open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Meža (Unža)

**Meža** () – upė Rusijoje, Kostromos srityje; Unžos kairysis intakas (Volgos baseinas). Prasideda susiliejus Koniugo ir Mičiugo upėms, prasidedančioms Šiauriniuose skliautagūbriuose. Teka Meža daugiausia į pietus kalvotomis vietovėmis. Įteka į Unžą 160 km nuo jos žiočių, 7 km aukščiau Manturovo miesto.

Didžiausi intakai: Didžioji Šochra, Portiugas, Šekšema (kairieji).

Meža laikosi užšalusi nuo lapkričio iki balandžio antros pusės. Upę maitina mišrios kilmės, daugiausia sniego tirpsmo vandenys. Naudota miško plukdymui.

Pagrindinė gyvenvietė prie upės – Georgijevskojė.

## Šaltiniai
Kulojus (Vaga)

**Kulojus** () arba ***Kula*** – upė Rusijoje, Vologdos ir Archangelsko srityse; Vagos dešinysis intakas (Šiaurinės Dvinos baseinas). Išteka iš Sondužos ežero, į šiaurės vakarus nuo Totmos. Teka daugiausia šiaurės kryptimi. Sudaro dideles kilpas. Įteka į Vagą 369 km nuo jos žiočių, ties Šulepovskajos kaimu (Velsko rajonas).

Didžiausi intakai: Sivčiuga (kairysis), Kolenga, Didžioji Selmenga (dešinieji).

Kulojus laikosi užšalęs nuo spalio–lapkričio (kartais nuo gruodžio) iki balandžio pabaigos arba gegužės pradžios. Upę maitina daugiausia sniego tirpsmo vandenys. Naudota miško plukdymui.

Netoli upės yra Kulojaus miesto tipo gyvenvietė (Archangelsko sr.).

Upėvardis samiškos kilmės, greičiausiai iš *кулл* „žuvis“ ir *вуой* „upė“, t. y., „žuvų upė“.

## Šaltiniai
FEI pasaulio žirgų sporto žaidynės

**FEI pasaulio žirgų sporto žaidynės** – kas ketverius metus vykstanti jodinėjimo sporto žaidynės, kuria organizuoja tarptautinė žirgų sporto federacija.

FEI pasaulio žirgų sporto žaidynėse vykdomos aštuonios disciplinos: važiavimas kinkiniais, dailusis jojimas, ištvermės jojimas, žirgų trikovė, neįgaliųjų jodinėjimas, vadeliojimas, konkūrinis jojimas, konkūrai, voltižiravimas.

## Žaidynės

## Medalių lentelė (1990-2022)

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Mažučiai (Geldapė)

**Mažučiai** (,  (1938–1945 m. )) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Geldapės valsčiuje.

## Aprašymas
Mažučiai išsistatę Varmijos Mozūrų vaivadijos rytuose, yra aštuonis kilometrus nutolę nuo apskrities centro Geldapė. Pasiekiami Geldapėje pasukus iš krašto kelio Nr.  arba iš Petrašių kaimo (). Geležinkelio prieigos nebeliko, kai buvo po Antrojo pasaulinio karo uždaryta geležinkelio linija Lukas–Įsrutis su artimiausia stotele Kudernėje (dabar šis kaimas nebeegzistuoja). Mažučių rytuose ir vakaruose tyvuliuoja ežeriukai, šiaurėje už kelių šimtų metrų eina tarpvalstybinė Lenkijos–Rusijos siena. Į pietus nuo kaimo stūkso kalva *Babia Góra*, XX a. pr. žemėlapiuose žymima kaip *Bobkalnis* ().

Kaimas žinomas nuo 1566 m.  vardu. Lituanisto Algio Uzdilos nuomone, šis pavadinimas galimai yra asmenvardinės kilmės (plg.: pavardė Mažutis). 1874 m. Mažučiai buvo įjungti į Apšermininkų prūsiškojo valsčiaus sudėtį. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai liuteronai buvo priskirti Klišių parapijai, o katalikai – bažnyčiai Geldapėje. Pokaryje evangelikai liuteronai ėmė priklausyti Geldapės parapijai, o katalikai meldžiasi Geldapės bažnyčioje.

1910 m. kaime buvo 124 gyventojai, 1933 m. – 96 gyv., o prieš Antrąjį pasaulinį karą registruoti 84 kaimiečiai.

## Šaltiniai
Orlinecas (Geldapė)

**Orliniecas** (, ) – mažas kaimas () Lenkijos šiaurės rytuose: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Dubininkų valsčiuje.

## Aprašymas
Orliniecas išsidėstęs Varmijos Mozūrų vaivadijos šiaurėje, 29 km į rytus nuo apskrities centro Geldapė. Šiaurėje telkšo Pablindžių, o rytuose – Verselio ežerai. Pietuose plyti Golubės kaimo () laukai, vakaruose – miškai. Kaimas pasiekiamas iš Žydkiemio keliaujant į Skaistgirius ir toliau iki pat Orlinieco. Geležinkelio prieigos nebeliko, kai po Antrojo pasaulinio karo buvo uždaryta linija Geldapė–Žydkiemis su artimiausia geležinkelio stotele Golubėje.

Kaimas įkurtas 1841 m. rugsėjo 23 d. buvusio dvaro vietoje. 1874 m. tapo to paties pavadinimo prūsiško valsčiaus centru Geldapės apskrityje,
 1910 m. jame registruoti 37 gyventojai. Nuo tuometinės Vokietijos–Lenkijos karalystės sienos kaimas buvo nutolęs vos 600 m, aplinkinis kraštas garsėjo kontrabanda. 1928 m. *Adlersfeldė* įėjo į Golubynės valsčiaus sudėtį. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai liuteronai buvo priskirti Žydkiemio parapijai, o katalikai – bažnyčiai Geldapėje. Pokaryje evangelikai liuteronai priklauso Geldapės parapijai, o katalikai meldžiasi Žydkiemio bažnyčioje.

## Piliakalnis
Maždaug pusiaukelėje tarp Golubės ir Pablindžių kaimų iškilusi 278 m aukščio kalva. Archeologų nuomone – tai jotvingių piliakalnis, datuojamas X–XIII amžiumi. Objektas dviejų lygių, viršutinė aikštelė kartu su apsauginiu pylimu galutinai sugadinta įrengus evangelikų kapines, kurių išmatavimai: 22 m (ŠV–PR kryptimi) X 8 m (ŠR–PV kryptimi). Papėdėje apsauginių pylimų pėdsakų neaptikta. Tiesiant kelią prieš Antrąjį pasaulinį karą, piliakalnis šiaurės–vakarinėje pusėje dalinai buvo nukastas. Literatūroje žinomas nuo XIX amžiaus, to meto žemėlapiuose buvo žymimas kaip *Pilluckalnis*.

## Šaltiniai
Pablindžių ežeras

**Pablindžių ežeras** () – ežeras šiaurės rytų Lenkijoje: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Dubininkų valsčiuje.

Pablindžių ežeras priklauso Romintos girios kraštovaizdžio parkui. Vandens paviršius tyvuliuoja 254,7 m v. j. l.; tai aukščiausiai išsidėstęs ežeras Mažojoje Lietuvoje ir lenkiškoje Suvalkijos dalyje. Išteka upė Šinkūnė (). Šiaurės vakaruose išsidėstęs Pablindžių kaimas, o šiaurės rytuose telkšo Mažasis Pablindžių ežeras (4,25 ha ploto). Pietvakariuose iškilusi 278 m kalva, tarpukario žemėlapiuose pažymėta kaip *Piliakalnis* ().

Ledyninės kilmės luistinis ežeras, forma primenantis keturlapį žiedą, ištįsusį šiaurės–pietų kryptimi (maksimalus ilgis 1450,0 m; o didžiausias plotis – 700,0 m). Vandens telkinys beveik visu kontūru apaugęs krūmokšniais, jo pietinė dalis gilesnė, o šiaurėje dugnas tėra 0–5 m gylyje. Paplitę vėžiagyviai, daugiausiai žymėtieji vėžiai () ir rainuotieji vėžiai ().

## Pavadinimas
Pavadinimas kelis kartus keistas: ilgą laiką buvo Pablindžių ežeras (); 1936–1938 m. žinomas patikslintu pavadinimu kaip ; o 1938–1945 m. pervadintas į ; vėliau atstatytas dabartinis vandenvardis. Vokiškas naujadaras Zoll–See () atsirado dėl tarpukariu per vandens telkinį ėjusios valstybinės sienos Vokietija–Lenkija. Lituanistas Algis Uzdila mano, kad teisingiau jį vadinti *Pablandžių ežeru* (pagal *Pablandžių kaimą*; siejant su liet. būdvardžiu *blandus* „tirštas; tamsus, apsiblausęs, neaiškus“ arba veiksmažodžiu *blandžiuoti* „niaukstytis“).

## Išnašos

## Šaltiniai
*  Jezioro Pobłędzie

## Nuorodos
* Ežeras žemėlapyje
Petrašiai

**Petrošiai**, **Petrašiai** (, , (1938–1945 m. )) – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose: Varmijos Mozūrų vaivadijos Geldapės apskrities Geldapės valsčiuje.

## Aprašymas
Petrašiai išsistatę Varmijos Mozūrų vaivadijos šiaurės rytuose ir yra aštuonis kilometrus nutolę į pietus nuo apskrities centro Geldapės. Pasiekiami krašto kelyje Nr.  prie Geldapės pasukus keliu į *Kamionkas* (). Geležinkelio prieigos nėra.

1565 m. įsikūręs kaimas po 1740 m. buvo vadintas *Petraškiais* (), o prieš 1900 m. tapęs *Petrašiais* (), iki 1945 m. buvo apylinkėje išsiskaidžiusi gyvenvietė. Nuo 1874 m. priklausė Geldapės apskrities *Skočių* (, dab. ) prūsiškam valsčiui. 1910 m. kaime suskaičiuotas 181 gyventojas. 1933 m. jame gyveno 178, o 1939 m. – 169 kaimiečiai. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos tikintieji evangelikai liuteronai buvo priskirti Geldapės parapijai, o katalikai – katalikų bažnyčiai Geldapėje. Pokaryje evangelikai liuteronai priklauso liuteroniškai Geldapės parapijai, katalikai meldžiasi savo katalikiškoje Geldapės bažnyčioje.

## Totorių kalnas
Apie kilometrą į šiaurės rytus nuo kaimo nutolusi iškili 308 m aukščio moreninė kalva yra vadinama *Totorių kalnu* (). Tai viena aukščiausių viršūnių Šiaurės Lenkijoje. Seniau ji buvo žinoma kaip *Frydricho Kalnas* () ir *Eglių Viršukalnis* (), o 1953 m. kovo 4 d. šiai kalvai suteiktas dabartinis vardas. Naujasis pavadinimas siejamas su 1656–1657 m. totorių kariuomenės žygiu į Rytprūsius ir legendiniais ant šio kalno nakvojusiais raiteliais.

Viršūnėje telkšo 1,87 ha ploto senkantis ir durpynu virstantis ežerėlis. Turistams sunkiai prieinamas, nes spiečiai uodų telkiasi virš vandens paviršiaus ir apylinkėse. Retažiedės viksvos, ilgalapės saulašarės ir kitų retų augalų radimvietė. Nuo 1999 m. *Totorių Kalnas* paskelbtas valstybės saugomu gamtos–kraštovaizdžio kompleksu, o 2012 m. įkurtas to paties pavadinimo rezervatas.

## Šaltiniai
Rogaliai (Senieji Juchai)

**Rogaliai**, **Rogalė** () – kaimas Lenkijos šiaurėje: Varmijos Mozūrų vaivadijos Luko apskrities Starė Juchų valsčiuje. Išsidėstęs ant Rogalių ežero () vakarinio kranto, 13 km į vakarus nuo apskrities centro Luko.

## Istorija
Kaimas žinomas nuo 1552 metų, 1874 m. buvo įjungtas į naujai sukurtą Skomako () prūsišką valsčių, tuo pačiu priklausydamas Rytprūsių Gumbinės apygardos (vėliau Alnaštyno apygardos) Luko apskričiai.

1910 m. jame gyveno 229 gyventojai. 1933 m. jų skaičius išaugo iki 286 gyv., o 1939 m. buvo suskaičiuoti 256 kaimiečiai.

Po Antrojo pasaulinio karo visa pietinė Rytprūsių dalis, o kartu ir Rogalės kaimas, buvo priskirti Lenkijos valstybei. Iki 1998 m. jis priklausė Suvalkų vaivadijai, vėliau įjungtas į Varmijos Mozūrų vaivadijos sudėtį. Šaltyšijos centras.

## Piliakalnis
Netoli nuo kaimo trobesių, šiaurės vakariniame ežero krante iškilusi kalva – jotvingių piliakalnis. Elipsės formos viršutinė aikštelė, su 30 m x 25 m išmatavimais, buvo apsupta dvigubu pylimu. Iki mūsų dienų išliko penkių metrų pločio ir dviejų metrų aukščio viršutinis pylimas. 1956 m. vykdyti archeologiniai tyrimai parodė, kad piliakalnis atsirado ankstyvajame geležies amžiuje ir buvo naudojamas gana ilgai – net iki vėlyvųjų viduramžių.

## Šaltiniai
Le Monde

**„Le Monde“** () – prancūzų nacionalinis dienraštis, leidžiamas nuo 1944 m. Paryžiuje. Priklauso Prancūzijos žiniasklaidos grupei „Groupe Le Monde“. Leidžiamas nuo pat įsteigimo be pertraukų. Tai vienas iš svarbiausių ir plačiai gerbiamų laikraščių pasaulyje. Tiražas – apie 479 000 egzempliorių (2022).

2022 m. laikraščio tiražas siekė 479 243 egz. vienam leidimui, iš kurių apie 40 000 buvo platinami užsienyje. Nuo 1995 m. gruodžio 19 d. veikia internetinė laikraščio versija. Be 51 % valdomų nuosavybės teisių į „Le Monde diplomatique“, „Le Monde“ daugiau neturi nieko bendro su kitu panašų pavadinimą turinčiu laikraščiu, abu laikraščiai yra vienas nuo kito nepriklausomi.

## Istorija

Dienraštį 1944 m. gruodžio 19 d., netrukus po Paryžiaus išlaisvinimo, paliepus Prancūzijos Respublikos laikinosios vyriausybės pirmininkui Šarliui de Goliui įsteigė Hubert Beuve-Méry. Pradėtas leisti vietoj laikraščio „Le Temps“.

## Tiražas

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Tytuvėnų kapinių šv. Juozapo koplyčia

**Tytuvėnų kapinių šv. Juozapo koplyčia** – viena iš kelių koplyčių, esančių Tytuvėnų miestelyje, Kelmės rajone. Koplyčia stovi katalikų kapinėse, jų šiaurės rytiniame pakraštyje,  centrinio tako ašyje. Netoliese, 250 m į vakarus nuo šios koplyčios (už kapinių teritorijos) stovi Riomerių mauzoliejinė koplyčia.

Katalikų kapinės – didžiausios miestelyje. Kapinių koplyčia pastatyta miesto gyventojo Juozapo Kaminsko rūpesčiu. Tai - keturkampis pastatas, 7,5x8,5 m dydžio, 9 m aukščio, iš akmens mūro, dengtas skarda. Joje palaidota Kaminskų šeima. Priekinės sienos pamato akmenyje (dešinėje nuo įėjimo durų) iškalta 1827 m. data. Koplyčia sutvarkyta, joje vyksta pamaldos per Visus šventuosius.

Žmonės pasakoja, kad iš bažnyčios į šią koplyčią veda požemiai.

2011 m. Šiluvoje vienuolių benediktinių rūpesčiu buvo aptikta ir įsigyta italų darbo šv. Juozapo skulptūra. Miestelio seniūnijos ir rėmėjų dėka skulptūra buvo atgabenta į kapinių koplyčią Tytuvėnuose. Čia iki šiol nebuvo nei vardą atitinkančio paveikslo, nei skulptūros. Koplyčioje ta pačia proga buvo pakabinti Švč.  Mergelės Marijos, Jėzaus ir kiti šventųjų paveikslai.

## Koplyčios remontas 2023 m.

Verslininko Jono Jagmino rūpesčiu, 2023 m. vėlinių išvakarėse kapinių koplyčia buvo iš pagrindų suremontuota: pakeistas stogas, langai, durys, grindys, lubos, laiptai į balkoną, balkonas, sutvarkytos vidaus ir išorės sienos, restauruotas paveikslas. Tytuvėnų Švč. Mergelės Marijos Angelų Karalienės bažnyčioje Šiaulių vyskupas Eugenijus Bartulis aukojo šv. mišias, dėkojo geradariams. Iš bažnyčios iškilminga procesija nuėjo į kapines, kur vyko atnaujintos koplyčios pašventinimas. Pašventinimo akte patvirtintas šv. Juozapo vardo suteikimas koplyčiai. Ant koplyčios sienos pritvirtinta atminimo lenta su įrašu apie mecenato indėlį.

## Galerija

Koplyčia Tytuvėnų kapinėse, vartai.JPG|Kapinių vartai. Tako gale – koplyčia
2. Koplyčia Tytuvėnų kapinėse.JPG|Koplyčia kapinėse. Priekyje, už kapinių – Riomerių koplyčia


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Infoturas „Malonių keliu“ Kelmės r. atkarpa *siauliurajonas.lt*
Vysoka Vieso akmuo

**Pagonių akmuo Vysoka Vies kaime** – prūsų kultinis riedulys Vakarų Lenkijoje. Stūkso Vysoka Vies kaime, administraciškai priklausančiam Varmijos Mozūrų vaivadijos Ostrudos apskrities Ostrudos valsčiui.

Akmuo guli miške, netoli nuo kelio tarp Pietšvaldo ir Vysoka Vies kaimų. Tai kerpėmis apaugęs įvairiagrūdis granitas su kvarco priemaišomis. Iškilęs virš žemės paviršiaus 0,9 m; jo apimtis – 9,10 m. Paviršius išraižytas išilginėmis ir skersinėmis linijomis, išlikusios ir taškinės duobutės. Manoma, kad senovėje tarnavo aukuru: ant jo buvo aukojami arkliai, iškapoti grioveliai buvo skirti kraujui nutekėti. Riedulį kažkas nesėkmingai bandė suskaldyti – matosi pleištų paliktos žymės.

Nuo 1961 m. akmuo saugomas valstybės.

## Šaltiniai
* [Głaz narzutowy „Kamień Ofiarny“ („Pogański Kamień“)](http://encyklopedia.warmia.mazury.pl/index.php/G%C5%82az_narzutowy_%22Kamie%C5%84_Ofiarny%22_(%22Poga%C5%84ski_Kamie%C5%84%22))
* Heidnischer Opferstein
LRT Taryba

**LRT Taryba** – aukščiausioji LRT valdymo institucija, atstovaujanti visuomenę. Sudaroma 6 metams iš 12 žmonių.

## Savybės
Sudarymą nustato Lietuvos nacionalinio radijo ir televizijos įstatymas. Pirmoji Tarybos kadencija sudaroma tokia tvarka:
4 narius 6 metams skiria Respublikos Prezidentas;
4 narius 4 metams skiria Seimas (2 nariai skiriami iš opozicinių frakcijų pasiūlytų kandidatų);
4 narius, kaip savo atstovus (po vieną), 2 metams skiria Lietuvos mokslo taryba, Lietuvos švietimo taryba, Lietuvos meno kūrėjų asociacija ir Lietuvos vyskupų konferencija.
Pasibaigus Tarybos nario įgaliojimų laikui, jį paskyrusi ar delegavusi institucija (organizacija) naują narį skiria 6 metams. 

Tarybos sudarymą organizuoja Seimo Švietimo, mokslo ir kultūros komitetas. Jis kviečia pirmąjį Tarybos posėdį, kuriame Tarybos nariai paprasta visų Tarybos narių balsų dauguma 3 metams išsirenka Tarybos pirmininką.

## Šaltiniai
Ernstas Krištolaitis

**Johanas Eduardas Ernstas Krištolaitis** (; 1875 m. birželio 24 d. Gaičuose (dabar išnykęs kaimelis prie Kiškių), Šilutės apskritis, Vokietijos imperija – 1939 m. spalio 28 (?) d. *Groß Bruch* girininkijoje, Žuvininkų apskritis, Trečiasis Reichas) – Mažosios Lietuvos evangelikų liuteronų kunigas ir ornitologas.

## Biografija
Gimė ir augo girininko šeimoje (trys Ernsto broliai taip pat tapo miškininkais). Nuo 1902 m. tarnavo liuteronų kunigo padėjėju Rusnėje, nuo 1906 m. – Gastuose. Karklininkų evangelikų liuteronų bažnyčioje ordinuotas kunigu, šioje vietovėje tarnavo dvejus metus. Trumpai darbavosi prapijiečių sielovadoje Ramučių evangelikų liuteronų bažnyčioje, o 1913 m. persikėlė gyventi į Rogalius (Darkiemio apskritis). Šio kaimo evangelikų liuteronų bažnyčioje 1920 m. rugsėjo 19 d. sakydamas pamokslą sukritikavo tuometinį Vokietijos prezidentą Frydrichą Ebertą. Ši vieša kalba sukėlė aštrią valdžios reakciją: Ernstas Krištolaitis buvo suimtas ir Įsruties teismo nuteistas dviem mėnesiams kalėti. Rytprūsių Evangelikų konsistorija pradėjo tyrimą, siekdama apriboti jo kaip dvasininko įgaliojimus. 

Tolimesnis E.Krištolaičio gyvenimo kelias liko nežinomas. Manoma, kad kunigo teisės jam atimtos nebuvo (to meto spaudoje pasirašydavo su *pastoriaus* titulu), bet po 1923 m. Rytprūsių evangelikų dvasininkų sąrašuose E.Krištolaičio pavardės jau nebebuvo.

Nuo mažens domėjosi ornitologija, savo pastebėjimus apie paukščių pasaulį skelbė mokslinėje spaudoje. Viena pirmųjų publikacijų buvo 1902 m. „Journal für Ornithologie“ pasirodžiusi informacija apie Klaipėdos uoste žiemavusius sparnuočius, o 1914 m. buvo paskelbtas ilgas jo parašytų straipsnių sąrašas. 1933–1938 m. jis priklausė Vokietijos ornitologų draugijai. Brolis Valteris taip pat stebėdavo paukščių gyvenimą, abiejų Krištolaičių pavardės minimos tarp bendraautorių ir talkininkų 1914 m. išleistoje knygoje „Rytprūsių provincijos paukščiai“ (F. Tischler. „Die Vögel der Provinz Ostpreussen“).

## Išnašos

## Šaltiniai
* Kirchspiel Rogahlen
Nėja (upė)

**Nėja** () – upė Rusijoje, Kostromos srityje; Unžos dešinysis intakas (Volgos baseinas). Prasideda Galičo aukštumoje, į šiaurės rytus nuo Galičo. Aukštupyje teka į rytus, nuo vidurupio suka pietų link. Įteka į Unžą 55 km nuo jos žiočių.

Didžiausi intakai: Jega, Idolas, Nendovka, Vochtoma, Nelša, Nomža (kairieji), Kondoba (dešinysis).

Upę maitina mišrūs, daugiausia sniego tirpsmo vandenys. Užšąla lapkritį, ledus laužia balandį. Naudota miško plukdymui.

Prie Nėjos įsikūręs Nėjos miestas, stambi Parafenjevo gyvenvietė.

## Šaltiniai
Maišys

**Maišys** – upelis Lietuvoje, Kauno rajone; Jiesios kairysis intakas. Prasideda Padainupio apylinkėse, prie Alšėngirės pietinės pamedės. Teka į rytus pro tankiai apstatytas, smarkiai urbanizuotas vietoves. Vaga ištiesinta, vanduo užterštas. Žemupyje pasuka į pietryčius, teka savo gamtine vaga. Ši dalis patenka į Jiesios kraštovaizdžio draustinį. Įteka į Jiesią 9,1 km nuo jos žiočių, tuoj į šiaurę nuo Rinkūnų.

Intakas – Dainupis (dešinysis).

Ant Maišio įrengta trijų tvenkinių virtinė: Garliavos I tvenkinys, Garliavos II tvenkinys ir Garliavos III tvenkinys. Be to, trumpas upės ruožas Jonučiuose aptvertas privačios sodybos tvora, sudarytas nelegalus tvenkinėlis.

Gyvenvietės prie Maišio: Padainupys, Bijūnai, Pamaišupys, Šniūrai, Mastaičiai, Jonučiai, Garliava, Ražiškiai.

Vandenvardis *Maišys* siejamas su žodžiais *maišyti* („plakti, judinti“), *maišas* („maišymas“), *maištrus* („mišrus“), toliau – su *miešti* („drumsti, skiesti“), *mišti* („maišytis“).

## Šaltiniai
Baltas (Jonavos r.)

**Baltas** – ežeras Lietuvoje, Jonavos rajone, 7 km į šiaurės vakarus nuo Upninkų. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus - 0,27 km, plotis - iki 0,15 km. Altitudė 75,8 m. Krantai neaukšti. Ežerą supa Bečių miškas. Į šiaurę įsikūręs Kryžiaukos kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Smalos upelio baseinui (Lokio upės intakas).

## Šaltiniai
Gilusis (Jonavos r.)

**Gilusis** - ežeras Lietuvoje, Jonavos rajone, 5,5 km į šiaurės vakarus nuo Upninkų, Bečių miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus - 0,18 km, plotis - iki 0,11 km. Altitudė 78,5 m. Krantai žemi, plačiai užpelkėję - ežeras telkšo ~ 65 ha dydžio mišku apaugusios pelkės vakarinėje dalyje. Ežeras nenutekantis, priklauso Malkosnės baseinui (Šventosios intakas). Į rytus nuo Giliojo ežero toje pačioje pelkėje už 0,4 km telkšo Ilgajo ežeras. 

## Šaltiniai
Nėja

**Nėja** () – miestas Rusijoje, Kostromos srities vidurinėje dalyje, prie Nėjos upės, 237 km į rytus nuo Kostromos; rajono centras. Geležinkelio stotis prie Bujaus–Kotelničiaus linijos. Svarbus miško kirtimo ir medienos apdirbimo pramonės centras, taip pat maisto, siuvimo pramonė. Veikia krašto muziejus, politechnikos technikumas, cerkvė (2006 m.).

## Istorija

Nėja įkurta 1906 m., tiesiant geležinkelį. Nuo 1926 m. – miesto tipo gyvenvietė, nuo 1958 m. – miestas.

## Šaltiniai
Puertorikiečiai

**Puertorikiečiai** ( arba *Boricua*) – lotynoamerikiečių tauta, susidariusi dabar JAV valdomoje Puerto Riko saloje Karibų jūroje. Dabar didesnioji puertorikiečių dalis gyvena Jungtinėse Valstijose, taip pat yra gyvenančių kitose aplinkinėse salose (Mergelių salose, Dominikos Respublikoje), kitur Amerikoje (Kanadoje, Meksikoje ir kt.). Populiacija – apie 5,5 mln. žmonių. Gimtoji kalba – ispanų. Didžioji dauguma tikinčiųjų – Romos katalikai, yra protestantų (sekmininkų, presbiterionų ir kt.).

Didžiuma puertorikiečių yra baltieji (>75 % – ispanų, katalonų, italų, prancūzų, portugalų, baskų ir kt. kilmės), kiti – juodaodžiai (12 % – jorubų, igbų, kongų kilmės), metisai, mulatai, kitų mišrių rasių.

Puertorikiečių tauta ėmė klostytis XVI a., ispanams pradėjus indėnų tainų gyvenamos Puerto Riko (Borinkenos) salos užkariavimą. Vėliau į salą atgabenta vergų iš Afrikos. XVIII a. tainai kaip tauta išnyko, bet pasiliko nemažai metisų – ispanų ir tainų palikuonių. Taip pat dalis indėnų persimaišė su juodaisiais. XIX a. susidarė dabartinis puertorikiečių etnosas, kuris išlaikė ispaniškos, indėniškos ir afrikietiškos kultūros bruožų.

Tautinė savimonė ėmė kurtis XIX a., puertorikiečiams kovojant prieš ispanų kolonijinę valdžią bei siekiant vergovės atšaukimo. Susikūrė tautinė šviesuomenė, pradėta rašyti literatūra. 1898 m. Puerto Riką užkariavus JAV, prasidėjo sparti urbanizacija, gyventojų skaičiaus augimas, daug puertorikiečių išvyko gyventi į JAV (ypač XX a. vid.). Išvykėliai palaiko glaudžius ryšius su giminėmis gimtojoje saloje.

Šeima branduolinė, nors pasitaiko ir didžiųjų, kurias sudaro kelios giminaičių kartos. Svarbus kūmų socialinis vaidmuo.

Ypač išplėtoję dainas ir šokius, būdingi afrikietiški ritmai (populiarūs žanrai – plena, dansa, iš aplinkinių salų perimta merengė, salsa, XX a. pab. iš Puerto Riko po visą Lotynų Ameriką labai paplito regetonas). Paplitusios gaidžių peštynės, azartiniai žaidimai.


Jack Delano, Children in a company housing settlement, San Juan, Puerto Rico, 1941.jpg|Puertorikiečių vaikai 1941 m.
8 Little Pickaninnies Kneeling in a row, Puerto Rico (NYPL b12647398-62633).tiff|Puerto Riko juodaodžiai XIX a. pab.
Sugar cane workers, vicinity of Rio Piedras, Puerto Rico (LOC).jpg|Cukranendrių ūkio darbininkai, 1941 m.


## Šaltiniai
Ostruvas (Senieji Juchai)

**Ostruvas** (,  (pasen.)) – kaimelis šiaurės–vakarų Lenkijoje, Varmijos Mozūrų vaivadijos Luko apskrities Starė Juchai valsčiuje. Išsidėstęs Oršyšo ežero šiauriniame krante, nutolęs 19 kilometrų į vakarus nuo apskrities centro Luko. Administraciškai pavaldus Skomack Vielki () šaltyšijai.

## Istorija
Žinomas *Ostrovo* vardu nuo 1785 m., dar prieš 1912 m. buvo vadinamas *Adlig Verder*, vėliau tiesiog *Verder*. 1874 m. buvo įjungtas į naujai sukurtą *Neuhoff* prūsišką valsčių, kuris priklausė Rytprūsių Gumbinės apygardai (vėliau Alnaštyno apygardai). 1905 m. *Adlig Verder* dvaro teritorijoje gyveno 65 kaimiečiai. 1928 m. kaimelis buvo įjungtas į *Adlig Vola* kaimo sudėtį.

Po Antrojo pasaulinio karo visa pietinė Rytprūsių dalis įėjo į Lenkijos sudėtį. Kaimelis vėl tapo savarankišku ir jam gražintas *Ostruv* vardas. Iki 1998 m. jis buvo priskirtas Suvalkų vaivadijai, vėliau – Varmijos Mozūrų vaivadijai.

## Piliakalnis
Septyni šimtai metrų į šiaurės vakarus nuo kaimo iškilusi 146,7 m aukščio kalva. Tai – buvęs jotvingių piliakalnis. Viršutinė 58 m x 30 m lygi aikštelė nėra buvusi apsaugota pylimais. Archeologinių radinių neaptikta, tik medžio anglių liekanas. Kai kurių istorikų nuomone, čia buvo jotvingių Kyminavos genties įtvirtinimai. Vienas pirmųjų šį piliakalnį paminėjo žinomas Prūsijos tyrinėtojas Emilis Holakas.

## Šaltiniai
Bega

**Klaipėdos jūrų krovinių kompanija „BEGA“** – pirmoji Lietuvoje privati laivų krovos bendrovė, įkurta 1992 m.

## Veikla
Įmonės specializacija – birių ir skystų krovinių krova ir sandėliavimas. Įmonėje sukurta visa reikiama uostinė infrastruktūra, įdiegtos modernios automatizuotos krovinių iškrovimo/pakrovimo, transportavimo, sandėliavimo technologijos, skirtos apdoroti palaidus birius ir skystus chemijos, statybos, maisto pramonės, žemės ūkio ir kitus produktus. „BEGA“ siūlo visą kompleksą logistinių sprendimų, įskaitant nuolatinių krovinių srautų uostinį aptarnavimą, krovinių ekspedijavimą, distribuciją, krovinio sukaupimą uosto terminaluose ir paskirstymą gavėjams, laivų agentavimą, palaidų birių krovinių taravimą ir kt.

## Faktai
* Gylis prie krantinių: 12–14,8 m
* Maksimali laivų grimzlė: 11–13,5 m
* Teritorija pagrindinei veiklai: 30 ha
* Rezervinė teritorija logistinei veiklai: 7 ha
* Birių krovinių terminalų sandėliavimo pajėgumai: 520 000 t
* Birių krovinių terminalo sandėliavimo pajėgumų plėtra iki 2020 m. planuojama: 730 000 t
* Skystų produktų rezervuarų talpa: 80 000 kub. m
* Bendras terminalų krovos techninis pajėgumas: 8–10 mln. t per metus
* Įmonės veikla sertifikuota pagal ISO 9001 ir ISO 14001 standartus.

## Galerija

KKbega.jpg|Krovinių terminalas
KKbega1.jpeg|Vyksta krova
KKBEGA2.jpeg|Krovinių terminalas
BEGA 2020.jpg|Terminalas iš ryto


## Išnašos
Bela kulai

**Bela kulai** (*Bella Coola*) arba ***nuksalkai*** (*Nuxalkmc*) – indėnų sališų tauta (pakrančių sališai), gyvenanti vakarų Kanadoje, Britų Kolumbijoje, ties Dino, Bjorko, Šiaurės ir Pietų Bentinko fjordais bei į juos įtekančiomis Dino (*Dean*) ir Bela Kulos upėmis. Tai toliausiai šiaurėje gyvenanti, nuo kitų sališų atskirta tauta. Populiacija – 1660 žmonių. Gimtoji bela kulų kalba beveik išnykusi (17 kalbėtojų 2014 m.), vartoja anglų kalbą.

Vertėsi snieginių ožių medžiokle, medžių kambijaus rankiojimu. Būta daugiašeimių ūkių ir gimininių egzogaminių grupių (kildinamų iš bendro mitinio protėvio). Buvo galimybė būti net kelių (iki 8) gimininių grupių nariu. Santuoka patrilokalinė. Veikė slaptosios apeiginės draugijos (Sisauk ir Kusijut). Išplėtoti medžio drožybos (kaukių, skulptūrų) amatai. Turėjo turtingą kosmologiją. Tikybai būdingas tikėjimas dvasiomis ir amžinuoju aukščiausiuoju dievu Alhkvintamu (*Alhkwntam*) bei jo sūnumi Manakaisu (*Manaakays*).

Bela kulai vertėsi prekyba, kariavo ir palaikė kultūrinius saitus su aplinkinėmis tautomis – vakašais (bela belais, kvakiutliais) ir atapaskais (karierais, čiloktinais). Nuo 1793 m. susidūrė su anglais. Tarpininkavo prekyboje su žemyninėmis gentimis. Dėl epidemijų didelė dalis sališų pražuvo. Nuo 1894 m. sališų žemėse ėmė kurtis baltieji (norvegai).

Dabar bela kulai verčiasi pramonine žvejyba ir miško ruošos darbais. Dauguma gyvena 7 nedidelėse rezervacijose (didžiausia – Bela Kulos upės žiotyse). Nuo XX a. 8-ojo dešimtmečio atkūrė tradicinius šokius, prasidėjo tautinės savimonės pakilimas. Apie 1980 m. oficialiai pradėjo vadintis nuksalkais.

Pagrindinė gyvenvietė – Bela Kula.

## Šaltiniai
Grazymai

**Grazymai** (,  (pasen.)) – kaimas šiaurinėje Lenkijoje, Varmijos Mozūrų vaivadijos Olštyno apskrities Gietšvaldo valsčiuje.

Išsidėstęs tarp trijų ežerų Bobšyneko, Melniko ir Lengutų, prie tilto per bevardę upę, jungiančią pastaruosius du ežerus. Nuo 1945 m. veikia socialinės globos įstaiga (dabar psichiatrinė ligoninė).

## Istorija
Gyvenvietė pirmąkart dokumentuose paminėta 1352 m., kai Vokiečių ordino didysis magistras Vinrichas Kniprodė suteikė vienuolika lenų žemės keturiems broliams prūsams Klaukei, Peteriui, Jokūbui ir Grazimui. Pastarojo vardu vėliau ir buvo pavadinta gyvenvietė. Maždaug tuo pat metu atsirado ir gretimi kaimai Plichta (), Rapatai () bei kt.

Amžių bėgyje savininkai keitėsi. 1937 m. Grazymų dvaro valdos apėmė 31 490 ha žemės, paskutiniuoju savininku buvo Albrechtas Štainas fon Kamienskis. Išlikę ponų rūmai, pastatyti dar 1794 m. ir po 1924 m. gaisro rekonstruoti į neobarokinio stiliaus pastatą. Tai stačiakampis statinys su dviem rizalitais šonuose ir kolonomis papuoštu įėjimu. Savininkų rezidenciją juosia senas parkas su klasikinio stiliaus XIX a. viduryje statyta oficina. Dabar rūmuose yra įsikūrusi psichiatrinė ligoninė.

## Mitologinis akmuo
Prie kelio į Rapatų kaimą miške dunkso stambus riedulys. Jis lškilęs virš žemės paviršiaus apie 0,6 m, o perimetras siekia 6,0 m. Pasak vietinės legendos, po šiuo akmeniu guli auksiniai raktai į piliakalnyje įgriuvusią prūsų pilaitę.

## Piliakalnis
Iš kaimo pietryčiuose telkšančio Bobšyneko ežero ištekantis bevardis upeliukas puslankiu juosia aukštoką kalvą. Tai – žiedinio tipo prūsų piliakalnis. Jo forma primena kiek ištęstą ovalą (išmatavimai 42 x 39 m), kurį supa 2,5–3,5 m aukščio pylimas. Pietrytinėje dalyje stebimos gynybinio griovio liekanos.

Objektą tyrę archeologai stebisi kultūrinio sluoksnio nebuvimu. Panašu, kad piliakalnis buvo suformuotas, bet pilis ant jo taip ir nebuvo pastatyta. Datuojamas XI–XIII amžiais, įėjo į istorinę Sasnos žemę.

*Pastaba: pagal paskutinį administracinį suskirstymą piliakalnio teritorija dabar jau įeina į Plichtos kaimo sudėtį. Literatūroje dažniausiai tebevadinamas Grazimų vardu.*

## Žymūs žmonės
* Georgas Rainholdas Štainas fon Kamienski () (1836–1921) – stambus Rytprūsių dvarininkas, Vokietijos Reichstago deputatas
* Gotfrydas Štainas () (1896–1977) – Vokietijos teisininkas

## Šaltiniai
* Dom Pomocy Społecznej w Grazymach 
* Głaz narzutowy w leśnictwie Laski
* Święte kamienie
* Sasinia i Ziemia Lubawska
* Plichta, st. 1
* Jan Dąbrowski/ Siedem wieków Łukty, 600-lecie kościoła, 50-lecie parafii Matki Boskiej Częstochowskiej. – Wydawnictwo WPW C. Porycki, P. Wasześcik Sp. J., Olsztyn, 2007 ​ISBN 83-917924-6-3​
LitPoliinter

**LitPoliinter** – Lietuvos koncernas, įkurtas Romo Bubnelio 1990 m.

LitPoliinter priklausė televizija (LitPoliinter TV), alkoholio parduotuvių tinklas, bankas, radijas. 1994 m. suimtas savininkas, koncernas bankrutavo.

## Išnašos
Tilamukai

**Tilamukai** (*Tillamook*, sav. *Nehalem*) – indėnų sališų tauta (pakrančių sališai), gyvenanti JAV, Oregono valstijoje. Jų tradicinės žemės driekėsi nuo Tilamuko kyšulio šiaurėje iki Saileco upės baseino pietuose. Tai toliausiai pietuose gyvenanti pakrančių sališų tauta. Populiacija nežinoma (1990 m. – 50 žmonių). Gimtoji tilamukų kalba išnyko 1972 m., vartoja anglų kalbą.

Buvo paplitę egzogaminiai kaimai. Santuoka patrilokalinė (su 5 dienų atidirbimo žmonos šeimoje papročiu). Vėliau jaunavedžiai naują gyvenamą vietą pasirinkdavo laisva valia. Tarp vadų buvo paplitusi poligamija. Namai statyti iš lentų (kartais – pusiau žeminės), juose gyvendavo po kelias šeimas. Tikėjimui būdingas dvasių-globėjų kultas. Būdingas mitas apie Vaikų žemę, kurioje gyvena sielos iki gimdamos.

Kultūriškai ženkliai skiriasi su kitų pakrančių sališų, paveikti Kalifornijos indėnų kultūros.

Dėl ligų ir karų su baltaisiais populiacija labai sumenko. Tilamukai persimaišė su sailecais ir kitomis tautomis, gyvena padrikai.
 Dauguma patenka į Saileco rezervaciją Linkolno apygardoje.

## Šaltiniai
W3Schools

**W3Schools** – tinklalapis, kuriame galima nemokamai mokytis programavimo kalbų ir tinklalapių kūrimo. Jame galima rasti daugybę teorinės mokomosios medžiagos su tūkstančiais pavyzdžių apie HTML, CSS, JavaScript, JSON, PHP, Python, AngularJS, SQL, Bootstrap, Node.js, jQuery, XQuery, AJAX ir XML programavimo kalbas bei praktiškai išbandyti įgytas žinias pasitelkiant tinklalapyje esančius redaktorius. Jų pagalba tinklalapyje į formas galima įvesti kodą, jį redaguoti bei atvaizduoti jo rezultatą ekrane.

## Istorija
W3Schools 1998 m. įkūrė Norvegijos programinės įrangos vystymo ir konsultavimo kompanija „Refsnes Data“. W3Schools pavadinimas kildinamas iš World Wide Web (W3).

## Nuorodos
* W3Schools oficiali svetainė
Ilgajis (Jonavos r.)

**Ilgajis** - ežeras Lietuvoje, Jonavos rajone, 5 km į šiaurės vakarus nuo Upninkų, Bečių miške. Ežero ilgis iš vakarų į šiaurės rytus - 0,55 km, plotis - iki 0,15 km. Altitudė 77 m. Kranto linija labai vingiuota. Krantai žemi, plačiai užpelkėję - ežeras telkšo ~ 65 ha dydžio mišku apaugusios pelkės rytinėje dalyje. Į rytus plyti Ilgajo durpynas. Ežeras nenutekantis, priklauso Malkosnės baseinui (Šventosios intakas). Į vakarus nuo Ilgajo ežero toje pačioje pelkėje telkšo Gilusis ežeras.

## Šaltiniai
Juodas (Jonavos r.)

**Juodas** (arba ***Kryžiaukos ežeras***) – ežeras Lietuvoje, Jonavos rajone, 6,5 km į šiaurės vakarus nuo Upninkų, Bečių miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,13 km, plotis – iki 0,1 km. Altitudė 76,9 m. Krantai žemi, pelkėti. Šalia įsikūręs Kryžiaukos kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Smalos upelio baseinui (Lokio upės intakas).

## Šaltiniai
Černikai

**Černikai** (,  (pasen.)) – kaimas šiaurinėje Lenkijoje, administraciškai priklauso Varmijos Mozūrų vaivadijos Kentšyno apskrities Kentšyno valsčiui.

## Geografija
259 gyventojai (2008 m.). Kaimo pagrindinė gatvė įsilieja į vaivadijos kelią , kuris jungia Barštyną su Lėciumi. Ši trasa veda ir į apskrities centrą Kentšyną, kuris nuo kaimo nutolęs vos per tris kilometrus.  Černikuose išlikusi geležinkelio stotelė, nors traukiniai maršrutu Kentšynas–Ungura kursuoja tik retkarčiais, tenkinant turistų poreikius. Dviejų kilometrų atstumu telkšo Moj ir Sieročio ežerai. 

## Istorija
 
Kaimas įkurtas 1394 m., sutinkamai su Kulmo teisyno reikalavimais. XIV a. jam priklausė 41 hufas dirbamos žemės. Jau tada Černikuose (tuo metu Schwarzstein'e) veikė karčiama ir malūnas, stovėjęs ant upeliuko iš Sieročio ežero. Malūno pastatas prie bažnyčios nugriautas XX amžiuje, o 1920 m. buvo pastatyta nedidelė hidroelektrinė. 1907 m. šalia kaimo nutiestas geležinkelis, keleiviniai traukiniai juo važinėjo iki 1992 m., o prekiniai – iki 2000 m.

## Bažnyčia

Pasak padavimo, dabartinio šventoriaus vietoje seniau augo prūsų garbinamas šventas gojus. Nedidelio tūrio bažnytėlė iškilusi ant kalvos, kurios pietinė ir vakarinė pusės staigiai leidžiasi žemyn. Pastatas atsirado XIV a. pabaigoje, dukart buvo kapitaliai atnaujintas: 1749–50 ir 1771–72 metais. 1885 m. buvo išmūrytas bokštas, o XIX a. pabaigoje pristatyta zakristija ir prieangis (šiaurinėje pusėje). Po 1945 m. perduota katalikams. Paskutinį kartą Šv. Jono apaštalo ir evangelisto bei Švč. Dievo Motinos Škaplierinės bažnyčia remontuota 1990 m.

Iš neogotikinės bažnytinės įrangos išliko nedaug kas. Minėtinas krikšto indas, XV a. iškaltas iš granito. Pagal padavimą, virš įėjimo buvo prikaltos dvi pasagos, primindamos suktą „šinkorką“ (smuklininkę) iš gretimo Nakomiadų kaimo. Karčiamoje skiedusi alų, ji buvo nubausta – paversta kumele, kurios Švarcštaino kalvis nespėjo pakaustyti ir taip išvaduoti iš velnio kerų. Vieną mitologinę pasagą pagrobė 1656 m. kaimą užpuolusi totorių kariuomenė, o kitą patys kaimiečiai padovanojo Prūsijos karaliui Frydrihui Vilhelmui I jo karūnavimo proga.

## Mitologinis akmuo
Rytiniame Mojo ežero krante guli įspūdingas riedulys – bartų aukojimo akmuo (spėjama, kad viršutinėje dalyje esantis įdubimas galėjo tarnauti kaip aukojimo dubuo). Jo aukštis siekia 1,25 m, o apjuosti prireiktų 9 m ilgio virvės. Šalia didžiulio akmens guli ir mažesnis, plokščias. Pastarasis taip pat galėjo būti naudojamas kaip „aukojimo stalas“. Netoliese išliko senovinės kapinės.

Nuo šio didelio riedulio kilęs ir pats kaimo pavadinimas – *Švarcštain* (–). Po Antrojo pasaulinio karo kaimą perdavus Lenkijai, jis taip pat dar kurį laiką buvo vadinamas *Čarni Kamen* (–), vėliau pervadintas į *Černikus*.

## Išnašos

## Šaltiniai
* Czerniki – Schwarzstein 
* Czerniki 
* Głaz narzutowy 
* Akmuo nuotraukuose

## Literatūra
* Tadeusz Swat. *Dzieje Wsi* // Aniela Bałanda ir kt. *Kętrzyn. Z dziejów miasta i okolic* – Pojezierze: Olsztyn, 1978 psl. 166–167 (*Seria monografii miast Warmii i Mazur*)
Švenčiausiosios Mergelės Marijos paveikslas

**Švenčiausiosios Mergelės Marijos paveikslas** – Vilniaus Aušros Vartų koplyčioje esantis Mergelės Marijos paveikslas. Kaip stebuklingas garbinamas jau keletą šimtų metų. Tai vienas iš nedaugelio Mergelės Marijos paveikslų be kūdikio. Paveikslas (165 x 200 cm) nutapytas ant 2 cm storio ąžuolinių lentų. Marijos galvą puošia dvi viena ant kitos uždėtos paauksuotos sidabrinės karūnos. Viena jų yra barokinio, kita Rokoko stiliaus.

Apie paveikslo atsiradimą ir autorių nėra jokių žinių nei archyvuose, nei kronikose. Būta įvairių paveikslo atsiradimo Vilniuje versijų, įskaitant istoriją, kad ją čia esą parvežęs kunigaikštis Algirdas iš žygio į Krymą. Paveikslo istorijai nuo XVII a. vienintelis patikimas šaltinis yra karmelito Hilariono *Relacya*, t. y. pranešimas „apie stebuklingą Šv. Mergelės Marijos paveikslą Vilniuje Aušros Vartuose“, išspausdintas 1761 m. Vilniuje lenkų kalba. Autorius rėmėsi karmelitų, gyvenusių greta Aušros Vartų nuo 1626 m., žiniomis bei neišlikusiais aprašymais. Hilarionas aiškiai teigia, kad šio paveikslo kilmė karmelitams nebuvo žinoma. Karmelitai po savo įsikūrimo šalia Aušros Vartų ėmė rūpintis to šv. paveikslo, kuris buvo gana apleistas, garso didinimu. Paveikslas, kaip ir patys vartai buvo miesto magistrato nuosavybė. Tuo metu dar nebuvo jam skirtos koplyčios, nei ypatingų papuošimų. Karmelitams perimant paveikslą jis buvo toje pačioje vietoje kaip ir dabar, šiek tiek įleistas į mūrą. Nuo sniego ir lietaus jį saugojo langinės. Prie paveikslo buvo mažas balkonėlis, į kurį vedė statūs ir siauri laiptai.

1671 m. karmelitų rūpesčiu šv. paveikslui toje pat vietoje pastatyta medinė koplyčia. Gaisro metu 1715 m. koplyčia sudegė. Karmelitai tuomet spėjo paveikslą iš koplyčios išnešti ir perkėlė į savo bažnyčią. Tuo tarpu Aušros Vartuose buvo pastatyta mūrinė koplyčia, kur XVIII a. trečiajame dešimtmetyje dalyvaujant 4 vyskupams, LDK senatorių būriui ir kt. buvo perneštas paveikslas.

Pirmieji moksliniai paveikslo tyrimai atlikti 1927 m. ir nustatyta, kad jis tapytas XVI a. II-oje pusėje, greičiausiai italų meistro.

Stebuklingu paveikslas ėmė garsėti ne anksčiau kaip XVII a. 1671 m. paveikslą įnešant į pirmąją (medinę) koplyčią, karmelitų pamokslininkas tėvas Karolis jau pasakojo apie stebuklus, įvykusius prie šio paveikslo, tačiau XVII a. bažnyčia šio paveikslo dar nepripažino kaip stebuklingo. Pvz., kunigas Albertas Vijūkas-Kojelavičius (*Miscellania*, 1650 m.), minėdamas stebuklingus Lietuvos paveikslus apie Aušros Vartų paveikslą neužsimena. Bažnytinė hierarchija šiuo klausimu gana ilgai laikėsi santūriai, tačiau ilgainiui paveikslo šventumas imamas pripažinti. 1773 m. birželio 5 d. dvi popiežiaus Klemenso XVI bulės suteikia *ad perpetuam rei memoriam* daug atlaidų besimeldžiantiems į Aušros Vartų šv. Mergelę.

## Literatūra
* Lietuviškoji enciklopedija II t.- Kaunas: Spaudos Fondas, 1934.- p.350-8.
Bristolio tema

**Bristolio tema** – tai linijos išlaisvinimo temos variantas, kai toliašaudė figūra, judėdama linija, atlaisvina kelią po jos, ta pačia kryptimi judėsiančiai kitai figūrai.
Figūra, atlaisvinusi kelią, paprastai, tolimesniame žaidime nedalyvauja.

Kai ši tema išreiškiama juodosiomis figūromis turime *juodąjį Bristolį*. Šachmatų uždavinyje vienu metu gali būti panaudotos baltojo ir juodojo Bristolio temos.

Pati tema, laikui bėgant, kito. Buvo sukurta uždavinių, kuriuose nebebuvo griežtai laikomasi pirminių reikalavimu. Uždavinys, kuris sukurtas pilnai prisilaikant Bristolio temos pirminių reikalavimų vadinamas *grynuoju Bristoliu*.

## Istorija

Temai pradžią davė anglų šachmatų kompozitoriaus 1861 m. Bristolyje vykusiame turnyre Frenko Hilio sukurtas uždavinys. Iš čia ir temos pavadinimas.

## Bristolio temos uždaviniai

### Savitumai

Tipinę Bristolio temą sudaro valdovė ir kita toliašaudė figūra, paprastai bokštas arba rikis. Tai dviejų ėjimų tema. Jos panaudojimas uždavinyje reikalauja tam tikros vietos šachmatų lentoje, o tai sumažina galimų laukelių skaičių kitoms temoms.

Bėgant metams, kai dviejų ėjimų uždaviniuose vienintelio teminio varianto pradėjo nepakakti, Bristolio tema, pradėjo keistis. Uždaviniai pradėti skirstyti, atsižvelgiant į Bristolio temos reikalavimų laikymasi. Tie, kurie sudaryti, prisilaikant jų, pavadinti *grynojo Bristolio* uždaviniais.

*Grynojo Bristolio tema* nustato, kad priekinė figūra juda vieninteliu tikslu: atlaisvinti liniją, eisiančiai po jos figūrai. Ji neskirta saugoti laukelių aplink juodųjų karalių ir neturi dar ko nors kompozicijoje keisti, o tik sudaryti galimybę kitai figūrai laisvai judėti atlaisvintąją linija ta pačia kryptimi.
 
Daugelio ėjimų ir trijų ėjimų uždaviniuose Bristolio tema turi mažesnę įtaką turiniui.

### Uždavinių pavyzdžiai

Juodojo Bristolio tema *Koco ir Kockelkorno uždavinyje* panaudojama juodųjų gynybai Po 1. d3 baltieji grasina 2. Re4 ir toliau su žirgu matuoti karalių laukeliuose c4 ir g4. Juodieji ginasi juoduoju Bristoliu 1… Bh8! 2.Re4 V.g8!. Tiesa, apsigina laikinai, nes po 3. Rb2 jie patenka į cugcvangą ir tenka valdove pasitraukti. Juodasis Bristolis paplito tarp sutarto mato uždavinių.

*M. Vukčevičiaus uždavinyje* Bristolio tema sutinkama du kartus. Klaidinančiame pėdsake panaudota viena pora Bristolio figūrų: rikio ir valdovės, o sprendinyje kita pora – bokšto ir valdovės.

*I. Kisio uždavinyje* taip pat sutinkame du Bristolius: vieną klaidinančiame pėdsake, kitą – sprendinio variante, tačiau baltieji neprisilaiko *grynojo Bristolio* reikalavimo, kad figūra atlaisvinusi liniją, toliau nebedalyvautų žaidime. Abiem atvejais bokštai grasina matu, ko pagal grynojo Bristolio temos reikalavimus neturėtų daryti.

{|
|width="33%" |

|width="33%" |

|width="33%" |

### Paplitimas
Šią temą šachmatų kompozitoriai naudoja, kurdami :tiesioginius, sutarto mato, atvirkščio mato, sutarto atvirkščio mato, serijinių ėjimų, retro šachmatų uždavinius ir etiudus.

{|

|width="33%" |

|width="33%" |

## Šaltiniai

## Nuorodos

Bristolio temos uždaviniai

Peter Wong. Bristol (en)
Sapieginė kriaušė

**Sapieginė** − sena lietuviška vasarinė kriaušių () veislė.

## Istorija
Sinoniminiai vardai: *Sapiežanka*, *Lenkiškas Bergamotas*, *Bergamotte Sapiejanka*, *Kuršo Bergamotas* (*Kurländische Bergamotte*) ir kt. Vaisius, savo forma kiek suplotas iš viršaus, primena  rūtinių šeimos hibridinę rūšį − bergamotą, tai atsispindi ir kai kuriuose šios pavadinimuose. Bergamoto formos kriaušės XIX a. pab.−XX a. pr. Vakarų Europoje itin išpopuliarėjo. Buvo paplitusi legenda, kad Lietuvon šios rūšies sodinukus iš Prancūzijos neva buvo atvežusi LDK didžiojo etmono Kazimiero Jono Sapiegos duktė (iš čia ir *Sapieginės* vardas). Visgi žinomas pomologas Adomas Hrebnickis nustatė, kad tai liaudiškos selekcijos vietinė kriaušė ir nereikėtų jos painioti su prancūziška rūšimi *Bergamote ronde d'été* ar kitomis. Įvedus eksploatacijon geležinkelį Sankt Peterburgas–Varšuva, juo Rytų Lietuvos gyventojai šias kriaušes ir kitas sodo gerybes dideliais kiekiais veždavo parduoti į Rusijos imperijos sostinės turgavietes. Dabartiniais laikais veislė nebėra populiari.

## Aprašymas
Vaismedžiai augūs: su galingu kamienu ir plačiu piramidišku vainiku. Pasodinus derėti pradeda po 6−7 metų, mėgsta derlingas dirvas. Žiemos šalčiams vidutiniškai ištvermingi. Vaisiai smulkūs, kiek suplotai apvalūs. Subrendusių kriaušių odelė šviesiai geltona, saulėtoje pusėje padengta šviesiai rausvos spalvos dryželiais. Minkštimas baltas, vidutiniškai sultingas, saldžiarūgščio skonio. Derlius skinamas rugpjūčio antroje pusėje, saugyklose išsilaiko apie 20 dienų. Vaisiai vidutiniškai transportabilūs, tinka vartoti švieži arba perdirbti į vyną, taip pat juos galima džiovinti žiemai. 

## Išnašos

## Šaltiniai
* Сапежанка
* ЭСБЕ/Бергамот
* Груша Сапежанка (Бергамот польский)
* Grusza Bergamota jesienna czerwona
Flathedai

**Flathedai** ( – 'plokščiagalviai'), t. p. ***Biteruto sališai*** (*Bitterroot Salish*) arba tiesiog ***sališai*** (sav. *séliš*) – indėnų sališų (vidinių) tauta, gyvenanti JAV, Montanos valstijoje. Jų tradicinės žemės driekėsi Biteruto upės (Kolumbijos baseinas) slėnyje. Populiacija nežinoma (kartu su kalispelais ir spokanais – apie 8000). Gimtoji Montanos sališų kalba nykstanti (70 kalbėtojų 2013 m.), vartoja anglų kalbą.

Pavadinimo „flathedai“ kilmė neaiški – priešingai, nei daugelis kitų sališų, ši tauta savo kaukolių nedeformavo (kita vertus, palyginus su deformuojančiais, jų galvos buvo plokštesnės). Pagal jų savivardžio *seliš* suteiktas visų, sališų kalbomis kalbančių tautų pavadinimas.

XVIII a. flathedai perėmė žirgus, perėjo prie bizonų medžioklės Didžiosiose lygumose. Kariavo su juodakojais. Nuo XIX a. pr. užmezgė ryšius su europiečiais, dalyvavo prekyboje kailiais. Nuo 1841 m. į jų žemes atsikėlė krikščionių misionieriai. Per XIX a. indėnų karus flathedai kariavo JAV pusėje. 1855 m. kartu su kalispelais ir kutenajais pateko į bendrą rezervaciją. Į ją tauta persikėlė tik 1891 m., nes dauguma flathedų persikėlimui priešinosi. 1904–1908 m. rezervacija suskirstyta į ruožus, o 1910 m. joje ėmė kurtis baltieji.

Dabar verčiasi miško ruošos darbais, turizmu, valdo vandens jėgainę. Turi savivaldą, komitetą, stengiasi puoselėti papročius, gaivinti kalbą. Dabartiniai flathedai kartu su kutenajais, kalispelais ir dalimi spokanų sudaro sališų ir kutenajų genčių konfederaciją ir gyvena Flathedo indėnų rezervate vakarų Montanoje.


Antoine Moise, Flathead.jpg|Flathedų indėnas (1898 m.)
Flathead Indians.jpg|Flathedų delegacija (1884 m.)
Salish (Flathead) moccasins, said to have belonged to Chief Charlot, c. 1917 - Bata Shoe Museum - DSC00543.JPG|Flathedų mokasinai
Flathead salish, copricapo, 1940 ca. 03.jpg|Flathedų plunksnų karūna


## Šaltiniai
Kalispelai

**Kalispelai** (*Ql̓ispé*, ) arba ***pandorėjai, pondorėjai*** (iš  – 'auskarai') – indėnų sališų (vidinių) tauta, gyvenanti JAV, Montanos ir Vašingtono valstijose. Populiacija – apie 250 žmonių (kartu su flathedais ir spokanais – apie 8000). Gimtoji Montanos sališų kalba nykstanti (70 kalbėtojų 2013 m.), vartoja anglų kalbą.

Kalispelai skirstėsi į aukštutinius (*Kullyspelm*; gyveno prie Flathedo ežero ir į vakarus nuo Pond Orėjaus ežero) ir žemutinius (*Silkatkmlschi*; gyveno prie Pond Orėjaus ir Pristo ežerų). Aukštutiniai kalispelai kartu su flathedais, kutenajais ir dalimi spokanų 1855 m. perkelti į Flathedo indėnų rezervaciją vakarų Montanoje, o žemutiniai kalispelai, atsisakę apsigyventi su kitomis tautomis, XIX a. pab.–XX a. pr. gavo Kalispelų rezervaciją prie Pond Orėjaus ežero (Vašingtono vast., į šiaurę nuo Spokano).


Chief Charlos (sic) LCCN96505000.jpg|Kalispelų vadas ant žirgo (1907 m.)
Kalispel Indian Log Cabin, Usk, Pend Oreille County, WA HABS WASH,26-USK,1-2.tif|Kalispelų medinė trobelė


## Šaltiniai
Kolviliai

**Kolviliai** (*Colville*) – indėnų sališų (vidinių) tauta, gyvenanti JAV, Vašingtono valstijoje. Populiacija nežinoma. Gimtoji okanaganų-kolvilių kalba nykstanti, vartoja anglų kalbą.

Kolvilių pavadinimas kilęs nuo 1859–1882 m. Vašingtone stovėjusio Kolvilio forto. Prancūzai juos vadino *Les Chaudières* („katilais“, pagal Katilų krioklį (*Kettle Falls*)). Gyveno pagal Kolumbijos upę ir jos intakus. 1872 m. kolviliai su kitomis tautomis (sahaptinais, kitais sališais) perkelti į Kolvilio indėnų rezervaciją šiaurės rytų Vašingtone. Su ten gyvenančiais indėnais sudaro genčių konfederaciją.

Dabar verčiasi daugiausia miškų ūkiu.

## Šaltiniai
Ekspress Grupp

**„Ekspress Grupp“** – Estijos žiniasklaidos bendrovė. 
„Ekspress Grupp“ valdo naujienų portalus „Delfi“ Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje ir Ukrainoje.

## Prekės ženklai

Pagrindinės „Ekspress Grupp“ dukterinės įmonės: Estijoje „Ekspress Meedia“ (portalas „Delfi“, laikraščiai „Eesti Express“, „Eestie Paevalet“ ir kt.), „Hea Lugu“ (knygų leidyba), „SL Ohtuleht“ (laikraštis „Ohtuleht“ ir kt.), „Ajakirjade Kirjastus“ (žurnalai ir interneto porlalai), „Printall“ (leidyba), „Express Post“ (platintoja), „Delfi“ Latvijoje ir Lietuvoje, naujienų portalas Lrytas.lt.

2017 m. DELFI žiniasklaidos grupė pardavė savo žurnalų leidybos verslo dalį bendrovei „GM žurnalų leidybos grupei“.

## Šaltiniai
Spokanai

**Spokanai** (*Spokane*) – indėnų sališų (vidinių) tauta, gyvenanti JAV, Vašingtono, Aidaho ir Montanos valstijose. Populiacija – apie ~2700 žmonių (kartu su flathedais ir kalispelais – apie 8000). Gimtoji Montanos sališų kalba nykstanti (70 kalbėtojų 2013 m.), vartoja anglų kalbą.

Spokanai gyveno Spokano upės (Kolumbijos intakas) baseine ir skirstėsi į aukštutinius, vidurinius bei žemutinius. Kartu su nezpersais bei kitais sališais dalyvaudavo raitosiose bizonų medžioklėse į rytus nuo Uolinių kalnų. 1858 m. kartu su kerdalenais dalyvavo kare prieš JAV. 1881 m. žemutiniai spokanai įsikūrė Spokano rezervacijoje (šiaurės rytų Vašingtonas, Stivenso apygarda), aukštutiniai ir viduriniai spokanai pateko į Flathedo bei Kerdaleno rezervacijas atitinkamai Montanos ir Aidaho valstijose.

XX a. antroje pusėje spokanų žemėse veikė urano kasykla. Dabar verčiasi daugiausia žemės ūkiu, miško ruošos darbais. Veikia profesinio lavinimo, kalbos mokymosi programos.


Red-ink-alexie-matsunaga-2016-3728 (27802973715).jpg|Spokanų kilmės rašytojas Šermanas Aleksis (*Sherman Alexie*)
Spokane Indian, Washington, ca 1897 (LAROCHE 266).jpeg|Spokanų jaunuolis (1897 m.)
Charlene Teters - Senate Hearing on 05 May 2011.jpg|Spokanų dailininkė, visuomenininkė Šarlena Teters


## Šaltiniai