Gibė

**Gibė** (gezas: ጊቤ) – istorinis Etiopijos regionas pietvakarinėje šalies dalyje. Jo centrinė dalis yra dabartinio Oromijos regiono Džimos zona.

## Geografija
Gibės regionas užima aukštikalnių kraštą, apribotą upių. Jo rytine riba teka Gibės upė, už kurios gyvena guragiai ir hadijai. Pietinė riba yra Godžebas, už kurio yra Kafa ir Dauras. Šiaurės vakaruose nuo Gibės yra Velega, šiaurėje - Damotas, o šiaurės rytuose - Ševa. Vakaruose yra Ilubaboras.

Kalnyne prasideda upės Gebė, Didesa, Tundžas, kurių slėniai skaido regioną į keletą dalių. Regionui būdinga tai, kad čia auga tropiniai miškai, kuriuose gyvena Afrikinė civeta, naudojama muskuso gamybai. Čia taip pat labai tinkamos sąlygos auginti kavą. Viena pagrindinių žemės ūkio kultūrų yra netikrasis bananas ensete.

Platesne prasme į regiono apibrėžimą įtraukiamos ir teritorijos į pietus nuo Godžebo upės (Kafa, Velaita, Dauras) bei šiaurėje (Bizamas, Končas, Damotas). Visas šias teritorijas iki XVII a. siejo giminingos gongų kalbos. XIX a. tyrėjai šią didelę teritoriją, apimančią dab. Vakarų Ševos, Džimos, Jemų, Kefos, Kontų, Daurų ir Volaitų zonas, vadino **Didžiuoju Damotu**, o jų sukurtas valstybėles - **Gongų valstybėmis**.

## Istorija

Senieji regiono gyventojai buvo omotų gongų tautos, kurių teritorijos driekėsi nuo Mėlynojo Nilo šiaurėje iki Omo pietuose. X-XV a. gongai čia sukūrė daug valstybėlių nuo Damoto šiaurėje iki Velaitos pietuose. Būsimajame Gibės regione tai buvo Jama (Džandžeras) (dab. Jemų zona), kurios valdovai titulavosi *koynab*, Inarėja su valdovais *Hinnare tato*, ir Garo (arba Bošas) su valdovais *tatu*. Jos prekiavo su krikščioniška Etiopijos imperija šiaurėje ir musulmonų sultonatais rytuose, tačiau neperėmė nė vienos iš šių religijų, o išpažino vietinę pagonybės formą. Galingiausia valstybe ankstvuoju laikotarpiu buvo Damotas.

Regionas buvo toli į pietus nuo Etiopijos imperijos centrų, kas lėmė jo vėlyvą įsitraukimą į Etiopijos civilizaciją. Tačiau apie 1316 m. imperatorius Amde Seyon I (1314-1344) nukariavo šį kraštą, valstybėlės ėmė mokėti duoklę Etiopijos imperijai, čia ėmė plisti Etiopijos krikščionybė. Po to, kai Damotas paverstas Etiopijos provincija, suklestėjo Inarėja, kuri tapo vietine hegemone.

XVI a. pabaigoje Oromo migracijos laikais gongų teritorijos patyrė oromų invazijas. Šie sunaikino Damotą, izoliavo Jamą ir nusiaubė Kafą bei Inarėją. Bėgdami nuo oromų antpuolių, dalis gongų migravo į vakarus, kur jų palikuonys yra anfilai, šekai ir borai. Krašte oromai sukūrė savo federaciją, vadinamą Sadača, kuri toliau vykdė karą su vietos karalystėmis.

XVIII a. pradžioje žlugus Enarėjai, jos gyventojų likučiai persikėlė į Kafos karalystę. Į šiaurę nuo Godžebo oromai asimiliavo gongų tautas, paskleidė savo kalbą, bet perėmė vietos papročius, valdysenos principus. XIX a. pradžioje jie regione ėmė kurti savo smulkias valstybėles. Svarbiausios tarp jų buvo: Limu-Enarėja (1800 m.), Guma (1810), Goma (1820 m.), Džima (1830 m.) ir Gera (1835 m.).

Valstybių valdovai buvo tituluojami *moti*, išskyrus Limu-Enarėją (*supera*). Kiekviena tokių valstybių buvo apsupta ilgų užtvarų (iš džiovintų žabarų), kurios driekdavosi myliomis. Tarp atskirų valstybių egzistavo neutralios zonos, vadinamos *moga*, o į valstybes buvo patenkama per specialius vartus *kella*, kur buvo imami mokesčiai. Valstybėlės gyveno iš prekybos. Pagrindinės prekės buvo auksas, civetų muskusas, kava ir vergai.

Dauguma vietos valstybėlių buvo prijungtos prie Etiopijos imperijos 1886–1900 m., valdant imperatoriui Menelikui II. Paskutinioji, 1932 m. nepriklausomybės neteko Džima, kuri išsaugojo laisvę iki savo valdovo Abba Jifar II mirties.

1936 m. Etiopiją prijungus prie Italijos Rytų Afrikos, Gibės regionas priskirtas Galų-Sidamų provincijai. Etiopijai iškovojus nepriklausomybę, po 1942 m. administracinių reformų regionas padalintas tarp Kafos provincijos ir Ilubaboro provincijos. Po 1995 m. administracinės reformos didžiuma regiono pateko į Oromijos regioną. Čia suformuota Džimos zona.

## Išnašos