelė.

## Istorija

Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. XIX a. buvo rusinų cerkvė.

## Šaltiniai
Piratavimas XXI amžiuje

**[[Piratavimas]] XXI amžiuje** dažniausiai siejamas su piratavimu Somalyje, prasidėjusiu 2005 m. Nuo 2001 m. piratavimo didėjimas buvo pastebimas Indijoje, Indonezijoje, Bangladeše ir Vakarų Afrikoje.

2003 m. Tarptautinės jūrų organizacijos duomenimis įvyko 334 piratavimo veiksmai. 2004 m. piratų išpuolių paskaičiuota 325, iš jų 93 įvyko Indonezijoje. Per šiuos išpuolius žuvo 30 žmonių.
Mizerikordija

**Mizerikordija** () – ilgas siauras viduramžių durklas, naudotas pribaigti sunkiai sužeistiems riteriams, kariams. Pagal tokio gailestingumo dūrio (*[[Coup de grâce]]*) pavadinimą pavadintas ir pats durklas ( 'gailestingumas'). Durklo geležtė pakankamai plona ir tvirta, kad pramuštų tarpą tarp šarvų plokščių.

Mizerikordijomis nukaudavo mirtinai sužeistus riterius, jei nuo sužeidimo riteris turėdavo mirti ne išsyk. Taip pat mizerikordijas naudojo kaip paprastus durklus artimoje kovoje, jei su priešininku susikibdavo ir pasinaudoti kalaviju ar kitokiu didesnio nuotolio ginklu būdavo neįmanoma ar nepatogu. Mizerikordijos geležtė paprastai pratilpdavo pro šalmo antveidžio ar didšalmio akių plyšį, kad pasiektų smegenis arba pradurdavo plokštinių šarvų sandūras ar silpnas vietas, kad pasiektų širdį.

Mizerikordijos žinomos nuo XII a., jos buvo Vokietijos, Anglijos karių ginkluotėje.

## Taip pat skaitykite
* Rondelis
* Stiletas
* Coup de grâce

## Nuorodos
Tom Thibodeau

**Tomas Tibodo** (, g. 1958 m. sausio 17 d.) – JAV krepšinio treneris. 2020–2025 m. treniravo Niujorko „Knicks“ ekipą.

Savo trenerio karjerą Tibodo pradėjo 1989 m., tapęs Minnesota Timberwolves klubo trenerio asistentu. Iki pat 2010 m. jis būdavo trenerių asistentu ir pats vadovauti komandai pradėjo tik perėjęs į Čikagos „Bulls“ klubą.

Po pirmo sezono su „Bulls“ ekipa treneris buvo pripažintas NBA metų treneriu. Jis pakartojo naujo trenerio pergalių rekordą, laimėjęs su komanda 62 rungtynes pirmojo sezono metu.

2012 m. treneris vadovavo Rytų visų žvaigždžių rinktinei. Po šio sezono Tibodo tapo antruoju metų trenerio rinkimuose.

## Šaltiniai
Ryto gimnazija

**Ryto gimnazija**:

* Druskininkų „Ryto“ gimnazija (anksčiau Druskininkų 3-oji vidurinė mokykla) – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Druskininkuose;
* Švenčionių rajono Pabradės „Ryto“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Pabradėje (Švenčionių raj.);
* Vilniaus rajono Rudaminos „Ryto“ gimnazija – dieninė, savarankiško mokymosi bendrojo lavinimo mokykla Vilniaus raj.
Palenkės Komaruvkos Švč. Jėzaus Širdies parapija

**Palenkės Komaruvkos Švč. Jėzaus Širdies parapija** () – katalikų parapija, įkurta 1710 metais, Palenkės Komaruvkos kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Komaruvkos dekanatui. 1907-1910 m. pastatyta dabartinė parapijos bažnyčia.

## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.)
Bojanuvka

**Bojanuvka** () – kaimas Lenkijos rytuose, Vohino valsčiuje, Palenkės Radzino apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į šiaurės vakarus nuo Vohino, apie 9 km į rytus nuo Palenkės Radzino ir apie 61 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kuraševas (Liublino vaivadija)

**Kuraševas** () – kaimas Lenkijos rytuose, Vohino valsčiuje, Palenkės Radzino apskrityje, Liublino vaivadijoje.
Suchovolia (reikšmės)

**Suchovola** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Suchovola (Palenkės vaivadija);
* Suchovola (Palenkės Radzino apskritis).
Osova (reikšmės)

**Osova** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Osova (Palenkės vaivadija);
* Osova (Palenkės Radzino apskritis).

## Nuorodos

* [Osowa [Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografinis žodynas|Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne], Tom VII (Netrebka – Perepiat) z 1886 r. (lenk.)].
Ostruvkai (reikšmės)

**Ostruvkai** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Ostruvkai (Palenkės vaivadija);
* Ostruvkai (Liublino vaivadija).
Vohino Senosios žydų kapinės

**Vohino Senosios žydų kapinės** () – žydų kapinės Vohino kaime. Nėra tiksliai žinoma kada kapinės buvo įkurtos. XIX a. įkurtos Vohino Naujosios žydų kapinės. Per II pasaulinį karą kapinės buvo sunaikintos. Po karo kapinių vietoje pastatyti gyvenamieji namai. 

## Literatūra

* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990, s. 58.
 
## Nuorodos

* Aprašymas apie kapines (lenk.).
Vohino Naujosios žydų kapinės

**Vohino Naujosios žydų kapinės** () – žydų kapinės Vohino kaime, *ul. Parczewskiej* gatvėje. Kapinės įkurtos XIX amžiuje. Kapinių plotas 0,5 ha. Kapinės neaptvertos, kapinėse išlikę apie 50 akmeninių antkapių. 

## Literatūra

* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990, s. 58.
 
## Nuorodos

* Aprašymas apie kapines (lenk.).
Vohino Šv. Onos parapija

**Vohino Šv. Onos parapija** () – katalikų parapija, įkurta 1537 metais, Vohino kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Radzino dekanatui. 1837-1854 m. pastatyta dabartinė mūrinė parapijos bažnyčia.

## Nuorodos

* Parapijos tinklalapis (lenk.);
* Aprašymas apie parapiją (lenk.).
Bezvolios geležinkelio stotelė

**Bezvolos geležinkelio stotelė** () – geležinkelio stotelė Bezvolos kaime, rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Radzino apskrityje, Vohino valsčiuje. Stotelė priklauso Lukuvas-Liublinas geležinkelio linijai. Iki Lisiovulkos geležinkelio stotelės yra 5,2 km ir iki Milanuvo geležinkelio stotelės yra 9,9 km.

## Nuorodos
* Aprašymas apie stotelę (lenk.).
Lisiovulkos geležinkelio stotelė

**Lisiovulkos geležinkelio stotelė** () – geležinkelio stotelė Lisiovulkos kaime, rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Radzino apskrityje, Vohino valsčiuje. Stotelė priklauso Lukuvas-Liublinas geležinkelio linijai. Iki Palenkės Radzino geležinkelio stoties yra 6,3 km ir iki Bezvolos geležinkelio stotelės yra 5,2 km.

## Nuorodos
* Aprašymas apie stotelę (lenk.)
Palenkės Radzino dekanatas

**Palenkės Radzino dekanatas** () - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Palenkės Radzino mieste.

## Parapijos

Dekanate yra 10 parapijų:

* Borkų Švč. Mergelės Marijos Tikinčiųjų Globėjos parapija - Borkai;
* Gonsiorų Šv. Andriaus Bobolio parapija - Gonsiorai;
* Kocko Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija - Kockas;
* Palenkės Radzino Dievo Motinos Globėjos parapija - Palenkės Radzinas;
* Palenkės Radzino Šv. Onos parapija - Palenkės Radzinas;
* Palenkės Radzino Šv. Trejybės parapija - Palenkės Radzinas;
* Turuvo Šv. Antano Paduviečio parapija - Turuvas;
* Ulan Majorato Šv. Malgožatos parapija - Ulan Majoratas;
* Vohino Šv. Onos parapija - Vohinas;
* Vola Osovinskos Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapija - Vola Osovinska.

## Nuorodos

* Aprašymas apie dekanatą (lenk.).
Aleksandruvka (Palenkės Bialos apskritis)

**Aleksandruvka** () – kaimas Lenkijos rytuose, Dreluvo valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Kvasuvka (reikšmės)

**Kvasuvka** () vadinami kaimai Lenkijoje:

* Kvasuvka (Liublino vaivadija);
* Kvasuvka (Palenkės vaivadija).
Okopai (reikšmės)

**Okopais** () vadinami 
kaimai Lenkijoje:

* Okopai (Palenkės Bialos apskritis);
* Okopai (Palenkės vaivadija).

kaimas Ukrainoje:
* Okopai (Borščivo rajonas).
Vitorožo Šv. Arkangelo Mykolo parapija

**Vitorožo Šv. Arkangelo Mykolo parapija** () – katalikų parapija, įkurta 1919 metais, Vitorožo kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Komaruvkos dekanatui. 1739 m. pastatyta dabartinė parapijos bažnyčia.

## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.) .
Dolhos Šv. Barbaros parapija

**Dolhos Šv. Barbaros parapija** () – katalikų parapija, Dolhos kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Mendzyžeco dekanatui. 1991 m. pastatyta dabartinė parapijos Dolhos Šv. Barbaros bažnyčia.

## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.).
Palenkės Mendzyžeco dekanatas

**Palenkės Mendzyžeco dekanatas** () - tai vienas iš 25 katalikų, Sedlcų vyskupijos dekanatų. Dekanato centras yra Palenkės Mendzyžeco mieste.

## Parapijos

Dekanate yra 11 parapijų:

* Bžozovica Dužos Šv. Maksimilijano Kolbio parapija - Bžozovica Duža;
* Dolhos Šv. Barbaros parapija - Dolha;
* Konkolevnica Vschodnios Šv. Filipo Nerio parapija - Konkolevnica Vschodnia;
* Kožuškų Švč. Mergelės Marijos Nekaltojo Prasidėjimo parapija - Kožuškai;
* Kževicos Škaplierių Dievo Motinos parapija - Kževica;
* Manių Dievo Motinos Globėjos parapija - Maniai;
* Palenkės Mendzyžeco Karaliaus Kristaus parapija - Palenkės Mendzyžecas;
* Palenkės Mendzyžeco Šv. Apaštalų Petro ir Povilo parapija - Palenkės Mendzyžecas;
* Palenkės Mendzyžeco Šv. Mergelės Marijos Sutuoktinio Juozapo parapija - Palenkės Mendzyžecas;
* Palenkės Mendzyžeco Šv. Mikalojaus parapija - Palenkės Mendzyžecas;
* Polskovolos Šv. Apaštalo Jono parapija - Polskovola.

## Nuorodos
* Aprašymas apie dekanatą (lenk.)
Šustkos Švč. Mergelės Marijos Gimimo parapija

**Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapija** () – katalikų parapija, įkurta 1919 metais, Šustkos kaime. Parapija priklauso Sedlcų vyskupijos Palenkės Komaruvkos dekanatui. 1888-1890 m. pastatyta Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia.

## Nuorodos

* Parapijos tinklalapis (lenk.);
Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia

**Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo bažnyčia** () – katalikų bažnyčia esanti Šustkos kaime. Bažnyčioje įsikūrusi Šustkos Šv. Mergelės Marijos Gimimo parapija. Bažnyčia buvo pastatyta 1888-1890 m., pagal architekto *Viktoro Sičugovo* projektą. Iš pradžių šventovė tarnavo kaip cerkvė. Nuo 1931 m. priklausė neounitams, o po II pasaulinio karo atiteko katalikams.
Sokulės geležinkelio stotis

**Sokulės geležinkelio stotis** () – geležinkelio stotis Sokulės kaime, rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje, Dreluvo valsčiuje. Stotis priklauso Varšuva-Terespolis geležinkelio linijai. Iki Porosiukų geležinkelio stotelės yra 7,5 km ir iki Šachų geležinkelio stotelės yra 3 km.

## Nuorodos
* Aprašymas apie stotį (lenk.).
Celuikai

**Celuikai** (, ) – kaimas Lenkijos rytuose, Palenkės Bialos valsčiuje, Palenkės Bialos apskrityje, Liublino vaivadijoje. Kaimas yra apie 17 km į šiaurės vakarus nuo Palenkės Bialos ir apie 98 km į šiaurę nuo vaivadijos centro Liublino. Nuo XIV a. iki 1795 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Šachų geležinkelio stotelė

**Šachų geležinkelio stotelė** () – geležinkelio stotelė Šachų kaime, rytų Lenkijoje, Liublino vaivadijoje, Palenkės Bialos apskrityje, Dreluvo valsčiuje. Stotelė priklauso Varšuva-Terespolis geležinkelio linijai. Iki Sokulės geležinkelio stoties yra 3 km ir iki Sitno geležinkelio stotelės yra 3,1 km.

## Nuorodos
* Aprašymas apie stotelę (lenk.).
Dolhos Šv. Barbaros bažnyčia

**Dolhos Šv. Barbaros bažnyčia** () – katalikų bažnyčia esanti Dolhos kaime. Bažnyčioje įsikūrusi Dolhos Šv. Barbaros parapija. Pirmoji medinė bažnyčia buvo pastatyta 1604 m., kurios statybas finansavo Janušas Zbaraskis. 1675 m. pastatyta nauja bažnyčia. 1766 m. pastatyta mūrinė bažnyčia, kurios statybas finansavo Augustas Čartoriskis. 1989 m. bažnyčia sudegė, 1990-1991 m. atstatyta.
Franopolis (reikšmės)

**Franopoliu** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Franopolis (Liublino vaivadija);
* Franopolis (Mazovijos vaivadija).

## Nuorodos

* [Franopol I [Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografinis žodynas|Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne], Tom II (Derenek – Gżack) z 1881 r. (lenk.)];
* [Franopol II [Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografinis žodynas|Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne], Tom XV, cz. 1 (Abablewo – Januszowo) z 1900 r. (lenk.)].
Hola (reikšmės)

**Hola** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Hola (Palenkės Bialos apskritis);
* Hola (Vlodavos apskritis).
Elektrinio lauko stipris

**Elektrinio lauko stipris** – vektorinis fizikinis dydis, savo skaitine verte lygus jėgai \vec F, veikiančiai vienetinį teigiamą krūvį q:

: \vec E= \frac{\vec F}{q}.

Elektrinio lauko stipris \vec E yra pagrindinė elektrinio lauko charakteristika. Jo kryptis, esant teigiamam taškiniam krūviui, yra nukreipta nuo krūvio, o esant neigiamam krūviui – į krūvį. Elektrostatinės sąveikos jėgoms galioja superpozicijos principas. Elektrinio lauko stiprio matavimo vienetas SI sistemoje yra N/C arba V/m. Taškinio krūvio *q* sukurtas elektrinio lauko stipris taške, nutolusiame atstumu *r* nuo to krūvio, gali būti apskaičiuotas naudojantis Kulono dėsniu:

: \vec E = \frac{1}{4 \pi\varepsilon_0}\cdot\frac{q}{r^2}\cdot\frac{\vec r}{r},
: E \equiv |\vec E| = \frac{1}{4 \pi\varepsilon_0}\cdot\frac{q}{r^2}.

Elektrinio lauko stipris taip pat gali būti skaičiuojamas naudojantis tokia išraiška:

:\mathbf{E} = \sigma \mathbf{J},

čia **J** – elektros srovės tankio vektorius ir *σ* - nuo medžiagos priklausantis elektrinis laidis. 

## Ryšys su potencialu
Elektrinis laukas gali būti sukurtas ne vien statiniu krūviu, bet taip pat kintant magnetiniam laukui. Elektrinio lauko stiprio ryšys su elektromagnetinio lauko potencialu bendru atveju užrašomas taip:

: \vec E = - \nabla\varphi - \frac{\partial \vec A}{\partial t},

Tuo tarpu Faradėjaus indukcijos dėsnis, kur **B** – magnetinė indukcija, turi tokį sąryšį:

:\mathbf{B} = \nabla \times \mathbf{A}.

Iš čia Maksvelo lygtis:

:\nabla \times \mathbf{E} = -\frac{\partial \mathbf{B}} {\partial t}.

Lygtyse \varphi, \vec A – atitinkamai skaliarinis ir vektorinis potencialai, o \nabla – gradiento operatorius (Nabla).

## Šaltiniai
Igas

**Igas** () – miestelis vidurio Slovėnijoje, į pietus nuo Liublianos. Savivaldybės centras. Yra 1780 m. pastatyta Šv. Martyno katalikų bažnyčia, taip pat yra XIV a. Šv. Jurgio bažnyčios griuvėsiai. Igo apylinkėse yra priešistorinės namų ant polių gyvenvietės liekanų (UNESCO pasaulio paveldo objektas – „Alpių priešistoriniai būstai ant polių“).

## Istorija

Igas rašytiniuose šaltiniuose minimas nuo 1249 m. Viduramžiais Igu vadintas kraštas, o miestelis buvo žinomas kaip *Studenec*. Pokario metais čia veikė Jugoslavijos politinių kalinių darbo stovykla.
Pelkinė notra

**Pelkinė notra** (*Stachys palustris*) – notrelinių (*Lamiaceae*) šeimos augalas, priklausantis notros (*Stachys*) genčiai. Augalas yra daugiametis, priskiriamas nuodingiesiems augalams. Jos gumbai naudojami maistui, taip pat yra naudojama ir liaudies medicinoje.

## Požymiai

Šio augalo stiebas keturbriaunis, status, plaukuotas, iki 1 m aukščio, lapai priešiniai, pailgai lancetiški, karbuoti, pamatai širdiški, viršūnės smailios, apatiniai – kotuoti, viršutiniai – bekočiai, stiebas ir lapai apaugę standžiais, žemyn palinkusiais plaukeliais, Lapų pažastyse išaugę žiedų menturiai susitelkę į viršūninius, pertrauktus, varpiškus žiedynus. Taurelė plaukuota, taisyklinga, su 5 trikampiškais nusmailėjusiais danteliais. Vainikėlis nešvariai rožinis, dvilūpis. Apatinė lūpa triskiautė, vidurinė skiautė stambesnė už šonines, lygiakraštė; viršutinė neskiautėta, lygiakraštė, gana plati ir išgaubta. Kuokeliai 4, žydėjimo metu visi susiglaudę, baigiant žydėti išsilenkia į lauko pusę. Vaisiai – šiek tiek pailgi rudi riešutėliai. Vienas augalas gali išauginti jų apie 240. Sėklos dygsta pamažu, geriausiai – kelis kartus peržiemojusios. Pirmaisiais metais išauga tik menkos, silpnai išsišakojusios šaknys, taip pat antžeminės augalo dalys – lapuotos atžalos. Šių apatinės šakutės įsiskverbia į žemę, kur iš jų išauga stiebagumbiai. Tačiau daug didesni stiebagumbiai užauga ant požeminių atžalų. Jie yra keturbriauniai, pailgi gelsvi, sudaryti iš atskirų narelių su dviem pumpurais. Rudenį, nudžiūvus antžeminiai daliai, gumbai lieka žiemoti. Pavasarį arba vasaros pradžioje ji auga toliau ir leidžia lapuotas atžalas.

Žydi liepos – rugsėjo mėnesiais. Dauginasi sėklomis.

## Paplitimas ir naudojimas

Auga daržuose, laukuose, krūmuose ir pakrūmėse, kirtimuose, dykvietėse, paprastai apydrėgniuose ir drėgnuose dirvožemiuose. Lietuvoje dažna.

Žiedai turi nektaro, lankomi vabzdžių. Augalas nuodingas. Palaipų gumbeliai trapūs, jais augalas lengvai dauginasi ir plinta. Šiuos gumbelius galima virti ir valgyti kaip daržovę. Sėklų aliejus tinka geros kokybės pokosto gamybai. Antžeminė augalo dalis dažo audinius žalia spalva. Kartais vartojamas kaip vaistinis augalas.

## Nuorodos

* Straipsnis apie pelkinę notrą