open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Dėmėtasis elnias

**Dėmėtasis elnias** (*Cervus nippon*) – elninių (*Cervidae*) šeimos, tikrųjų elnių (*Cervus*) genties žinduolis.

## Morfologija
Kūno ilgis 150–180 cm, uodega 14–19 cm. Patinas sveria 100–130 kg, patelė 60–85 kg. Dėmėtasis elnias smulkesnis už taurųjį, tačiau jo ragai šakotesni. Kailis vasarą ryškiai rudas, žiemą pilkšvas. Ant nugaros, menčių ir šonų išsidėsčiusios išilginėmis eilėmis baltos dėmelės. Pažastys, kirkšnys, pilvo galas ir uodegos apačia balti. Ragai su 4-5 atšakomis, juos meta balandžio – gegužės mėn., nauji užauga ir nusivalo iki rugsėjo mėn. pradžios.

## Mityba
Maitinasi lapuočių medžių ir pušų šakelėmis, lapais, pumpurais, ūgliais, taip pat žole, grybais, viržiais, mėlynių uogienojais.

## Paplitimas pasaulyje
Tai vietinė Rusijos Tolimųjų Rytų Primorės krašto bei Rytų Azijos valstybių – Korėjos, Japonijos, Kinijos (rytuose), Taivano, Vietnamo (šiaurinės dalies) faunos rūšis.

### Paplitimas Lietuvoje
Tai nėra natūrali Lietuvos faunos rūšis. Lietuvoje introdukuotas nuo 1954 m. Kauno raj., Dubravos miške, bet gyvybinga populiacija nesusiformavo. Medžioklės terminai nenumatyti, nes natūraliai gamtoje beveik nesutinkami, gyvena tik aptvaruose.

## Hibridizacija su kitomis rūšimis
Kai kuriose Europos šalyse yra pastebimas introdukuotų dėmėtųjų elnių poravimasis su vietinais tauriaisiais elniais, gimsta hibridiniai palikuonys   ir nuo to kenčia tauriųjų elnių genofondas. Saugant tauriųjų elnių kaip vietinės rūšies genofondą nuo šio pavojaus, būtina dėmėtuosius elnius laikyti tik aptvaruose ir iki minimumo riboti jų populiaciją Lietuvoje, ypač vengiant abiejų populiacijų kontaktų gamtoje. Galbūt vertėtų visai eliminuoti dėmėtuosius elnius iš Lietuvos faunos, nes tai yra įvežtinė rūšis (introdukuota) iš Tolimųjų Rytų regiono, neturinti pranašumų prieš vietinius tauriuosius elnius.

Taip pat poruotis tarpusavyje gali visos tikrųjų elnių genties rūšys.

## Papildomai skaityti
* Svetimžemės ir invazinės Lietuvos žinduolių rūšys

## Šaltiniai

## Nuorodos

* iucnredlist.org / Cervus nippon, *[[Anglų kalba|anglų k.]]*
* arkive.org / Sika deer (''Cervus nippon'') , *anglų k.*
* bbc.co.uk / Sika deer , *anglų k.*
* europe-aliens.org / Cervus nippon , *anglų k.*
* animaldiversity.org / ''Cervus nippon'', *anglų k.*
* ultimateungulate.com / ''Cervus nippon'', *anglų k.*
* robinsonlibrary.com / Sika Deer , *anglų k.*
* news.bbc.co.uk / Scotland’s deer are changing shape due to hybridisation, *anglų k.*
* ed.ac.uk / Red deer at risk from cross-breeding, *anglų k.*
Kantas (Kirgizija)

**Kantas** () – miestas šiaurės Kirgizstane, Ču srityje, 20 km į rytus nuo Biškeko. Svarbus pramoninis ir žemės ūkio centras. Yra Rusijos karinė oro bazė.

## Istorija

Tarybiniais metais Kante gyveno nemažai Pavolgio vokiečių, tačiau po 1990 m. smukus vietiniai ekonomikai dauguma jų išsikėlė.

## Sportas
* Abdyš-Ata – futbolo klubas

## Šaltiniai
Lioliai

**Lioliai** – miestelis Kelmės rajono savivaldybėje, 9 km į pietus nuo Kelmės, prie senojo kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Liolių šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia (pastatyta 1768 m.), veikia Liolių pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-86017), senelių namai, kultūros namai, ambulatorija. Į pietryčius nuo miestelio stūkso Liolių piliakalnis.

## Etimologija

Lioliai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas nuo asmenvardžio *Liolys, Liolis* daugiskaitos.

## Geografija

Lioliai įsikūrę Rytų Žemaičių plynaukštėje, dešiniojo Dubysos intako Dratvens upės krante.

## Istorija

Į pietryčius nuo Liolių yra I tūkstantmečio 1-osios pusės Gaučiškės piliakalnis (Liolių piliakalnis, Vainikė, Vainikės kalnas). Nuo XV a. žinomas Liolių dvaras. 1508 m. Liolių dvaro savininkas Mykolas Viekavičius gavo Ldk Žygimanto Senojo leidimą aplink dvarą kurti miestą, rengti turgus ir laikyti smukles. Pirmąją Liolių bažnyčią Mykolas Viekavičius pastatydino 1522 m. XVI a. antroje pusėje – 1628 m. ją buvo pasisavinę evangelikai reformatai. 1709–1710 m. maru išmirė visi Liolių gyventojai, XVIII a. miestelis sunyko. XIX a. pabaigoje Lioliai – miestelis ir dvaras Raseinių apskrities Kelmės valsčiuje.

1908 m. įsteigtas Lietuvių katalikių moterų draugijos skyrius, turėjęs savo arbatinę ir senelių prieglaudą. Po Antrojo pasaulinio karo miestelio apylinkėse veikė Vėgėlės rinktinės (vėliau Žebenkšties rinktinė) J. Venclausko-Gritėno (slap. Baronas, Kalnietis) vadovaujama Lietuvos partizanų kuopa. 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1946 m. įkurta biblioteka.

1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 2009 m. patvirtintas Liolių herbas.

|}

## Architektūra
* Medinė barokinė Liolių Šv. apaštalų Simono ir Judo Tado bažnyčia, pastatyta 1768 m., manoma, 1878 m. pristatytas bokštas. Bažnyčios viduje yra medinis barokinis Didysis altorius su skulptūromis (XVIII a. pradžia), medinė sakykla (XIX a.), paveikslų („Švč. Mergelė Marija, krikščionių globėja“ XVIII a., „Švč. Mergelės Marijos pasirodymas šv. Kazimierui“ XIX a. pradžia), du žalvariniai varpai (vienas išlietas 1734 m., meistras A. Dorlingas, kitas – 1796 m.).
* Bažnyčios šventoriuje – medinė trijų tarpsnių su akmenų mūro pagrindu varpinė, 1857 m.
* Medinė kapinių koplyčia, 1853 m.
* Koplytstulpis su ornamentuotu kryželiu ir skulptūra, statytas XIX a. pabaigoje.
* Paminklas Lietuvos partizanams, pastatytas 1995 m.

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Algimantas Semaška. Kelionių vadovas po Lietuvą. – Vilnius, Algimantas, 2000. ISBN 9986-509-50-5
* 
* Žemėlapiai
Ubiškė

**Ubiškė** – miestelis Telšių rajono savivaldybėje, 2 km į pietus nuo kelio . Pietinį miestelio pakraštį riboja Vilniaus–Klaipėdos geležinkelis. Seniūnaitijos centras. Stovi medinė Ubiškės Šv. Angelų Sargų bažnyčia (pastatyta 1851 m.; su varpine). Veikia Ubiškės mokykla-darželis, biblioteka, paštas (LT-88018). Vakaruose telkšo Ubiškės tvenkinys – Pateklos upės išsiplėtimas. Per Virvytę nutiestas Ubiškės–Vainočių geležinkelio tiltas.

Greta miestelio – Ubiškės kaimas.

## Etimologija

Pavadinimas kildinamas iš asmenvardžių *Ubà, Ubis, Ubỹs*.

## Istorija

XVIII a. minimas Ubiškės dvaras, kurį valdė Šilauskai. XIX a. Ubiškė – miestelis Šiaulių apskrities Luokės valsčiuje.

Pirmoji bažnyčia pastatyta 1784 metais, jos pirmuoju kunigu buvo Antanas Šleževičius, atsikėlęs iš Telšių parapijos Eigirdžių filijinės bažnyčios. Iki 1784 metų Ubiškės bažnyčios vietoje kaimo kapinėse stovėjo koplyčia, minima Luokės Katalikų bažnyčios metrikų knygose. 

|}

## Gyventojai

## Sportas
* FK Patekla Ubiškė (futbolas)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Istorija ir žemėlapiai
Bezdonys

**Bezdonys** – miestelis Vilniaus rajono savivaldybėje, 6 km į pietryčius nuo Nemenčinės, prie geležinkelio Vilnius–Daugpilis, į šiaurės rytus nuo Vilniaus. Seniūnijos centras, yra 3 seniūnaitijos. Bezdonių girioje auga iš medžių suformuotas rekordinio dydžio užrašas „Žalgiris 600“. Miestelyje stovi medinė Bezdonių Švč. Mergelės Marijos Aušros Vartų Gailestingumo Motinos bažnyčia (pastatyta 1937 m.), veikia lietuviška Bezdonių Saulėtekio pagrindinė mokykla ir lenkiška Bezdonių Julijaus Slovackio gimnazija, biblioteka, paštas (LT-15023), Bezdonių geležinkelio stotis. Pro Bezdonis teka Neries kairysis intakas Bezdonė. Miestelio pakraštyje išlikęs Arvydų-Bezdonių dvaras.

## Etimologija

Gyvenvietės vardas yra slaviškos kilmės, nuo  (lenkų kalba irgi panašiai) – „bedugnis“. Tikriausiai jis kilęs nuo upelio Bezdonės (tokiam vardui tikriausiai turėjo įtakos gilumas). Iš senų laikų atėję pasakojimai teigia, kad šiame iš pažiūros sekliame upelyje nuskendę nemažai žmonių, taip ir neįstengusių pasiekti jo dugno. XVI a. raštuose paminėti senieji lietuviški miestelio ir upelio pavadinimai – „Bedugnis“ bei upelis „Bedugnayta“.

Miestelio herbe atspindėta liaudies etimologija, pagal kurią Bezdonys siejami su tarmišku žodžiu *bezas*, reiškiančiu alyvmedį. Pasakojama, kad dvaro ponaičiui tėvai neleidę vesti kaimo mergelės Danutės. Jaunuolis sielvartavęs dėl savo meilės ir šaukęs lenkiškai *Bez Dany żyć nie mogę* („be Danos negaliu gyventi“). Jos atminimui neva ir buvo pradėtos sodinti alyvos, o gyvenvietė imta vadinti Bezdonimis.

Yra versijų, teigiančių, kad lietuviškoji lytis galėjusi būti *Beduoniai* (t. y. kilusi nuo žodžių *be duonos*).

## Istorija

Žinomi nuo XV a. – pasak J. Dlugošo, 1415 m. Bezdonis aplankė Ldk Jogaila. 1516 m. Ldk Žygimantas Senasis dvarą su malūnu padovanojo Vilniaus pilininkui U. Hozijui. Bezdonių dvaras priklausė įvairiems šeimininkams, 1609–1773 m. – Vilniaus jėzuitams, po to – Edukacinei komisijai.

1860 m. pro miestelį nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis, įsteigta Bezdonių geležinkelio stotis, pirmoji pakeliui iš Vilniaus į Peterburgą), miestelis ėmė plėstis. 1865 m. įsteigta odų dirbtuvė, 1886 m. – taukų lydykla, klijų virykla, spirito varykla. XIX a. Bezdonys – kaimas ir dvaras Vilniaus apskrities Nemenčinės valsčiuje.

1908 m. rugsėjo 26 d. Bezdonių apiplėšimo metu miestelio geležinkelio stotyje Lenkijos socialistų partijos kovinė grupuotė, vadovaujama J. Pilsudskio, apiplėšė traukinį ir pasisavino neregėtai didelę pinigų sumą – 0,2 mln. rublių.

Nuo 1915 m. vadinami miesteliu. 1941–1944 m. per vokiečių okupaciją netoli Bezdonių buvo koncentracijos ir sovietinių karo belaisvių stovyklos, kuriose buvo nužudyta apie 25 tūkst. tarybinių karių ir 300 žydų. Bezdonyse buvo Vilniaus getui pavaldi žydų darbo stovykla, kuri panaikinta 1943 m. balandį kalinius sušaudant. Po Antrojo pasaulinio karo beveik visi gyventojai (išskyrus 3 šeimas) repatrijavo į Lenkiją.

2025 m. patvirtintas Bezdonių herbas.

|}

## Gyventojai

1774 m. Bezdonyse gyveno 10 šeimų.

## Miestų partnerystė
*  Milomlinas, Lenkija
*  Elkas, Lenkija
*  Vepšas, Lenkija

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Miesteliai.lt
Arktūras

**Arktūras** (α Boo, Alpha Boötis) – 4-a pagal ryškumą naktinio dangaus žvaigždė Jaučiaganio žvaigždyne. Tai – K klasės raudonoji milžinė, didžiąją energijos dalį spinduliuojanti infraraudonaisiais spinduliais.

### Pavadinimai
Pavadinimas kilęs iš graikų k., reiškia „Lokės gynėjas“. Arabiškai žvaigždė vadinama *Haris-el-sema* (dangaus sargas). 

Polinezijos jūrininkams tai buvo svarbi žvaigždė, vadinama Hokule'a („Džiaugsmo žvaigždė“), nes Havajuose ji būna zenite.
Gemologija

**Gemologija** – mineralogijos šaka, apimanti papuošalų ir brangakmenių tyrimus ir savybių, vertės, tikrumo nustatymą. Viena iš gemologijos užduočių nustatyti metodus kaip atskirti natūralius brangakmenius nuo sintetinių ir imitacijų. Gemologai tiria akmens fizines savybes, skaidrumą, svorį, nušlifavimo kokybę bei kitas savybes ir pagal tai gali nustatyti akmens vertę.

Gemologija neturi nieko bendro su ezoteriniais akmenų poveikio nustatymais, gydymu akmenimis.

Pasaulyje egzistuoja daug gemologų asociacijų ir profsąjungų.

Kai kurie gemologai specializuojasi tik tam tikroje srityje – briliantai, safyrai, rubinai ir panašiai. Šiais laikais gemologų paslaugų paklausa labai išaugo dėl sintetinių brangakmenių gamybos (pvz., cirkono, moisonito), nes nekvalifikuotas asmuo neatskirs dirbtinio akmens nuo tikro.

## Institutai ir laboratorijos

### Žymiausi gemologijos intitutai ir laboratorijos pasaulyje:
* Amerikos brangakmenių (*angl.* - gem) asociacija - AGS
* Azijos gemologijos mokslų institutas - AIGS
* Kanados gemologijos asociacija - CGA
* Kanados gemologijos institutas - CIG
* Europos gemologijos laboratorija (įvairiose pasaulio vietose) - EGL
* Australijos gemologijos asociacija - GAA
* Didžsios britanijos gemologijos asociacija - Gem-A
* Amerikos gemologijos institutas - GIA
* Giobeleno brangakmenių laboratorija (Šveicarija) - GGL
* Tarptautinis gemologijos institutas (įvairiose pasaulio vietose) - IGI
* Italijos gemologijos institutas - IGI
* Prancūzijos gemologijos laboratorija - LFG
* Šveicarijos geologijos institutas - SSEF
* Universali gemologijos laboratorija (Izraelis) - GCI
* Indijos gemologijos institutas - GII
* Indonezijos gemologijos centras - COG

## Nuorodos
* Tarptautinis gemologijos institutas  
* Lietuvos prabavimo rūmai 
* Your Gemologist: Nemokamas informacijos šaltinis gemologijos studentams ir besidomintiems
RJ-45

**RJ-45** ('R**egistered **J**ack **45**' ) – kompiuterio techninės įrangos elementas, RJ-xx šeimos elektrinė jungtis, naudojama dviem ar daugiau kompiuterių sujungti į tinklą.

Aštuonių kontaktų išdėstymą jungtyje () nusako T568A arba T568B standartas.
Grūšlaukė

**Grūšlaukė** – kaimas šiaurinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, 11 km į šiaurės rytus nuo Darbėnų ir 10 km į vakarus nuo Salantų. Seniūnaitijos centras. Yra paštas (LT-97029), ambulatorija, pagrindinė mokykla, girininkija, Šv. Jono Nepomuko bažnyčia (1988–1995 m.). Veikia kapinės, pora parduotuvių, kavinė. Per miestelį teka Grūšlaukio upelis (Akmenos baseinas). Kaimas garsėja Užgavėnių tradicijomis.

## Etimologija

Pavadinimas kildinamas iš žodžių:  () ir *laukas*. Pasakojama, kad toje vietoje augo kriaušių laukai. Senesnės vietovardžio lytys yra *Grūšlaukis, Grūšlaukiai*.

## Istorija

Pirmąkart paminėta 1568 m. sudarytame Žygimanto Augusto Platelių valdos žemėlapyje. Vėliau priklausė Vladui Rancui. Jį 1675 m. padalinus, įkurtas Grūšlaukės dvaras, kurį valdė didikai Vainos, Oginskiai, Masalskiai, Potockiai (1795–1806 m.), Zubovai (1806–1824 m.) ir Tiškevičiai (1824–1922 m.)

1750 m. buvo 73 kiemai. 1758 m. kaimui suteikta privilegija rengti 3 metinius prekymečius. 1778 m. kunigaikštis Ignotas Oginskis pastatė bažnyčią (1945 m. sudegė, 1988–1995 m. atstatyta). Nuo XVIII a. pab. Grūšlaukė vadinama miesteliu.

1821 ir 1843 m. buvo 71, 1846 m. – 68 dūmai, 1866 m. miestelyje buvo 18, o kaime – 30 kiemų. Grūšlaukės valstiečiai dalyvavo 1831 m. ir 1863 m. sukilimuose. 1863 m. Grūšlaukės sukilėliams vadovavo Juozas Norvilas.
 
1853 m. įkurta pradinė mokykla. Po 1861 m. žemės reformos šalia miestelio buvo įkurti Pagrūšlaukės ir Laukelių kaimai. 1861–1880 ir 1915–1918 m. miestelis buvo valsčiaus administracinis centras, 1861–1940 ir 1941–1944 m. – seniūnijos, 1940–1941 ir 1944–1977 m. – apylinkės administracinis centras.

Po 1922 m. Lietuvos žemės reformos Grūšlaukė išskirstyta į vienkieminius ūkius. 1923 m. bažnytkaimyje buvo 76 kiemai.

1941, 1948–1949 ir 1951 m. į Sovietų sąjungos gilumą ištremta 40 gyventojų. 1945–1951 m. Grūšlaukės miškuose bazavosi Kardo rinktinės partizanai.

1947–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. Joje nuo 1949 m. veikė septynmetė, aštuonmetė, devynmetė, nuo 1999 m. Grūšlaukės pagrindinė mokykla. 1952 m. įsteigta biblioteka, kultūros namai.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Aleksandras Bendikas, knygnešys, lietuviškos spaudos leidėjas.
* Aleksas Jonkus, partizanas, Kardo rinktinės narys.
* Antanas Klanius-Klanevičius, menininkas, skulptorius, dievdirbys.
* Adolfas Kontrimas, partizanas, Kardo rinktinės narys, politinis kalinys ir tremtinys.
* Kazimieras Kontrimas, partizanas, Kardo rinktinės kūrėjas ir vadovas.
* Juozapas Paulauskas, liaudies menininkas, medžio drožėjas, dievdirbys ir knygnešys.
* Kazimieras Paulauskas, tautodailininkas ir pedagogas.

## Kultūros paveldas
* Grūšlaukės kapinių koplyčia su sienine tapyba (1749 m.).
* Paminklas Kardo rinktinės partizanams (1999 m.).
* Kapas. Palaidotas liaudies meistras Juozapas Paulauskas (1860–1945).
* Kapas. Palaidotas Lietuvos partizanas, politinis kalinysir tremtinys Adolfas Kontrimas (1917–2006).
* Monumentalus kryžius su Nukryžiuotojo skulptūra (1897 m.; meistrai Antanas Stonius ir Juozapas Paulauskas).
* Kapinių ir pakelės koplytėlės su šventųjų skulptūromis (XX a.).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Kaimo istorija
* 
*
Victor Hugo

**Viktoras Hugo** (**Victor-Marie Hugo**, 1802 m. vasario 26 d. – 1885 m. gegužės 22 d.) – prancūzų poetas, dramaturgas, romanistas, tapytojas ir dizaineris. Jis laikomas žymiausiu prancūzų romantizmo poetu.

## Biografija

V. Hugo gimė 1802 m. Bezansono mieste (Franš Kontė provincijoje). Tai trečiasis ir paskutinis Napoleono kariuomenės kapitono L. S. Hugo (1773–1828) ir Sophie Trébuchet (1772–1821) šeimos vaikas. Jaunystėje jis buvo rojalistas ir klasicistas, vėliau – liberalas ir romantikas. Po 1848 m. revoliucijos pasisakė esąs respublikonas, išrenkamas Steigiamojo susirinkimo deputatu. Vėliau išvyko iš Prancūzijos ir 18 m. praleido emigracijoje. Šį laikotarpį poetas vadina „savanoriška tremtimi”. Tėvynėn grįžo Prancūzijos – Prūsijos karo metu.

V. Hugo taip pat buvo tapytojas ir dizaineris, jis savo namuose sukūrė išradingą dekorą. Manoma, kad jo tapybos kūriniai ilgą laiką turėjo įtakos impresionizmui ir siurrealizmui.

Iki gilios senatvės V. Hugo aktyviai dalyvavo visuomenės gyvenime, daug rašė. Jam mirus Prancūzijoje paskelbtas nacionalinis gedulas, laidotuvių procesijoje dalyvavo apie milijoną žmonių. Palaidotas Paryžiaus Panteone.

V. Hugo tapo vienu iš trijų pagrindinių šventųjų garbinamų Vietnamo religijoje *Cao Dai*.

## Kūriniai
### Kūriniai
(nepilnas sąrašas)
* (1822 m.) Odės ir kiti eilėraščiai (*Odes et Poésies diverses*)
* (1823 m.) Odės (*Odes*)
* (1824 m.) Naujosios odės (*Nouvelles Odes*)
* (1826 m.) Odės ir baladės (*Odes et ballades*)
* (1826 m.) Biug Žargalis (*Bug-Jargal*)
* (1827 m.) Kromvelis (*Cromvell*)
* (1829 m.) Orientalės (*Les Orientalles*)
* (1830 m.) Ernani (*Hernani*)
* (1831 m.) Paryžiaus katedra (*Notre-Dame de Paris*)
* (1831 m.) Rudens lapai (*Les Fueilles d’automne*)
* (1832 m.) Karalius linksminasi (*Le Roi s’amuse*)
* (1833 m.) Marija Tiudor (*Marie Tudor*)
* (1835 m.) Sutemų giesmės (*Les Chants du crepuscule*)
* (1837 m.) Vidiniai balsai (*Les Voix intérieures*)
* (1838 m.) Ruy Blasas (*Ruy Blas*)
* (1840 m.) Spinduliai ir šešėliai (*Les Rayons et les ombres*)
* (1859 m.) Amžių legenda (*La Légende des siècles*, į lietuvių k. išversta 1927-1930 m.)
* (1862) m. Vargdieniai (*Les Misérables*, į lietuvių k. pradėta versti 1905 m., 5 t. išversti 1935-1936 m. ir 1955-1957 m., 4 t. - 1955 m. ir 2020 m.)
* (1866 m.) Jūros darbininkai (*Les Travailleurs de la mer*) 
* (1869 m.) Žmogus, kuris juokiasi (*L'Homme qui rit*)
* (1873 m.) Devyniasdešimt tretieji metai (*Quatrevingt-treize*)
* (1874 m.) Mano sūnūs (*Mes Fils*)
### Vertimai į lietuvių kalbą
Viktoro Hugo kūryba į lietuvių kalbą pradėta versti iškart po autoriaus mirties, dar 1886 m.

XIX a. pab. periodinėje spaudoje paskelbta eilėraštis *Patremptoji*, romano *Vargdieniai*, pamfleto *Napoleonas Mažasis* ištraukų. 1907 m. išleistas knygos *Popiežius* fragmentas „Vaišės Jėzaus Kristaus pas popiežių Pijų IX“.

## Šaltiniai

## Nuorodos

(anglų kalba)
* V. Hugo kūrinių kritika, aprašymai, biografija
* Biografija ir 1851-ųjų kalba 

(lietuvių kalba)
* V. Hugo biografija
* V. Hugo
Nut

**Nut** (**Nuta**, **Nutė**, **Ni**, **Ne**) egiptiečių mitologijoje – dangaus deivė. Epitetas *Didžioji žvaigždžių motina* liudija jos artumą kitoms deivėms motinoms: Mut ir Hator.

Heliopolio Eneadoje Nut buvo oro dievo Šu ir drėgmės deivės Tefnut dukra. Žemės dievo Gebo sesuo ir žmona, Ozyrio ir Izidės, Seto ir Neftidė motina. Ra motina ir duktė.

## Vaizdavimas

Vaizduojama kaip kosminė karvė, kurios papilvė nusėta žvaigždėmis. Ant savo nugaros nešanti Ra laivą: keturios karvės kojos, tai keturi Dangaus stulpai ir keturi tiesos ramsčiai.

Dar vaizduojama kaip nuogos moters kūno pavidalo skliautas, po kuriuo guli Gebas, o visą žvaigždėtą Nut kūną iškėlęs laiko dievas Šu, atskirdamas Dangų ir Žemę, t. y. Nut ir Gebą. Saulė leidžiasi į Nut burną, teka iš jos įsčių, o jos kūnas yra duatas – dausų ir sielų transformacijų pasaulis. Kadangi deivė Nut simbolizuoja horizontą, Žemę ji liečia tik rankų ir kojų pirštų galiukais, o jos vyras Gebas guli po ja, stovinčiu falu nukreiptu į ją.

Nut vardo hieroglifas reiškia „vandens puodynė“, manoma, kad tai gali būti susiję ir su vaisingumu.

## Kultas
„Piramidžių tekstai“ rodo Nut ryšį su pomirtiniu pasauliu, nes ji pakelia mirusiuosius į dangų, taip pat saugo laidojimo rūsius. Sarkofagų dangčių vidų dažnai puošia Nut atvaizdas kaip moters, iškeltose rankose laikančios saulės diską.

Pradžioje buvusi dienos deivė, vėliau tapo dangaus personifikacija.

## Mitai
Pagal archajišką kosmogoninį mitą, iš Nut gimė saulė ir žvaigždės, ji tvarko jų judėjimą dangaus skliaute, bet kas vakarą Nut praryja savo vaikus – dangaus šviesulius, o kas rytą vėl juos pagimdo. Saulė Ra kiekvienos savo kelionės pabaigoje, po saulėlydžio, įeina į Nut burną ir kiekvieną rytą atgimsta iš Nut vulvos, tada pateka saulė. Todėl Gebas susipyksta su Nut, dievas Šu atskiria žmoną nuo vyro, palikdamas Gebą apačioje, o Nut pakeldamas į viršų.

Dieną Nut ir jos vyras Gebas, Žemės dievas, būna atskirai, tačiau kiekvieną vakarą Nut nusileidžia į Žemę jo aplankyti ir dėl to sutemsta.

Nut helėnų tapatinama su Rėja.

## Nuorodos
*
Amonas

Egiptiečių mitologijoje **Amonas** arba **Amunas** – vienas pagrindinių panteono dievų, saulės dievas. Amono šventasis gyvūnas – avinas.

## Kultas
Ikonografijoje Amonas vaizduotas vyru (kartais su avino galva) su karūna, dviem plunksnomis ir saulės disku. Iš pradžių Amonas buvo vietinis Tėbų dievas, viršesnis už vietinį karo dievą Montą. Ilgainiui Amono kultas paplito ir kitose vietose, tačiau tik susiliejęs su Heliopolio saulės dievu Ra. Naujosios karalystės laikais Amono Ra kultas išplito po visą Senovės Egiptą. Tai liudija jam, jo žmonai – deivei Mutai ir jų sūnui – dievui Chonsui pastatytos didingos šventyklos Karnake ir Luksore (prie Tėbų).

Kaip „artimasis“ ir net „asmeninis“ dievas, Amonas yra faraono tėvas. Luksoro šventyklos freskoje vaizduojama, kaip Amonas, įgijęs faraono Tutmozio IV (XV a. pr. m. e.) pavidalą, patenka į faraono žmonos apartamentus, ji, „išvydusi dievo Amono grožį, labai nudžiugo“, o vėliau pagimdė sūnų, būsimąjį faraoną Amenchotepą III, kurio vardas reiškia „Amonas patenkintasis“. Daugelyje tekstų atsispindi Amono – „tėvo“ ir faraono – „sūnaus“ santykiai. Paskutiniuoju Naujosios Karalystės laikotarpiu (XIII–XI a. pr. m. e.).

Amonas buvo „artimasis dievas“ ir eiliniams egiptiečiams. Tai liudija daugelis (apie 150) tekstų, kuriuose Amonas apibūdinamas kaip teisingas ir gailestingas dievas. Amonas yra ir dievas orakulas: pagal jo nurodymus faraonė Hašepsuta (XVI a. pr. m. e.) rengia prekybinę ekspediciją į Puntą, faraonas Ramzis II paskiria vyriausiu Tėbų žyniu Nebunenefą. I tūkst. pr. m. e. Amono orakulo svarbiausiu centru tampa dievo šventykla Sivos oazėje Libijos dykumoje, į šią šventyklą 332 m. pr. m. e. atvyko ir Aleksandras Makedonietis, norėdamas sužinoti savo ateitį. Amono kultas buvo paplitęs ir už Nilo slėnio, ypač Nubijoje (dabartinis Sudanas), kur jis įgijo valstybinį pobūdį ir kur svarbiausia Amono hipostaze galima laikyti Napatos valstybės (VIII–VI a. pr. m. e.) svarbiausiąjį dievą – Napatos Amoną.

## Mitai
Amonas buvo Heliopolio eneados vyriausiasis dievas, Memfio ogdoadoje kartu su „sukurtąja“ deive Amauneta įkūnijo neįžvelgiamą kosminę tamsą – vieną iš pirminių Visatos elementų. Įsigalint sinkretizmui, Amonas susiliejo ne tik su Ra, bet ir su Atumu, Minu, Ptachu, Sobeku, Chapu ir kt. Amonas – polifunkcialus dievas, visapusiškos veiklos demiurgas. Iš pradžių jis sukūrė pats save, paskui – pasaulį, dievus ir žmones. Kaip vienkartinio veiksmo demiurgas, Amonas yra „tolimasis dievas“, bet jis ir kaip artimasis dievas be paliovos ir aktyviai dalyvauja gamtos dievų ir žmonių gyvenime.
Nunas

**Nunas** (**Naunetė**, **Naun**; „vadeningasis, paslankusis“) egiptiečių mitologijoje – dievybė, pirmykščių vandenų, pasaulinio okeano ir pirmykščio Chaoso įpavidalinimas. Tat visų dievų Tėvas ir Motina tuo pat metu.

Vaizduojamas pirminių vandenų pavidalu. Kosmose jį atspindi naktinė Duato pusė, į kurią nusileidžia „mirusios“ žvaigždės.

## Kultas

Nunas – nenusakomas, nesuvokiamas ir negarbinamas.

Savo ruožtu Hermopolio religiniame spekuliatyviniame mokyme apie ogdoadą Nunas ir jo moteriškos lyties antrininkė *Naunetė*, kuri įkūnija pirmykštį okeaną kaip vieną iš Visatos pradmenų ir pirminių elementų.

## Mitai
Pasak kosmogoninių ir teogoninių mitų, iš Nuno atsirado visata, dievai ir žmonės.

Pasaulio sukūrimo mito Heliopolio variante sakoma: „Aš (Ra), sukūriau Žemę ir Dangų iš Nuno, iš nebūties“.

Senovės egiptiečių panteone Nunas buvo sukurtoji dievybė, kurią stengtasi konkretizuoti senovės egiptiečių mitografijoje, nurodant jos vietą ir vaidmenį dievų šeimoje, pvz., eschatologiniame mite „Žmonių sunaikinimas“ Ra laiko Nuną dievų sueigos pirmininku, vadina jį „vyriausiasis iš dievų, iš kurio esu kilęs“. Nunas atsako: „Sūnus mano Ra, dievas, kuris yra didingesnis už savo kūrėją, už tuos, kas jį sukūrė“. Tai rodo, kad Nunas nepretenduoja į aukščiausią dievų panteono vietą.
Migelis de Servantesas Savedra

**Migelis de Servantesas Savedra** (**Miguel de Cervantes Saavedra**, 1547 m. rugsėjo 29 d. – 1616 m. balandžio 22 d.) – ispanų rašytojas. Jo žymiausias kūrinys „Išmoningasis idalgas Don Kichotas iš La Mančos” laikomas vienu iš geriausių Vakarų literatūros kūrinių.

## Biografija
Migelis Servantesas gimė 1547 m. Alcázar de San Juan. Jis buvo ketvirtas vaikas nuskurdusioje savamokslio karo gydytojo šeimoje. Ieškodami geresnio gyvenimo, jie nuolat kėlėsi iš miesto į miestą. Apie M. Servanteso vaikystę žinoma nedaug. Spėjama, kad jis galėjo lankyti jėzuitų mokyklą. Mokėsi pas žymų to meto erazmitą Chuaną Lopesą de Ojosą, kuris savo knygoje išspausdino pirmuosius M. Servanteso sonetus. Jie buvo skirti karalienei Izabelei Valua, trečiajai Ispanijos karaliaus Pylipo II žmonai.

Nuo pat vaikystės labai daug skaitė. 1568 m. kaip Ispanijos kardinolo Akvivos sekretorius, išvyko į Italiją, dalyvavo kare su turkais ir mūšyje neteko kairiosios rankos. Plaukdamas atgal į tėvynę, pakliuvo į jūros plėšikų rankas ir 5 metus išbuvo nelaisvėje Alžyre. Keletą kartų bandė bėgti, bet nesėkmingai. Grįžęs į Ispaniją, negalėdamas pragyventi iš literatūrinio darbo, ėjo mokesčių rinkėjo pareigas. Apkaltintas išeikvojimu, kelis kartus sėdėjo kalėjime.

Paskutiniaisiais gyvenimo metais M. Servantesas tapo dvasininku ir pamokslavo gimtajame Alkalos miestelyje. Migelis Servantesas mirė Madride 1616 metais balandžio 22 d., palaidotas balandžio 23 d., tais pačiais metais kai Anglijoje savo gyvenimo kelią užbaigė kitas visų laikų genijus – Šekspyras .

## Kūriniai
Rašytojas sukūrė poetinių kūrinių, parašė pastoralinį romaną „Galatėja”, 10 dramų, 13 novelių rinkinį „Pamokomosios novelės”, satyrinę poemą „Kelionė į Parnasą”. Labiausiai jį išgarsino romanas „Išmoningasis idalgas Don Kichotas iš La Mančos”, kurio pirmoji dalis išleista 1605 m., o antroji – 1615 m. Parašė riterinį romaną, pjesių. 

## Šaltiniai

## Nuorodos
(anglų kalba)
* 
* Servanteso projektas
Prokionas

**Prokionas** (Alpha Canis Minoris, α CMi) – dvinarė, ryškiausia Mažojo Šuns žvaigždyno ir 7-a pagal ryškumą naktinio dangaus žvaigždė žvaigždyne. Lietuvoje matomas žiemą, kartu su Sirijumi bei Betelgeize sudaro „Žiemos trikampį“. Viena artimiausių Saulei žvaigždžių. 

## Dvinarės sistemos komponentės
Pagrindiniai parametrai
* Apisukimo periodas – 40,82 metų
* Ekscentricitetas – 0,36

### Prokionas A
7 kartus už Saulę šviesesnė geltona submilžinė. 
### Prokionas B
Baltoji nykštukė, nutolusi nuo pagrindinės žvaigždės maždaug per 16 a.v..

## Pavadinimas
Graikų. k. *προκύον* (*Prokyōn*) reiškia „Prieš šunį (pirmiau šuns)“ (kur pagrindinį Šunį simbolizuoja Sirijus, abu yra medžiotojo Oriono šunys). Pavadinimas paaiškinamas tuo, kad Prokionas pateka anksčiau už Sirijų. Panašios dviejų šunų asociacijos buvo pas egiptiečius ir babiloniečius. 

Kiti pavadinimai: *Elgomaisa, Algomeysa, Antecanis*.
Kininis muntjakas

**Kininis muntjakas** (*Muntiacus reevesi*) – elninių (*Cervidae*) šeimos žinduolis. Kūno ilgis 75-95 cm, svoris – 10-18 kg. Išgąsdintas garsiai loja. Patinai su nedideliais smailiais ragais ir į iltis panašiais viršutiniais iltiniais. dantimis, kuriais gali smarkiai sužeisti savo varžovą.

Gyvena Rytų Azijoje. Minta sultingais ūgliais, žolėmis, riešutais.
Indinis muntjakas

**Indinis muntjakas** (*Muntiacus muntjak*) – elninių (*Cervidae*) šeimos žinduolis. Paplitęs Pietų Azijoje (Indijoje, Šri Lankoje, Pakistane, Šri Lankoje), Pietryčių Azijoje (taip pat ir Malajų salyne), Pietų Kinijoje.

Kūno aukštis 40-65 cm, ilgis 89-135 cm, masė 15-35 kg.
Baltauodegis elnias

**Baltauodegis elnias** (*Odocoileus virginianus*) – elninių (*Cervidae*) šeimos žinduolis. Paplitęs nuo Kanados iki Pietų Amerikos šiaurinės dalies. Kūno ilgis apie 1,8-2,4 m, masė – iki 140 kg. Gyvena grupėmis. Ištikus pavojui pakelia uodegą ir švysteli ryškia balta apačia, tuo įspėdamas kitus bandos narius. Ragus meta apie vasario mėn, o nauji išauga balandžio – gegužės mėn. Prieš rują nutrina ragus dengiančią odą, kad lieka vien kaulas.
Šiaurinis elnias

**Šiaurinis elnias** (*Rangifer tarandus*) – elninių (*Cervidae*) šeimos porakanopis žinduolis. Gyvena grupėmis Eurazijos, Šiaurės Amerikos tundroje, lygumų ir kalnų taigoje. Šiaurės Amerikoje gyvenantis šiaurinio elnio porūšis vadinamas **karibu** vardu. 

## Apibūdinimas
Patinų kūno ilgis iki 220&nbsp;cm, aukštis ties mentėmis iki 140&nbsp;cm, masė iki 220&nbsp;kg. Patelės mažesnės. Šiaurinis elnias apaugęs ilgais tankiais plaukais. Vasarą pilkai rusvas, žiemą beveik baltas. Ant kojų kailis tamsesnis. Galva nedidelė, ausys trumpos. Ragai masyvūs, su akine atšaka vienoje pusėje. Patinų ragai didesni negu patelių. Kojų viduriniai pirštai platūs, plokšti, šoniniai ilgi, todėl lengvai gali vaikščioti po gilų sniegą. 

Gyvena bandomis. Minta kerpėmis, samanomis, medžių pumpurais, lapais, uogomis, grybais, nors laikomas žolėdžiu, bet retkarčiais minta lemingais. Žiemą migruoja į pietus, kur ieško miškų prieglobsčio. Kasdien nueina 15–65&nbsp;km. Poligamas. Veda 1, rečiau 2 jauniklius. Nėštumas 210–240 d. Jauniklius veda gegužės – birželio mėn. Subręsta antraisiais gyvenimo metais. 


Vaizdas:Herd of Caribou.jpg|Masinė karibų migracija Aliaskoje.
File:Caribou traversant la rivière aux Feuilles.jpg|Karibai plaukia per upę.
File:Woodland_Caribou_Southern_Selkirk_Mountains_of_Idaho_2007.jpg|Miškiniai karibai – nykstantys.
Vaizdas:Svalbardrein pho.jpg|Elnias Svalbarde.


## Kultūrinė reikšmė
Antropologai teigia, kad šiaurinis elnias gali būti pats svarbiausias medžiojamas gyvūnas žmonijos istorijoje. Tiek Šiaurės Amerikos, tiek Eurazijos gyventojams ši rūšis buvo labai svarbi išgyvenimo atžvilgiu, ypač medžiotojams ir rankiotojams gyvenusiems taigoje bei tundroje. Manoma, jog jų medžioklė prasidėjo vidurinio ir vėlyvojo akmens amžiaus laikotarpyje.

Speigratyje gyvenantys inuitai iki šių dienų išlaikę karibų medžiojimo tradicijas. Pastarieji nepasiduoda prijaukinimui, o Sibiro tautos (nencai, chantai, dolganai, čiukčiai, koriakai, evenkai, evenai) ir Laplandijos samiai verčiasi elnininkyste.

Mėsa valgoma, iš odos siuvami drabužiai. Iš laukinių šiaurinių elnių kilo naminiai ir taip atsirado naujas verslas – elnininkystė.


Vaizdas:Reindeer herding.jpg|Samių prijaukinta elnių banda Švedijoje.
Vaizdas:Reindeer pulling sleigh, Russia.jpg|Sibiro tautų pakinkyti elniai Rusijoje.
File:Archangel_reindeer3.jpg|Sibiro tautų pakinkyti elniai XIX a.
File:Reindeer_milking.jpg|Elnės melžimas XIX a.


## Šaltiniai
Dovydo elnias

**Dovydo elnias** (*Elaphurus davidianus*) – elninių (*Cervidae*) šeimos žinduolis. Stambus, sveria 150-210 kg, paplitęs Rytų Azijoje, su plačiomis kanopomis ir ilga uodega bei per nugarą einančiu tamsiu dryžiu. Žiemą kailis tamsiai gelsvai rudas, pilko atspalvio, vasarą – ryškiai rausvai rudas. Patino ragai su atgal nukreiptomis atšakomis. Rūšis gamtoje buvo išnaikinta, gyvena tik zoologijos soduose.

## Kilmė
Dovydo elniai laisvėje jau senai išnykę. Šie elniai buvo auginami Kinijos imperatoriaus parke netoli Pekino. XIX amžiuje ten nukeliavo vienuolis Armandas Dovydas. Jau 1866 metais jis parvežė elnių porą į Europą. 1869 metais jie buvo apgyvendinti Londono zoologijos sode. 1895 metais Kinijoje išsiliejo Geltonoji upė ir nugriovė imperatoriaus parko tvorą. Daug elnių paskendo, kiti išsilakstė po apylinkes ir buvo sumedžioti. Laisvėje šie gyvūnai išnyko 1900 metais. Pekino zoologijos sode paskutinė dovydo elnio patelė nugaišo 1920 metais. Tuo metu Europoje šių gyvūnų populiacija gausėjo labai lėtai. Bedfordo hercogas uždarė likusius 18 elnių savo dvare ir jau 1932 metais ten gyveno 182 gyvūnai. Per II pasaulinį karą keli elniai buvo nuvežti į Londono zoologijos sodą, o iš ten pasklido po visą pasaulį. Šiuo metu pasaulio zoologijos soduose gyvena apie 500 Dovydo elnių.

## Dauginimasis
Dovydo elniai poruojasi birželį-liepą. Patelės tuo metu laikosi bandomis kuriose būna vienas patinas. Patinai per poravimosi laikotarpį aršiai kovoja, nugalėjęs poruojasi su visomis patelėmis. Kai patinų jėgos nelygiavertės, silpnesnysis dažniausiai pasitraukia be didesnės kovos, tačiau susitikus lygiaverčiams priešininkams prasideda arši kova. Patinai badosi ragais, kandžiojasi ir atsistoję ant užpakalinių kojų spardosi. Patelių nėštumas trunka 250-270 dienų. Dažniausiai gimsta vienas jauniklis, rečiau du. Jauniklių kailis būna smėlio spalvos arba rusvas. Jaunikliai žinda motinos pieną šešias savaites, paskui pradeda ėsti žolę.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* arkive.org
Grosuliaras

**Grosuliaras**, *viluitas* – Ca3Al2(SiO4)3, granatų grupės silikatas, brangakmenis.

Pagal Moso skalę kietumas apie 7.

Žodis *grosuliaras* kilo iš lotyniško agrasto pavadinimo *grossularia*, pirmąkart rastas Sibire.

Spalvos – bespalvė, žalia, geltonai žalia, geltona, balta, ruda, oranžinė, raudonai oranžinė. Stambesni grosuliarai būna daugiaspalviai.

### Variacijos
* Hesonitas (**esonitas**, **cinamono akmuo**) – permatomas oranžinis, rudai oranžinis.
* Nefritas
* **Romanzovitas**
* Rozolitas – šviesiai rožinis.
* Tsavoritas – permatomas smaragdiškai žalias.
* **Agrastinis granatas** – šviesus žaliai rudas – agrasto spalvos.
* **Avietinis granatas** – aviečių spalvos.
* **Imperinis granatas** – permatomas šviesiai rožinis.
* **Leukogranatas** – permatomas bespalvis.
* **[[Hidrogrosuliaras]]**.

### Radimvietės
Šri Lanka, Rusija (Viliujaus upėje), Tanzanija (Umba upėje), Kenija, Meksika ir JAV, (Kalifornija, Vašingtonas). Pietų Afrikos Respublikoje rasti grosuliarai vadinami „Transvalio žadeitais“.

Vašingtone Smitsono muziejuje saugomas 64,2 karatų svorio grosuliaras.

### Panaudojimas juvelyrikoje
Plačiausiai gemoms naudojami tsavoritas ir hesonitas.

### Nuorodos
*Meksikoje rastas mineralas
Babirusa

**Babirusa** (*Babyrousa babyrussa*) – kiaulinių (*Suidae*) šeimos žinduolis.aptinkamas Indonezijos Sulavesio, Togiano, Sulos ir Buru salose. Jeigu babirusa nebrūžintų savo lenktų ilčių, jos užaugtų tokio ilgio, kad įsismeigtų į paties gyvūno kaukolę. Oda beveik plika, raukšlėta. Patinų viršutinės iltys labai ilgos (iki 30 cm). Jos styro į viršų, o galai užsilenkę atgal.
Karpotis

**Karpotis** (*Phacochoerus aethiopicus*) – kiaulinių (*Suidae*) šeimos žinduolis. Jo masė iki 150 kg. Turi milžiniškas iltis ir kietas odos karpas galvos šonuose.

Gyvena Afrikos savanose – rytinėje Etiopijoje, šiaurės vakariniame ir pietiniame Somalyje bei šiaurinėje Kenijoje. Pietinėje Kenijoje gyvena izoliuota populiacija. Daugiausia gyvena žemumose ir retai pasiekia aukštesnius nei 1400 m virš jūros lygio regionus. Būdingos buveinės – sausosios savanos, krūmynai ir atviri miškai.

## Išvaizda
Kūnos ilgis 100–150 cm, uodega 35–45 cm ilgio. Patinai didesni už pateles. Aukštis ties ketera 50 cm. Sveria 45–130 kg. Turi dideles iltis. Kailis trumpas ir rusvas.

## Šaltiniai
Nemunėlis

**Nemunėlis** ()&nbsp;– upė Lietuvos šiaurėje, Rokiškio ir Biržų rajonų teritorijose ir Latvijos pietuose. Ilgis 191&nbsp; km (Lietuvoje&nbsp;– 151&nbsp; km), baseino plotas 4048 km² (Lietuvoje&nbsp;– 3770&nbsp; km²).

Pradžia Lūšnos ežere, 6 km į pietus nuo Rokiškio. Teka į šiaurės vakarus, pro Panemunėlį, Kazliškį, Panemunį, Kvetkus, Nemunėlio Radviliškį. Nuo versmių 75 km teka Lietuvos teritorija, nuo Neretos žiočių&nbsp;– 76&nbsp; km Lietuvos–Latvijos valstybės siena, toliau neša vandenis Latvijoje ir ties Bauske susilieja su Mūša į Lielupę.

Didžiausi intakai:
* Kairieji&nbsp;– Beržuona (Nemunėlis), Apaščia, Bėnupė; (Lietuvos teritorijoje)
* Dešinieji&nbsp;– Laukupė, Vingerinė, Vyžuona, Nedžiupis, Nereta (Lietuvoje), Susėja, Viesytė, Rikonių upelis, Žiūrų upelis, Saulės upelis (Latvijoje).

Vaga aukštupyje 2–3 m pločio, vidurupyje iki 40 m, žemupyje iki 60 m. Vagos pakraščiai užželia. Gylis aukštupyje 0,3-0,7 m, žemupyje 1,5-3,5 m. Vidutinis nuolydis Lietuvoje 70&nbsp; cm/km. Pavasarį žemupyje vanduo pakyla >4 m.

Žymesni tiltai (pasroviui): Panemunėlio tiltas, Degenių tiltas, Kvetkų tiltas, Germaniškio tiltas.

Pavasarį Nemunėlis ties Tabokine nuplukdo 49 %, vasarą 11 %, rudenį 20 %, žiemą 20 % metinio nuotėkio. Rimšiuose ir Tabokinėje yra vandens matavimo postai. Nemunėlio slėnio ruožas nuo Tabokinės iki Apaščios žiočių (Biržų rajonas) įeina į Nemunėlio-Apaščios geologinį draustinį.

Upėvardis arba yra vedinys nuo upėvardžio *Nemunas* (per *nemunai* „dideli vandenys“), arba tos pačios kilmės kaip *Nemunas*: iš **nem-, *nam-* „linkti“, arba „būti nebyliam“.

## Nuotraukos

Vaizdas:2011 04 24Biržai064Nemunėlis.JPG|Nemunėlis ties Velniapiliu
Vaizdas:2011_04_24Biržai089Muoriškio06.JPG|Nemunėlis ties Muoriškių atodanga
Vaizdas:2011_04_24Biržai089Muoriškio03.JPG|Muoriškių dolomito atodanga
Vaizdas:2011 04 24Biržai089Muoriškio07.JPG|Nemunėlis ties Muoriškių atodanga
Vaizdas:Lielupes pradzia.JPG |Lielupės pradžia - Mūša kairėje, Nemunėlis dešinėje
Vaizdas:Nemunelis ties Bauskes pilimi.JPG|Nemunėlis ties Bauskės pilimi
Nemunėlis Kvetkuose.JPG|Kvetkuose


## Šaltiniai
Apopas

**Apopas** (arba ***Apepas***) – Egiptiečių mitologijoje buvo milžiniška gyvatė, požemio būtybė, tamsos ir chaoso įsikūnijimas, blogio dievas.

Apopas dažniausiai minimas soliariniuose mituose, kur buvo šviesos ir tvarkos saugotojo, saulės dievo Ra, antipodas ir priešininkas. Viename soliarinių mitų pasakojama, kad dievas Ra kiekvieną naktį plaukia luotu Mesketete per požeminį Nilą. Apopas išgeria upės vandenį, kad sutrukdytų Ra kelionę. Vidurnaktį priešininkai stoja į dvikovą. Ra nugali savo grėsmingąjį varžovą, priverčia jį išvemti išgertąjį vandenį ir keliauja toliau pasitikti naujos dienos, skleisdamas šviesą ir tvarką.

## Kultas
Apopas nebuvo garbinamas, buvo meldžiamasi dievui Ra, kad šis nugalėtų Apopą. Buvo manoma, kad kiekvieną naktį šventyklose atliekami Egipto dvasininkų ritualai padeda nugalėti Ra. Egiptiečiai tikėjo prietarais ir praktikavo daugybę ritualų, kad laimėtų ne Apopas, o kaip ir kiekvieną naktį, Ra nugalėtų ir galėtų toliau tęsti savo kelionę.
Atonas

: *Apie Graikijos vienuolių respubliką žr. [[Atonas (Graikija)]].*

**Atonas** – egiptiečių mitologijoje ir religijoje saulės disko personifikacija. Jis buvo viena iš saulės dievo formų. Tai liudija posakiai „Atumas savo Atone“, „Ra kūnas – Atonas“. Senieji įrašai teigia, kad Atonas neturėjo fizinės formos, jis buvo vaizduojamas kaip saulės diskas su daugybe į žemę nukreiptų spindulių, besibaigiančių žmogaus plaštakomis.

Naujosios Karalystės 18-osios dinastijos faraono Amenchotepo III (XV a. pr. m. e.) laikais Atonas garbintas kaip savarankiškas saulės dievas. Faraonas reformatorius Amenchotepas IV (XIV a. pr. m. e.) uždraudė Amono kultą bei kitų dievų garbinimą ir paskelbė Atoną vieninteliu viso Egipto ir egiptiečių dievu. Pats faraonas pasikeitė vardą – iš Amenchotepo („Amonas patenkintasis“) tapo Echnatonu („Atonui mielas“), naująją sostinę pervadino Achetatonu („Atono horizontas“) ir pasiskelbė Atono kulto vyriausiuoju žyniu.
Jūra (upė)

**Jūra** – vakarų Lietuvos upė, dešinysis Nemuno intakas, dešimtoji pagal ilgį upė Lietuvoje. Prasideda Žemaičių aukštumos vakariniame šlaite, 9 km į šiaurės vakarus nuo Rietavo, Jankaičių kaimo teritorijoje. Teka į rytus, pasuka į pietus, pietryčius pro Rietavą, Kvėdarną, Pajūrį, Tauragę. Netoli nuo Šereitlaukio įteka į Nemuną (81 km nuo Nemuno žiočių). Upės nuolydis 0,8 m/km. Debitas ties Pajūriu siekia 11,5 m³/s. Jūros upės vagos plotis siekia 15 – 20 m, gylis – 0,1 – 3 metrai. Atodangų aukštis iki 25 m. Dviejose vietose patvenkta.

Jūrą kerta šie keliai: 
* ;
* du kartus ;
* ;
* ;
* ;
* ;
* .

Prie Jūros ir mažesniųjų jos intakų stūkso šie piliakalniai (10): Skroblio, Padievaičio, Lileikėnų, Pakisio, Dapkiškės, Veringa, Kūplė, Matiškių, Reksčių, Dapkiškių.

Upės baseine yra Pagramančio regioninis parkas ir 2 draustiniai (ichtiologinis ir landšaftinis).

## Intakai
### Kairieji

* Buba,
* Ežerupis,
* Kirkšnis,
* Rindė,
* Deguva,
* Aitra,
* Pienauja,
* Geniotalis,
* Vėžus,
* Skurbynas,
* Lokysta,
* Ilgotis,
* Nemylas,
* Trumpė,
* Barys,
* Žiuržmotis,
* Aušbruva,
* Lylava,
* Kernušupis,
* Akmena,
* Ringė,
* Rekstys,
* Šunija,
* Miltauja,
* Šešuvis (didžiausias int.),
* Dauglaukis,
* Giluvė.

### Dešinieji

* Kumelupis,
* Letausas,
* Plunkė,
* Glivija,
* Lokupis,
* Šlaunis,
* Kisė,
* Bikava,
* Lolyčia,
* Dubalė,
* Vynija,
* Alanga,
* Dauba,
* Ežeruona,
* Meldikupė,
* Uplankis,
* Birbintė,

## Užtvankos
* Balskų užtvanka, 15 m aukščio, tvenkinio plotas 300 ha. Šalia šio tvenkinio įrengti Visbarų žuvininkystės tvenkiniai, jų teritorijoje 2005 m. kovo 25 d. LR Aplinkos ministro įsakymu buvo įsteigtas Visbarų biosferos poligonas.
* Tauragės užtvanka, 3 m aukščio, tvenkinio plotas 24,4 ha.

## Tiltai

Aukštupyje Jūra nėra plati, todėl ten įrengtos tik pralaidos. Žymesni tiltai (prieš srovę):

* Mociškių tiltas
* Tauragės geležinkelio tiltas
* Tauragės pėsčiųjų tiltas
* Taurogeno tiltas
* Ringių–Gudlaukio tiltas
* Žvingių tiltas
* Pajūrio tiltas
* Pajūralio tiltas
* A1 tiltas 
* Žadvainų tiltas
* KK164 tiltas 
* Rietavo tiltas

## Istorija

Jūra (*Jure*) minima XIV a. Kryžiuočių karo kelių į Lietuvą aprašymuose.

Upėvardis kildinamas nuo žodžio *[[jūra]]*. Manoma, kad pirminė jo reikšmė buvusi ne „vandenyno dalis“, o „didelis ežeras sausumoje“ (plg. *jaura* „pelkė, raistas“,  „vanduo“, toch. *wär* „vanduo“,  = *ǰur* „vanduo“).

## Galerija

Vaizdas:JūraTiesKvėdarna.JPG|Jūra ties Kvėdarna
Vaizdas:BalskųHE.JPG|Jūra žemiau Balskų užtvankos
Vaizdas:GeniųAtodanga.JPG|Jūra ties Geniais
Vaizdas:MatiškiųPilkapis.JPG|Jūra ties Matiškiais
Vaizdas:JūratiesMineikiškiais.JPG|Jūra ties Mineikiškiais
Vaizdas:JūraTiesRekstukais.JPG|Jūra ties Rekstukais
Vaizdas:JūrosSlėnis.JPG|Jūra ties Reksčiais
Vaizdas:Upė Jūra ties Jatkančiais.jpg|Jūra ties Jatkančiais
Vaizdas:Taurogeno tiltas.JPG|Jūra Tauragėje
Vaizdas:Jūra(upė).jpg|KK164 pietinis tiltas ties Pelaičių km.
Vaizdas:Žadvainiai. Takas su pavėsine prie tilto per Jūrą.JPG|Žadvainių tiltas (Rietavo sav.)


## Šaltiniai
* Tarybų Lietuvos enciklopedija
* Tauragės enciklopedija
Kiaulė

**Kiaulė**, **naminė kiaulė** (*Sus scrofa domesticus*) – kiaulinių (*Suidae*) šeimos visaėdis žinduolis.

Daugumos dabar auginamų kiaulių oda plika (tik su nedaugeliu šerių), tačiau būta ir plaukuotų veislių. Auginamos mėsai. Daugiausia kiaulių užauginama: Kinijoje, JAV, Brazilijoje, Vietname, Vokietijoje.

### Žmogaus ir kiaulės fiziologiniai panašumai
Jau senokai žinoma, kad moksliniams bandymams kiaulės tinkamesnės, nei šunys, žiurkės ar net beždžionės. Kiaulė – vienintelis gyvūnas, galintis įdegti. Nors dantys gerokai didesni už žmogaus, bet kramtymo aparatas toks pats. Kaip ir vaikams, paršeliams iškrinta pieniniai dantys ir užauga nuolatiniai. Panašūs ir vidaus organai – žmogaus ir kiaulės širdys plaka maždaug tiek pat kartų per minutę. Arterijos tokios pačios; hemoglobino, proteinų, kraujo kūnelių apimtis beveik sutampa; panašūs inkstai, kepenys ir kiti organai. Net stresui kiaulės jautrios kaip ir žmogus. Veterinarai, gydydami šiuos gyvūnus nuo infarkto, dažnai duoda jiems raminamųjų.

## Nuorodos

* Kiaulių augintojų asociacija
Atumas

**Atumas** (**Atem**, **Atama**, **Atom**, **Tem**) egiptiečių mitologijoje – archajiškas Saulės dievas. Vardas reiškia tobulumą bei pilnatvę. Jis vienas iš didžiosios dievų devyniukės (*paut neteru*) monada. Etimologiškai siejasi su veiksmažodžiais *nebūti* ir *būti viskuo*.

Atumą vaizduoja besileidžianti ir naktinė Saulė. Ikonografijoje dažniausiai vaizduojamas kaip vyras su dviguba (Aukštutinio ir Žemutinio Egipto) karūna ant galvos.

## Kultas
Savo antbūtišku pavidalu tūno Nun gelmėse, kaip nemąstoma ir nenusakoma emanacijų sėkla. Pakilimas iš Nun reiškia kosmogonijos pradžią, dvasinės šviesos pasirodymą, sukuriant pirmąją triadą.

Kaip Būčiai ir Intelektui tapatus kūrėjas Atumas pasirodo **Ra Atumo** pavidalu kaip pirmapradė kalva, Benbeno akmuo Heliopolyje. Nun gelmėse jis reiškia Atumo – Šu – Tefnut trejybę, reiškiančią visuminės pilnatvės – laiko pilnatvės (*neheh*) – amžinybės (*džet*) triadą arba visaties – gyvenimo – tiesos triadą.

Demiurgo vaidmuo ypač akcentuojama Heliopolio religiniame spekuliatyviniame mokyme apie eneadą, kur teigiama, kad Ra Atumas „pats save sukūrė“ iš pirmapradžio chaoso, „iš Nuno ir iš nebūties“, o paskui sukūrė visą dievų devynetą (*paut neteru*).

Iš pradžių ypač garbintas Heliopolyje kaip pasaulio kūrėjas ir viešpats, tačiau vėliau imtas garbinti ir Hermopolyje bei kituose Aukštutinio ir Žemutinio Egipto miestuose.

Vykstant sinkretizmo procesui, Atumas susiliejo su Ptachu, Horu, Chepriu ir kt. dievais, o glaudžiausiai – su Ra, ir atsirado vienas saulės dievas Ra Atumas.

## Mitai
Atumas, kaip saulės dievas, yra susijęs su anuo pasauliu, naktį nusileidžia į požemį. Mirusiųjų knygos 125 sk. Atumas minimas kaip vienas iš pomirtinio teismo kolegijos narių.
Basta

**Basta**, **Bastet**, **Baast**, **Ubasti** arba **Bastetė** – džiaugsmo ir pramogų deivė
egiptiečių mitologijoje.

Jos šventasis gyvūnas buvo katė, liūtas. Senovės Egipte katės buvo labai mylimos ir gerbiamos – jų gedėdavo visa šeima. Basta vaizduota moterimi su katės galva. Ji dažnai buvo tapatinama su deivėmis Muta, Tefnut, Hator ir Sechmeta. Svarbiausias Bastos kulto centras buvo Bubastis, kur stovėjo puošni šventykla. Herodotas (V a. pr. m. e.) rašo, kad Bastos šventės dienomis „vietinių žodžiais, neskaitant vaikų, čia susirenka apie 700 tūkst. vyrų ir moterų“. Nors toks dalyvių skaičius ir kelia abejonių, bet Bastos populiarumą Senovės Egipte liudija ir paprotys mumifikuoti negyvas kates ir laidoti jas, ir nuostata, kad užmušti katę – sunkus ir mirtimi baustinas nusižengimas.

Iš pradžių ji buvo Žemutinio Egipto deivė globėja, faraono gynėja, o vėliau – vyriausiojo dievo Ra gynėja. Naujosios Karalystės metu – 1570–1070 m. pr. m. e., 18, 19 ir 20-tos dinastijos valdymo metu – ji imta sieti su deive liūte Sekhmet, kuri buvo Aukštutinio Egipto karo deivė. Vidurinės karalystės metu naminės katės buvo laikomos šventais Bastos gyvūnais. Herodotas Bastą prilygina graikų deivei Artemidei. Basta buvo Saulės deivė per beveik visą Senovės Egipto istoriją. Vėliau, į Egipto civilizacijos pabaigą, kai iš deivės liūtės Basta virto deive kate, senovės Egiptą užkariavę graikai pavertė ją Mėnulio deive.

## Nuorodos

* Išsami esė apie deivę
* Trumpa esė apie deivę Bastetę
* „Egipte rasta šventykla deivei katei“, BBC News.
* Bastos šventyklos griuvėsiai Bubastyje
Krūmyninė kiaulė

**Krūmyninė kiaulė** (*Potamochoerus porcus*) – kiaulinių (*Suidae*) šeimos žinduolis.

## Apibūdinimas
Rūšies atstovai yra vieni iš ryškiausią kailį turinčių kiaulių, kuris būna oranžinės arba rausvai rudos spalvos. Suaugėliai turi baltas žymes aplinkui akis ir ant skruostų, apie snukį esanti veido dalis yra kontrastingai juoda. Ausys yra ilgos, plonos. Abi lytys turi iltis. Kūnas apvalus, kojos trumpos ir stiprios. Suaugę individai sveria nuo 45 iki 115 kg, siekia 55-80 cm aukštį ir 100–145 cm ilgį.
Edukologija

**Edukologija** ( – švietimas, ugdymas;  – mokslas) – socialinis mokslas, tiriantis įvairiapusį žmogaus ir grupių ugdymą(si).

Kartais, siekiant nuvertinti edukologijos fundamentalumą, ji laikoma taikomuoju mokslu. Tai iš dalies teisinga, tačiau tirdama ugdymo praktiką (vyksmą) ji išryškina jos fundamentaliuosius dėsnius ir dėsningumus, t. y. besikartojantį ryšių ir santykių pradą, įgalinantį kurti įvairias teorijas. Taip „praktinis mokslas“ palaipsniui tampa fundamentaliuoju mokslu.

Pedagogika tiria vaikų, andragogika – suaugusiųjų mokymą(si), žinių perteikimą, taip pat ir ugdymą, o edukologija akcentuoja ugdymo ir ugdymosi procesus, trunkančius nuolat ir nesiejamus su konkrečia profesija, specialybe, o taikant visa tai žmogui kaip asmenybei.

Nuo 1965 m. liepos mėnesio UNESCO ekspertų konferencijos mokymasis visą gyvenimą () laikomas vienu esminių šiuolaikinio mokslo, technikos ir technologijos pažangos prielaidų.

## Žinomiausi švietėjai

Konfucijus, Sokratas, Platonas, Aristotelis, Kvintilianas, šv. Augustinas, Komenskis, Ruso, Pestalocis, Herbartas, Dystervėgas, Ušinskis, Diuji, Selje, Rerichas ir kt.

## Lietuvos edukologai

Vabalas-Gudaitis, S. Šalkauskis, J. Laužikas, M. Lukšienė, L. Jovaiša, B. Bitinas, L. Šiaučiukėnienė, J. Vaitkevičius, V. Jakavičius, P. Jucevičienė ir kt.

## Nuorodos

* Edukologijos pradmenys