open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Pieninai

**Pieninai** (svk, ) – kalnų grupė, besidriekianti šiaurės Slovakijoje ir pietų Lenkijoje. Abiejų šalių valstybinė siena šiuose kalnuose praeina Dunajeco upės vaga, tekant jai į rytus nuo Juodojo ir Baltojo Dunajecų santakos. 

## Geografija

Aukščiausia viršukalnė yra Vysoke Skalky () arba Vysoka (), kuri iškilusi 1 050 m, o  žinomiausia viršukalnė – Trys karūnos (), kuri iškilusi 982 m virš jūros lygio. Pieninai skirstomi į 3 dalis:
* Lenkijoje:
** Spišo Pieninai (, )
** Vlašcivės Pieninai (, )
* Slovakijoje:
** Mažieji Pieninai (, )

## Geologija

Pieninai daugiausiai sudaryti iš klinčių ir dolomito uolienų sluoksnių. Formavosi jūros dugne per kelias geologines epochas. Susiformavę ir iškilę vėlyvojoje kreidoje. Terciaro geologinio periodo pradžioje kilo antroji tektoninių judesių banga, paleogeno ir neogeno perioduose – trečioji, suformavusi sudėtingesnes tektonines struktūras. Tuo pačiu metu erozija veikė išorines mantijos uolienas, tokiu būdu toliau formuodama vietovės reljefą. Viršukalnės susiformavusios iš atsparių išoriniam poveikiui juros uolienų, daugiausiai klinčių. Šiaurinės Pieninų dalies pakraštyje susiformavę kalnai yra vulkaninės kilmės. 

Slėniai ir perėjos sukurtos iš minkštesnių ir lengviau pasiduodančių irimui kreidos ir paleogeno periodų uolienų. Susiformavę kalnų urvai nedideli, jų nedaug. Priešingai, upių ir upokšnių vagos dažniausiai yra giliai įsigraužusios į reljefą. Jos sudaro apie 15 vaizdingų gilesnių griovų ir tarpeklių. Pieninuose žinomiausi iš jų – Dunajeco upės ir Homolės tarpekliai ().

## Turizmas

Išraiškingos reljefo formos, turtinga biologinė įvairovė ir sukurta infrastruktūra pritraukia kalnų ir vandens turizmo mėgėjus. Abipus valstybinės sienos  įsteigti nacionaliniai parkai:
* Pieninų nacionalinis parkas Lenkijoje () – Mažosios Lenkijos vaivadijoje, užima 23.5 km² teritoriją
* Pieninų nacionalinis parkas Slovakijoje (, trump. PIENAP) – Prešovo krašte, užima 37.5 km² teritoriją

## Literatūra

* Józef Nyka: *Pieniny. Przewodnik*. Wyd. IX. Latchorzew: Wyd. Trawers, 2006. ISBN 83-915859-4-8. 
* *Pieniński Park Narodowy. Pieniny polskie i słowackie. Mapa 1:25 000*. Kraków: Wyd. Kartograficzne Polkart Anna Siwicka, 2006/07. ISBN 83-87873-07-1. 
* *Władysław Strojny: Pieniny*. Warszawa: 1987. 

## Nuorodos

* 
* Pieninai ''pieniny.sk'' svetainėje
* Pieninai ''info-poland'' svetainėje
Karė forto stadionas

**Karė forto stadionas** () – daugiafunkcis stadionas Antibe, Prancūzijoje. Daugiausia naudojamas futbolo varžyboms, čia namų rungtynes žaidžia FC Antibes. Stadionas talpina 4000 žiūrovų.

## Istorija

Atidarytas 1912 m. Tarpukariu čia tilpdavo iki 15 000 žiūrovų. 1938 m. pasaulio futbolo čempionate čia vyko vienerios rungtynės tarp Švedijos ir Kubos rinktinių. 1938 m. birželio 12 d. rungtynes 8–0 laimėjo švedai.

## Šaltiniai
Salamenka

**Salamenka** (arba ***Salomenka***) – buvęs kaimas Kauno rajono savivaldybėje, į šiaurę nuo Samylų, Nemuno pakrantėje, dabar apsemtas Kauno marių.

## Etimologija

Kaimo vardas yra slaviškos kilmės, tikriausiai susijęs su žodžiu  – „šiaudai“.

## Istorija

Tarpukariu buvo Pažaislio valsčiuje. Kaimas išnyko iki 1960 m. dėl Kauno HE statybos.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Garmiškė

**Garmiškė** – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, apsemtas Kauno marių, dešiniajame Nemuno krante priešais Piliuoną.

## Etimologija

Kaimo vardas – asmenvardinis vietovardis, kilęs nuo pavardės *Garmus*.

## Istorija

Statant Kauno HE, apie 1960 m. kaimas buvo apsemtas. Neapsemta dalis kaimo priskirta Visginų kaimui.

## Šaltiniai
Meinau stadionas

**Meinau stadionas** ( arba tiesiog *La Meinau*) – futbolo stadionas Strasbūre, Prancūzijoje, Meinau mikrorajone. RC Strasbourg klubo namų aikštė. Stadionas priklauso miesto savivaldybei.

## Istorija

Stadiono vieta futbolo reikmėms naudota dar nuo 1906 m., bet tikrasis stadionas pastatytas 1914 m. Stadione vyko 1938 m. pasaulio futbolo čempionato vienerios rungtynės, dvejos 1984 m. Europos futbolo čempionato rungtynės ir 1988 m. 1987–1988 m. UEFA taurių taurės finalas. Be futbolo, buvo surengti ir tokių grupių ar atlikėjų kaip U2, Pink Floyd ir Johnny Hallyday muzikos renginiai. 1988 m. stadione lankėsi popiežius Jonas Paulius II.

## Galerija

Stade de la Meinau game.JPG
Stade de la Meinau fassade2.JPG
Stade de la Meinau - Strasbourg - map-fr.svg


## Nuorodos

* Stade de la Meinau  (Footballmatch.de)
* Stade de la Meinau (Racingstub.com)
Dvareliškių dvaras

**Dvareliškių dvaras** – buvęs dvaras Dvareliškėse (Kauno rajonas), kairiajame Nemuno krante.

## Istorija

Dvareliškių dvaras buvo vienas didžiausių apylinkėse. Jam priklausė daug žemės, apie 600 margų miško, buvo dideli mūriniai pastatai, degtinės bravoras. Dvarą valdė dvarponiai iš Varšuvos. Ilgą laiką dvaras priklausė Horoševičiams, kuriuos vietiniai gyventojai vadino Jaruševičiais. 1877-1915 ir 1919-1923 metasi dvare veikė vandens matavimo stotis, kuri po to, kai ritami sielių rastai sulaužė jos reperį, buvo perkelta į kitame Nemuno krante buvusius Gastilionis. Prieš I pasaulinį karą dvarą įsigijo Lietuvoje gimęs rusų pulkininkas (nuo 1917 metų generolas-majoras) Piotras Vrangelis, kuris vokiečių fronto spaudžiamas paliko Lietuvą ir kovų su Rusijos bolševikais metu 1920 metais tapo paskutiniuoju baltųjų judėjimo vadovu - Rusijos pietų ginklutojų pajėgų vyriausiuoju vadu ir valdytoju. Vykdant žemės reformą dvaras buvo išparceliuotas, jo tuometinei savininkei Entai-Nomai Ladau paliekant 80 ha su dvaro centru. Vėliau Dvareliškes įsigijo Šližiai.

1959 m. pastačius Kauno hidroakumiliacinę elektrinę Dvareliškių dvaro liekanos buvo užtvindytos Kauno marių.

## Legendos

Apie Dvareliškių dvarą buvo pasakojamos legendos, neva ten gyvenusi nepaprasto grožio bajoro dukra. Šią legendą pasakoja Stanislovas Abromavičius dokumentinėje apysakoje apie A. Baranausko gyvenimą Rumšiškėse (skyriuje „Sveikutis“). 

Buvo pasakojama, kad pas šią gražuole turėjo vesti per Nemuną pastatytas "Velnio tiltas" (pavojingai akmenuota Nemuno rėva).

Apie dvare buvusį bravorą sklido kalbos, kad jo nuomuotojas pradingo 1921 metais ir tik po poros metų buvo rastas paskendęs didelėje spirito statinėje. Girtuokliai buvo nemaloniai nustebinti sužinoję, kokią degtinę gėrė, kai kurie net prisiminė šio bravoro degtinės savotišką svogūnų kvapą.

## Šaltiniai
Vajakiškės

**Vajakiškės** – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, dabartinių Rumšiškių vakariniame pakraštyje.

## Istorija

Kaimas panaikintas 1961 m. dėl apsemto Rumšiškių miestelio perkėlimo į naują vietą ant kalno.

## Šaltiniai
Juodkošiai

**Juodkošiai** – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje, dešiniajame Nemuno krante priešais Guogus.

## Etimologija

Kaimo vardo kilmė neaiški.

## Istorija

Kaimas panaikintas 1961 m., kadangi statant Kauno HE buvo apsemtas.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Krema

**Krema** () – miestas Italijoje, Lombardijoje, Kremonos provincijoje. Miestas yra prie Serijo upės, 43 km nuo Kremonos.

Tradiciniai Kremos verslai yra žemės ūkis ir gyvulių auginimas, bet dabar atsirado sūrio gamyba, geležies, medvilnės ir vilnos audinių gamyba.

## Istorija

Krema atsirado lombardams VI a. įsiveržus į Italiją. *Krem* jų kalba reiškia „maža kalva“. Tačiau šia kilme abejojama, nes aplink nėra aukštesnės kalvos. Kitos teorijos: miesto pavadinimas reiškia pasienį arba Krema atsirado, kai Vakarų Romos imperijos sostinė buvo Milanas. Netgi manoma, kad keltų ar etruskų laikais čia buvo gyvenvietė.

Krema pirmąkart minima XI a. kaip Kamisano grafų valda. Tuo metų miestą valdė Toskanos margrafas Bonifacas ir jo dukra Matilda, kuri 1098 m. Kremą padovanojo Kremonos vyskupui. Tuo laiku miestas suklestėjo dėl žemės ūkio, o vienuoliai įdiegė avių auginimą dėl vilnos, kuris buvo svarbus pajamų šaltinis iki XIX a.

1159 m. Kremai sudarius sąjungą su Milanu prieš gibelinų Kremoną miestą sugriovė Šv. Romos imperatorius Frydrichas I Barbarosa po itin žiaurios apgulties. 1185 m. Konstancos taikos sutartis leido Kremai atstatyti pilį. Imperatorius Henrikas VI vėliau atidavė miestą sąjungininkei Kremonai. Po to Krema tapo laisvu miestu, kuriame vyko įprasti to meto Italijai partizaniniai susirėmimai. Nepaisant to atsirado naujos sienos, grioviai ir vartai (1199 m.), buvo iškasti kanalai žemės ūkiui. XIII a. buvo pastatyta katedra ir Pretorių rūmai.

Nepriklausomybė baigėsi 1335 m., kai miestą užėmė Viskončiai, valdę iki amžiaus pabaigos. 1361 m. Kremoj siautė Juodoji mirtis. Po to trumpai valdė gvelfų Benzoni šeima. Po to valdė Viskončiai, o nuo 1449 m. – Venecijos respublika.

Kadangi Krema priklausė Venecijai, nepatyrė ekonominio nuosmukio, kankinusio ispanų valdomą Milano kunigaikštystę. Plati autonomija leido tęsti statybas. Buvo pastatytos naujos sienos, atstatiti Rotušė (1525–1533 m.), Veskovile ir kiti rūmai.

XVII a. prasidėjo nuosmukis, nes smuko pramonė, nors žemės ūkis vis dar klestėjo. 1796 m. įkurta Žemės ūkio akademija. Žlugus Venecijos respublikai 1797 m., prancūzai įkūrė Kremos savivaldybę. Iš pradžių miestas priklausė Kremos-Lodžio provincijai, vėliau – Kremonos. 1814 m. Krema atiteko austrams.

Per Italijos suvienijimą Krema buvo prijungta prie Italijos.

## Turistiniai objektai

* Katedra su aukšta varpine
* Kryžiaus Šv. Marijos bažnyčia, pastatyta 1493–1500 m.
* Šv. Dvasios bažnyčia (XVI a.)
* Rotušė
Dvekvė

**Dvekvė** () – miestas Dramblio Kaulo Kranto vakaruose, Vidurinės Kaveli regione, miškingoje teritorijoje į šiaurės rytus nuo Giljo. Departamento centras. Keliai į Gilją, Daloa, Maną. Žemės ūkio regiono prekybinis centras.

Dauguma gyventojų priklauso ve tautai.

## Istorija

2011 m. kovo 29 d., pilietinio karo metu, mieste įvyko aršios kovos, kuriose žuvo ~800 žmonių.
Jamusukro Švč. Mergelės Marijos Taikos Karalienės bazilika

**Jamusukro Švč. Mergelės Marijos Taikos Karalienės bazilika** () – mažoji bazilika, esanti Dramblio Kaulo Kranto oficialiojoje sostinėje Jamusukre. Gineso rekordų knygoje ji įrašyta kaip didžiausia bažnyčia pasaulyje, lenkianti iki tol didžiausia laikytą Vatikano Šv. Petro baziliką. Ji užima 30 tūkst. m² teritoriją ir yra 158 m aukščio. Tiesa, į jos plotą įskaičiuotas ir arkadomis apsuptas šventorius.

Jamusukro Taikos Mergelės bazilika pastatyta 1985–1989 m., o pašventinta popiežiaus 1990 m. Pastatas savo architektūra primena Vatikano baziliką, suprojektuotas iš Libano kilusio Dramblio Kaulo Kranto architekto Pierre Fakhoury. Pastatyta Prancūzijos bendrovės „Dumez“, iš marmuro, atvežto iš Italijos, dekoruota prancūziškais vitražais. Centrinis bažnyčios pastatas – vienanavis, talpina 7000 maldininkų. Aplink ratu išdėstyta arkada, o iš šonų yra dvi vilos (koplyčios).

Bazilikos statyba šaliai kainavo 300 mln. JAV dolerių, todėl susilaukė daug kritikos, kadangi tokios statybos laikytos per didele prabanga skurde gyvenančiai šaliai. Jamusukro Taikos Mergelės bazilika nėra katedra – vyskupo rezidencija yra Jamusukro Šv. Augustino katedroje.





## Šaltiniai
Helmholco laisvoji energija

Termodinamikoje **Helmholco energija** – termodinaminis potencialas, kuris matuoja naudingą darbą gaunamą iš uždarų termodinaminių sistemų esant pastoviai temperatūrai.

## Apibrėžimas
Helmholco energija apibrėžiama:

: F \equiv U-TS\,

kur

* F&nbsp; yra Helmholco laisvoji energija(svarbu yra nesumaišyti su jėga, nes ji taip pat žymima F raide) (SI: džaulis),
* *U*&nbsp; yra sistemos vidinė energija (SI: džaulis),
* *T*&nbsp; yra absoliutinė temperatūra (kelvinai),
* *S*&nbsp; yra entropija (SI: džauliai į kelviną).

## Išnašos
Dobet Gnahoré

**Dobė Gnaorė** (*Dobet Gnahoré*; g. 1982 m. liepos 17 d.) – Dramblio Kaulo Kranto dainininkė, atliekanti daugiausia tradicinę afrikietišką muziką.

Gimė perkusionisto, grupės „Ki Yi M’Bock“ nario Boni Gnahoré šeimoje. Sulaukusi 12 metų Dobė Gnaorė metė mokyklą ir ėmė su tėvu ir grupe mokytis muzikos, teatro, šokių meno. 1996 m. ištekėjo už prancūzų gitaristo Colin Laroche de Félin. 1999 m. dėl karo išvyko į Prancūziją (Marselį) ir su vyru sukūrė grupę „Ano Neko“. 2003 m. prie jų prisidėjo tunisiečių bosistas Nabil Mehrezi ir perkusionistas iš Dramblio Kaulo Kranto Miko Dibo.

2006 m. nominuota BBC Radio 3 World Music apdovanojimuose, metų naujoko nominacijoje. 2010 m. Grammy apdovanojimuose laimėjo apdovanojimą už geriausią *Urban/Alternative* pasirodymą, už dainą „Pearls“, kurią sudainavo kartu su India.Arie.

## Diskografija

* *Ano Neko* (2004 m.)
* *Na Afriki* (2007 m.)
* *Djekpa La You* (2010 m.)

## Nuorodos
*
Statistinis signalų apdorojimas

**Statistinis signalų apdorojimas** – taikomosios matematikos ir signalų apdorojimo sritis, kuri nagrinėja signalus tarsi atsitiktinius procesus.

Daugelyje sričių signalai yra modeliuojami kaip funkcijos, kurios susideda iš deterministinių ir stochastinių komponentų.
Batsiuvystė

**Batsiuvystė** – tradicinis amatas, kurio metu gaminama avalynė. Teigiama, kad šiuo metu batsiuvystė – tai nykstanti amatų rūšis, kurią nuslopino masinė batų gamyba. Batsiuviai gamindavo įvairią avalynę, pav. batus, sandalus, klumpes, mokasinus naudodami išdirbtą odą, medieną, kaučiuką, plastiką ir kt.

Tradiciškai batus gamindavo batsiuviai ir kurpiai (kurpiai dažniau taisydavo batus, o ne juos gamindavo). Teigiama, kad batsiuviai konkuravo tarpusavyje. Batsiuviai priklausė cechams, gamino batus pagal individualius užsakymus, tuo tarpu kurpiai buvo laisvi amatininkai, keliaudavo iš vienos vietos į kitą, dažniausiai dirbo atokiose vietovėse.

## Tradicinė batsiuvystė
Dauguma batsiuvių naudojo kurpalius, pagamintus iš medienos arba geležies. Šiuo metu kurpaliai dažniausiai būna plastikiniai. Kai kurie buvo vienodi, kiti buvo gaminami poromis (kairiajam ir dešiniajam batui atskirai).

Be to, batsiuviai naudojo įvairius įrankius batams gaminti, dažniausiai buvo naudojamos lenktos ylos, adatos (gamintos iš šerno akuotų), specifinės formos peiliai, įvairius šablonai. Šiuo metu manoma, kad batsiuviai naudojo daugiau negu 15 įvairių metodų batams pagaminti.

Senovinių batų pavyzdžiai:
* Aplink koją apvyniotas kailis, ant kurių buvo užmaunamai sandalai – juos naudojo Romėnai užkariaudami šiaurės Europą
* Klumpės
* Naginės
* Mokasinai – iš vieno odos gabalo gaminami paprasti batai.

## Dabartinė batsiuvystė
Besivystančiose šalyse, vietoj tradicinių medžiagų, pradėta naudoti padangas ir kitas atliekas batų gamybai, tokiu būdu sustiprindami batų konstrukciją ir sumažindami gamybos kaštus.

Nors teigiama, kad batsiuvystė – sparčiai nykstantis amatas , tačiau kai kurie batsiuviai pastebi, kad krizės metu žmonės dažniau taiso batus, neturėdami pinigų naujų batų pirkimui.

Šiuo metu batsiuvystė taip pat tampa populiari senųjų amatų atgaivinimo šventėse, specialiai sau pagamintus batus užsakinėja įvairių profesijų ir pomėgių atstovai, pav. šokėjai.

## Batsiuvystė kultūroje
Batsiuviai bei jų amatas dažnai pristatomas įvairių šalių patarlėse. Lietuvoje žinomos šios patarlės:
:* *Batų nesiuvęs, batsiuviu netapsi*
:* *Batsiuvys basas, o kriaučius be kepurės*
:* *Girtas kaip batsiuvys*.

Be posakių, kurpiai ir batsiuviai buvo dažnai apdainuojami liaudies dainose, minimi pasakojimuose.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Archeologinių odinio apavo radinių tyrimų Lietuvoje apžvalga 
* Batsiuvio namai (anglų k.)
Pradžios akmuo

**Pradžios akmuo** (, ) – 269,4 g masės Mėnulio uolienos luitas, kurį į Žemę 1971 metais atgabeno Apollo 15 ekspedicija. Tai buvo pirmoji ekspedicija, nusileidusi ne Mėnulio jūroje, o kalnuotoje vietovėje. Manoma, jog ši uoliena yra ne mažiau kaip keturių milijardų metų senumo. Akmuo buvo rastas prie kraterio Mėnulio Apeninų regione, greta daugelio kitų panašių akmenų. Jam suteiktas numeris 15415. 

Iš pradžių buvo manoma, jog rastas pirminės Mėnulio plutos fragmentas, bet vėliau suabejota įtariant, jog amžius neviršija 4,1 milijardų metų, mažiau nei spėjamas Mėnulio amžius. Vėliau nustatyta, kad amžius gali siekti ir 4,5 milijardo metų.. Šiuo atveju akmuo iš tiesų yra pirminės Mėnulio plutos dalis. Tik 100 milijonų metų prieš susiformuojant šiai uolienai, dar nebuvo ir Saulės sistemos.

Pradžios akmuo yra anortozitas, susidedantis daugiausia (98 %) iš plagioklazo. 96 % medžiagos taip pat klasifikuojama kaip anortitas. 

Pradiniu pavidalu šis akmuo neišliko, nes buvo sutrupintas tyrimams. Tebesaugomi jo fragmentai.

## Šaltiniai
Pieninų nacionalinis parkas (Slovakija)

:: *Šis straipsnis yra apie nacionalinį parką Slovakijoje, apie parką Lenkijoje žr. [[Pieninų nacionalinis parkas (Lenkija)|Pieninų nacionalinis parkas Lenkijoje]]*

**Pieninų nacionalinis parkas** (, trump. PIENAP) – nacionalinis parkas šiaurės Slovakijoje, rytinėje Pieninų kalnų dalyje, prie sienos su Lenkija. Parkas plyti Kežmaroko ir Stara Liubovnios rajonuose Prešovo krašte. Tai mažiausias Slovakijoje nacionalinis parkas, užimantis 37.5 km² saugomos gamtos teritorijos ir  224,44  km² buferinės zonos. Parkas įkurtas 1967 m., jo ribos galutinai nustatytos 1997 m. Panaši mažesnė saugoma gamtos teritorija (, užimantis 23.5 km²) įsteigta ir Lenkijos pusėje. 

## Turizmas

Nacionalinis parkas garsėja gamtos grožiu, ypač Dunajeco upės tarpekliais, biologine rūšių įvairove. Tarp turistų populiarūs pėsčiųjų ir kalnų upių vandens maršrutų trasos, etnografiniai kaimai, ypač Červeny Klaštoras, kur įkurtas liaudies kutūros muziejus.


Vaizdas:Dunajec - Droga Pieninska 01.jpg|Dunajecas
Vaizdas:Červený Kláštor 2007 - Trzy Korony - Kładka.JPG|Tiltas Červeny Klaštore
Vaizdas:Cerveny Klastor Slovakia 15.JPG|Nacionaliniame parke
Vaizdas:Pieninský národný park - pawilon.JPG|Informacijos centras


## Nuorodos

* Oficiali svetainė
* Pieninų nacionalinis parkas ''slovakia.travel'' svetainėje
Tiesinis operatorius

Matematikoje **tiesinis operatorius** arba **tiesinė transformacija**, **tiesinis atvaizdis** – funkcija tarp dviejų vektorių erdvių, kuri saugo vektorių sudėties ir skaliarinės sandaugos operacijas.

Tiesiniai operatoriai yra svarbūs tiriant matematinės fizikos, kvantinės mechanikos įvairias diferencialines lygtis.

## Šaltiniai
Stara Liubovnia

**Stara Liubovnia** () – šiaurės Slovakijos miestas, vienas seniausių ir svarbiausių Spišo regione, 15 km į pietus nuo Lenkijos pasienio, prie Poprado upės. Administracinis Staros Liubovnios apygardos (*Okres Stará Ľubovňa*) centras Prešovo krašte. Gyvena 16,4 tūkst. žmonių.

## Istorija

Stara Liubovnia pirmą kartą paminėta 1292 m. Vengrijos karalystės kronikose. Buvo vienu iš administracinių karalystės regionų (*Comitatus Scepusiensis*). XIII a. pabaigoje pastatyta pilis – pasienio tvirtovė prie prekybos kelio, vedančio į Lenkiją. 1364 m. Vengrijos karalius suteikė miesto teises. Po 1412 m. lapkričio 8 d. susitarimo (*Treaty of Lubowla*) tarp Zigmanto Liuksemburgiečio ir Jogailos perduotas kartu su kitais Spišo miestais valdyti Lenkijai. Po 1772 m. įvykusio ATR padalijimo atiteko Austrijai-Vengrijai.

## Gyventojai

## Sportas
### Futbolas
* MFK Stará Ľubovňa – futbolo klubas.
* „Štadión Stará Ľubovňa“ futbolo stadionas.

## Turizmas

Stara Liubovnia garsėja savo pilimi (*Ľubovniansky hrad*), senomis bažnyčiomis, etnografijos ir kultūros muziejumi atvirame lauke. Kiekvieną rugsėjį organizuojamos tradicinės amatininkų mugės.

## Miestai partneriai

*  Vsetynas, Čekija
*  Naujasis Sončas, Lenkija
*  Polanecas, Lenkija
*  Krynica Zdrujus, Lenkija
*  Mušyna, Lenkija
*  Svaliava, Ukraina
*  Balčikas, Bulgarija

## Galerija

StaraLubovna.mainsquare.JPG|Pagrindinė aikštė
Slovakia region Spis 21.jpg|Graikų katalikų bažnyčia
Olublocivertanlegi2.jpg|Liubovnios pilis
Lubovna castle I.jpg|Vaizdas iš pilies
Stará Lubovna 8.jpg|Muziejus atvirame lauke


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė (slovakų k.)
Sabinovas

**Sabinovas** () – šiaurės rytų Slovakijos miestas, apie 20 km nuo Prešovo, 55 km  nuo Košicės, prie Torisos upės. Administracinis Sabinovo apygardos (*okres Sabinov*) centras Prešovo krašte. Gyvena 12,4 tūkst. žmonių.

## Istorija

Sabinovas pirmą kartą paminėtas 1248 m. kaip žemdirbių gyvenvietė. 1299 m. gauna miesto teises, 1405 m. tampa karališkuoju miestu. XV a. pabaigoje prisijungia prie penkių laisvųjų miestų – Košicės, Prešovo, Levočos, Bardejovo ir Sabinovo – sąjungos Pentapolitanos Vengrijos karalystėje. XVI–XVIII amžiai Sabinovui buvo klestėjimo laikas, o nuo XIX a. mieste prasidėjo ekonominis sąstingis, kuris tęsėsi iki pat XX a. vidurio.

## Turizmas

Sabinovas garsėja savo rotuše, muziejais, vaizdingomis kalnų apylinkėmis. Vertingos senosios bažnyčios: 
* gotikinė Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia,
* liuteronų bažnyčia,
* unitų bažnyčia,
* stačiatikių cerkvė.

## Gyventojai

## Miestai partneriai

*  Siedlcė, Lenkija
*  Kenderesas, Vengrija
*  Sobeslavas, Čekija
*  Čubukas, Turkija

## Galerija

Vaizdas:Sabinov Slovakia 47.JPG|Viena iš gatvių
Vaizdas:Sabinov Slovakia 42.JPG|Gatvėje
Vaizdas:Sabinov1.jpg|Miesto apylinkės
Vaizdas:Slovakia Sabinov 7.jpg|Bažnyčios
Vaizdas:Slovakia folk art 571.jpg|Senamiesčio akcentas


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė (slovakų k.)
Svidnykas

**Svidnykas** () – rytų Slovakijos miestas, įsikūręs šiaurinėje Žemųjų Beskidų kalnų pusėje, prie Ondavos upės. Administracinis Svidnyko apygardos (*okres Svidník*) centras Prešovo krašte, 20 km nuo Lenkijos pasienio.

## Istorija

Gyvenvietė *Scyuidnyk* pirmą kartą paminėta 1355 m. Senovėje ši teritorija buvo šalia Gintaro kelio, vedusio link Baltijos jūros per strateginę Duklos perėją. Per šią kalnų perėją vyko pirkliai iš Vengrijos į Lenkiją.

Svidnyko miestas sustambintas 1944 m. apjungus Aukštutinį ir Žemutinį Svidnyką. Per abu Pasaulinius karus šiose apylinkėse vyko nuožmūs mūšiai, griovę ir niokoję miestą. Čekoslovakijos laikais tai buvo vienas iš ekonomiškai atsilikusių šalies regionų.

## Demografija

Svidnyke gyvena 12,4 tūkst. žmonių (2001 m. duomenys). Iš jų 79,60 % buvo slovakai, 13,04 % rusinai, 4,07 % ukrainiečiai, 1,50 % romai, 0,39 % čekai. Pagal priklausymą religinėms bendruomenėms: 41,10 % graikų katalikai, 25,82 % stačiatikiai, 24,13 % Romos katalikai, 5,17 % netikintys, 0,93 % liuteronai.

## Įžymybės

Svidnyke gausu paminklų, susijusių su vykusių karų mūšiais miesto apylinkėse, įkurtas rusinų ir ukrainiečių kultūros muziejus (vyksta kasmetiniai festivaliai), apylinkės garsėja originalios architektūros medinėmis unitų ir stačiatikių bažnyčiomis.

## Gyventojai

## Miestai partneriai

*  Chrudimas – Čekija
*  Svidnikas – Lenkija

## Galerija

Svidnik cerkva vychodneho obradu.jpg|Stačiatikių cerkvė
Svidnik skansen church 01.jpg|Rusinų (lemkų) bažnyčia
Svidnik namestie pre OU.jpg|Paminklas Liudvikui Svobodai
Svidnik pesia zona.jpg|Pėsčiųjų gatvė
Svidnik Park bojovej družby1.JPG|Karo muziejus


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
Dziudo 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse

**[[Dziudo]] 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse** kaip oficiali olimpinė sporto šaka vyks jau dvyliktą kartą nuo liepos 28 d. iki rugpjūčio 3 d. Londone, Jungtinėje Karalystėje. Varžybos vyks ExCeL London centre. Iš viso sportininkai olimpiadoje startuos 14 svorio kategorijų, po 7 vyrams ir moterims.

## Vyrai

## Moterys

## Medalių lentelė

## Kvalifikacija

### Lietuva

## Nuorodos
* Londonas 2012
Duklios perėja

**Duklios perėja**, arba **Duklos perėja** (, ) – strateginė kalnų perėja Rytų Karpatų Laboreco aukštumoje Slovakijos ir Lenkijos pasienyje, netoli vakarinės Ukrainos sienos.

## Geografija

Duklios perėja yra 502 m aukštyje virš jūros lygio – žemiausia tarp kalnų perėjų pagrindiniame Karpatų kalnagūbryje. Ji yra piečiau Duklios Lenkijoje (Pakarpatės vaivadija) ir į šiaurės rytus nuo Prešovo Slovakijoje (Prešovo kraštas, Svidnyko raj.). Šis rajonas pripažįstamas kaip rytų ir vakarų slavų kultūrų susidūrimo vieta. Pro čia ėjo senasis pirklių kelias iš Lenkijos į Vengriją, dabar tai automobilių kelias, jungiantis Prešovą Slovakijoje su Krosnu Lenkijoje.

## Istorija

Abiejų Pasaulinių karų rytų frontuose perėja vaidino strateginį vaidmenį. 1944 m. rudenį dėl jos kontrolės mėnesį vyko didelis Duklios perėjos mūšis, kuriame Vermachtas stabdė Tarybinės Armijos veržimąsi susijungti su Slovakijos nacionalinio sukilimo pajėgomis.


Vaizdas:Dukliansky priesmyk Vysny Komarnik.jpg|Perėja Slovakijos pusėje
Vaizdas:Hraniční orientační sloup Dukla.jpg|Valstybinė siena
Vaizdas:Monument of tank battle of the Battle of the Dukla Pass - 2015.JPG|Mūšio vietoje
Vaizdas:Dukla Tabula pri pomniku zenijneho vojska.JPG|Karo memorialas


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Mūšis dėl Duklios
* Michalak J., *Dukla i okolice*, Krosno, 1996
1950 m. Didžiosios Britanijos Grand Prix

**1950 m. Didžiosios Britanijos Grand Prix** () buvo pirmosios FIA organizuotos Formulės 1 čempionato lenktynės ir pirmos 1950 m. sezono lenktynės, kurios vyko 1950 m. gegužės 13 dieną Silverstouno trasoje.

Lenktynes sudarė 70 ratų, o jas laimėjo italas Giuseppe Farina su Alfa Romeo automobiliu. Antrą ir trečią vietas užėmė kiti Alfa Romeo lenktynininkai atitinkamai Luigi Fagioli ir Reg Parnell. 

Lenktynes stebėjo tokios asmenybės kaip Didžiosios Britanijos karalius Jurgis VI, karalienė Elžbieta, princesė Margarita ir kiti to meto karališkos šeimos nariai.

Lenktynėse dalyvavo 4 Alfa Romeo, 7 Maserati, 5 English Racing Automobiles, 5 Talbot-Lago ir 2 Alta automobiliai. Šiose lenktynėse dėl finansinių nesutarimų su FIA nedalyvavo Ferrari komanda.

## Rezultatai

### Kvalifikacija

### Lenktynės

### Greičiausi ratai

## Šaltiniai
Dvejetainis-dešimtainis kodas

**Dvejetainis-dešimtainis kodas** () yra tarpinė tarp dvejetainės ir dešimtainės kodavimo sistema, kurioje kiekvienas dešimtainis skaitmuo koduojamas savo atskira dvejetaine seka. Pavyzdžiui, skaičius 16 dvejetaine sistema koduojamas kaip 10000 o dvejetaine - dešimtaine sistema kaip 0001 0110. Šiuo formatu galima koduoti ir dešimtaines trupmenas, arba skiriant kableliui papildomą derinį ar tiesiog sutariant kur yra įsivaizduojama kablelio vieta. Skaitmenims nuo 0 iki 9 užkoduoti reikia ne mažiau kaip 4 bitų (lieka penki nepanaudoti deriniai). Todėl jį paprasčiausia naudoti keturių bitų įrenginiuose (pavyzdžiui, 74181). Aštuonių bitų procesoriuose į vieną žodį galima sutalpinti du tokius skaitmenis () arba tiesiog naudoti tik keturis bitus iš aštuonių (). 

Pagrindinis šio kodo privalumas - paprastas vertimas iš bei į dešimtainę sistemą. Tačiau šis kodas mažiau ekonomiškas - dvejetainėje sistemoje į keturis bitus galima sutalpinti skaičius nuo 0 iki 15. Dvejetainis-dešimtainis kodas buvo plačiau naudojamas pirmuosiuose kompiuteriuose. Šiuo metu jis daug mažiau paplitęs tačiau naudojamas jei skaičiuojant dvejetaine sistema galimos vertimo ar apvalinimo klaidos. Kai kurios dešimtainės trupmenos dvejetaine sistema gali būti užrašomos tik kaip begalinės trupmenos (pavyzdžiui, 0,2 dvejetainėje sistemoje yra begalinė trupmena 0,001100110011 ...). Todėl, jei būtina skaičiuoti absoliučiai tiksliai (pavyzdžiui, finansuose), dvejetainė - dešimtainė sistema tinka geriau nei dvejetainė. Dvejetainėje - dešimtainėje sistemoje taip pat paprasta padauginti ar padalinti iš dešimties.

Dvejetainis-dešimtainis kodas vis dar paplitęs elektroniniuose laikrodžiuose, skaitikliuose bei kitose paprastose sistemose kur nėra mikroprocesoriaus, nes tokį kodą paprasčiau atvaizduoti skaitmeniniu indikatoriumi: kiekvieną keturių bitų skiltį galima tiesiogiai sujungti su dešimtaine indikatoriaus skiltimi. Kartais pasitaiko ir tiesiogiai kodą rodančių laikrodžių. 

1972 šį kodą buvo bandoma užpatentuoti tačiau patentas buvo atmestas.. Tai buvo svarbus įvykis sprendžiant ar kodai bei algoritmai gali būti patentuojami. 

## Šaltiniai
Fesano ir Gadameso pašto ir pašto ženklų istorija

**[[Fesanas|Fesano]] ir [[Gadamesas|Gadameso]] pašto ir pašto ženklų istorijos** išskirtinis periodas yra 1943–1951 m. Prancūzijos okupacija. Iki 1948 m. ši karinė teritorija vadinosi „Fesanas-Gadamesas“ su centru Sebu, o iki 1951 m. buvo padalintas į dvi atskiras karinės teritorijas – „Fesanas“ ir „Gadamesas“. Libijai iškovojus nepriklausomybę ši teritorija tapo Libijos Jungtinės karalystės Fesano-Gadameso provincija. Visą okupacijos laikotarpį buvo vykdoma pašto ženklų emisija.

## Fesanas
Prancūzų armija Fesaną užėmė 1943 m. ir iki 1946 m. apyvartoje buvo naudojami Alžyro pašto ženklai.

## Gadamesas
Gadamesas pirmuosius savo pašto ženklus išleido 1949 m.

## Šaltiniai
Pentapolitana

**Pentapolitana**, rečiau **Pentapolis** – viduramžiais buvusi Vengrijos karalystės penkių laisvųjų karališkųjų miestų () prekybinė ir politinė sąjunga, sudaryta Aukštutinėje Vengrijoje. Jai priklausė dabartinėje rytų Slovakijoje esantys miestai: Košicė, Bardejovas, Levoča, Prešovas ir Sabinovas. 

Pirmasis miestų atstovų susitikimas įvyko 1412 m. Sąjunga sustiprėjo tarp 1440 ir 1445 m. Per šį rajoną vedė svarbūs prekybiniai keliai. Sąjungos miestai pietrytinėje karalystės dalyje palaikė tarpusavio glaudžius ekonominius santykius, sprendė iškylančius ginčus amatininkų gildijose. Sąjunga tarpininkavo tarp užsienio ir vietinių pirklių. Čia buvo įkurtos jų interesus atstovaujančios atstovybės. Svarbiausią vaidmenį sąjungoje vaidino Košicė, kuri valdant Vengrijos karaliui Мotiejui Korvinui buvo tapusi vienu didžiausių viduramžių miestų Europoje. Košicė padengdavo apie 1/3 sąjungos administravimo ir išlaikymo išlaidų. 1571 m. parengti įstatai nusakė Pentapolitanos veiklos pobūdį įvairiose miestų tarpusavio santykių srityse. 

1549 m. reformacijos periodu Pentapolitanoje buvo įkurta sava tikinčiųjų sritis *Confessio Pentapolitana*.

## Šaltiniai

* Halaga, Ondrej Richard.  *Spoločenstvá miest*. Martin : [s.n.], 1984. ISBN Osobitný výtlačok Štátnej vedeckej knižnice v Košiciach.
Nacionalinė Parmos galerija

**Nacionalinė Parmos galerija** (it. *Galleria nazionale di Parma*) – meno galerija Parmoje, turinti nacionalinės Italijos galerijos statusą.

Galerijoje yra reikšminga italų ir kitų šalių menininkų darbų kolekcija. Joje reprezentuoti pagrindiniai Parmos dailės mokyklos atstovai, Koredžas ir Parmidžaninas, Giambattista Pittoni, bei Leonardas da Vinčis, Sebastianas del Piombas, Kanaletas ir kiti.

## Istorija
Parmos galerijos kolekcijos pagrindas yra Farnezių šeimos kolekcija, popiežiaus Pauliaus III ir kardinolo Alesandro, pradėta kaupti XVI a. viduryje ir buvusi išskaidyta tarp Parmos, Romos ir Neapolio. 1748 m. Parmos kunigaikštystę perėmus Burbonų atstovui Filipui, šis išsaugojo kolekciją nuo bandymų ją išvežti į Romą. Taip pat įsigijo vieną kolekcijos šedevrų, Koredžo paveikslą „Šv. Jeronimo Madona“.

1752 m. Filipas įsteigė Parmos menų akademiją, kuri rinko ir kolekcionavo Parmos regione esančius meno kūrinius. 1803 m. Napoleono karų metu kolekcija buvo pagrobta ir išvežta į Prancūziją, tačiau 1816 m. sugrąžinta. Po to kunigaikštienė Marija Luiza Austrė pasirūpino visų darbų patalpinimu Parmos *Pilotta* rūmuose.

## Galerijos eksponatai

Image:Beato angelico e zanobi strozzi, madonna dell'umiltà e santi.JPG| Fra Andželikas. „Madona ir šventieji“ 
Image:Correggio 040.jpg| Koredžas. „Madonna della Scala“ (freska)
Image:Lascapigliata.jpg| Leonardas da Vinčis. „La Scapigliata“ (piešinys)
Image:Parmigianino - La schiava turca.jpg|  Parmidžaninas. „Turkų vergė“


## Nuorodos

* Oficiali svetainė  (italų k.)
Vranovas prie Toplios

**Vranovas prie Toplios** () – rytų Slovakijos miestas Rytų Slovakijos žemumoje prie Toplios upės, netoli Košicės ir Prešovo. Administracinis Vranovo prie Toplios apygardos (*okres Vranov nad Topľou*) centras Prešovo krašte. Gyvena 23,0 tūkst. žmonių.

## Istorija

Gyvenvietė bažnytiniuose dokumentuose minėta nuo IX a. 1363 m. gavo miesto teises. XV a. mieste smarkiai vystėsi amatai, nes karalius suteikė privilegiją rengti amatų muges. Nuosavybės teise ėmė valdyti miestą Batorų giminė. 1831 ir 1848 m. miestas buvo atsidūręs sukilimų įvykių sukūriuose, po kurių prasidėjo sunkūs laikai. Ekonominis nuosmukis tęsėsi iki pat XX a. vidurio. 1948 m. mieste prasidėjo industrializacija, Vranovas rajone tapo chemijos (*Bukóza works*), statybinių medžiagų gamybos, siuvimo (*Slovenka*), maisto pramonės įmonių centru.

## Demografija

Tarp miesto gyventojų Romos katalikai sudaro 62,51%, graikų katalikai – 20,13%, evangelikai – 7,16%, stačiatikiai – 0,62%. Pagal tautinę sudėtį: 93.11% – slovakai, 4.40% – romai, 0.61% – čekai, 0.27% – rusinai, 0.25% – ukrainiečiai.

## Įžymybės

Mieste pastatyti išskirtinės architektūros kulto statiniai. Tarp jų: gotikinė XV a. bažnyčia (perstatyta 1578 ir 1718 m.), barokinis vienuolyno pastatas (nuo 1718 m.), neogotikinė evangelikų liuteronų bažnyčia (1930–1935 m.), reformatų bažnyčia (XX a. pr.), sinagoga (1923 m.). Iš kitų Vranove reikšmingų statinių – klasicizmo stiliaus dvaro rūmai, pastatyti viduramžių pilies vietoje.

## Galerija

Vaizdas:Vranov nad Topľou1.JPG|Viena iš gatvių
Vaizdas:Vranov nad Topľou2.JPG|Maldos namai
Vaizdas:133-3339 IMG.JPG|Graikų katalikų bažnyčia
Vaizdas:132-3279 IMG.JPG|Paminklas antifašistams


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
Klaipėdos kruizinių laivų terminalas

**Klaipėdos kruizinių ir karinių laivų terminalas** – terminalas Klaipėdos uoste, veiklą pradėjęs 2003 metais . Terminalo operatoriaus funkcijas vykdyti pavesta AB „Klaipėdos laivų remontas“.

Terminalas užima 1,2 ha ploto ir yra nutolęs nuo Klaipėdos centro tik 100 metrų į vakarus. Per piliavietės kanalą nutiestas Pasukamasis tiltas, praleidžiantis pramoginius laivus iš Pilies uosto.  Prie terminalo krantinių (Nr. 28–33) gali švartuotis iki 330 metrų ilgio, 45 metrų pločio ir 8,6 metro grimzlės laivai. Terminale ir jo prieigose yra teikiamos turistams reikalingos paslaugos: taksi, telefonas, barai, restoranai ir viešbučiai.

Kruiziniame ir karinių laivų terminale stovi berniuką su šuneliu vaizduojanti skulptūra „Vaikystės svajonė“ (skulptūros autorius Svajūnas Jurkus, architektas Vytautas Paulionis).

## Istorija

1919 m. Klaipėdoje, dabartiniame Kruizinių laivų terminale, anksčiau buvusioje AB „Klaipėdos laivų remontas“ teritorijoje,  Paulius Lindenau įkūrė laivų statyklą (). Čia buvo statomi įvairūs laivai, veikė mašinų fabrikas ir liejykla. Miestą užėmus vokiečiams 1939 m. Lindenau laivų statyklos veikla buvo nukreipta masinei minų tralerių gamybai, čia apsistodavo vokiečių povandeniniai laivai. Statykla veikė iki 1944 m. Karo metais įmonė su įranga ir darbuotojais buvo evakuota į Kylį, kur atkūrė laivų statybą. Terminale išlikęs statyklos elingas (jis buvo pastatytas ant vandenyje suformuotos teritorijos). 2019 m. Klaipėdoje paskelbta Didžiojo elingo metų programa.

## Kruizinė statistika

## Šaltiniai
Medzilaborcė

**Medzilaborcė** () – šiaurės rytų Slovakijos miestas Lenkijos pasienyje (ties Pakarpatės vaivadija), Laboreco upės slėnyje. Miestą supa Laboreco aukštumos, į rytus nuo jo yra svarbi Lupkovo kalnų perėja. Administracinis Medzilaborcės apygardos (*okres Medzilaborce*) centras Prešovo krašte. Gyvena 6,7 tūkst. žmonių. 

## Istorija

Svarbus prekybinis kelias iš Slovakijos vidinių rajonų vedė į Lenkiją per Lupkovo kalnų perėją. Rašytiniuose šaltiniuose miestas buvo paminėtas jau 1543 m. Medzilaborcė 1860 m. gavo miesto teises. Nutiesus perėjoje geležinkelio tunelį, po 1873 m. pagyvėjo ekonominiai ryšiai tarp Galicijos ir Austrijos-Vengrijos. Todėl mieste greitai daugėjo gyventojų, vystėsi amatai ir pramonė. Per I Pasaulinį karą miestas kentėjo nuo sugriovimų, jį buvo užėmusi carinės Rusijos kariuomenė. Susikūrus Čekoslovakijai, miestas tarpukaryje išgyveno ekonominį nuosmukį, daug gyventojų emigravo. Per II Pasaulinį karą apylinkėse vyko aktyvūs karo veiksmai, todėl miestas taip pat neišvengė sugriovimų. Iki 1960 m. buvo apygardos administraciniu centru. Juo vėl tapo 1996 m.

## Demografija

Iki II Pasaulinio karo mieste gyveno 34.3% žydų, taip pat nemažą dalį sudarė ir rusėnai. 2001 m. duomenimis, tarp miesto gyventojų graikų katalikai sudarė 41.15%, stačiatikiai - 40.07%, Romos katalikai – 10.15%, netikintys – 4.94%, liuteronai - 0.33% gyventojų. Pagal tautinę sudėtį: 56.42% – slovakai, 34.16% – rusinai, 6.13% – ukrainiečiai, 1.11% – romai, 0.68% – čekai.

## Įžymybės

Miestas žymus savo graikų katalikų bažnyčia, pastatyta 1878 m., ir stačiatikių bažnyčia. Medzilaborcė taip pat garsėja Andy Varholo šeimos modernaus meno muziejumi (*Múzeum Moderného Umenia Andyho Warhola*), įsteigtu 1991 m. Garsaus amerikiečių menininko šeimos šaknys – gretimame Mikovos kaime.

## Galerija

Vaizdas:Medzilaborce Vydranka.jpg|Už miesto
Vaizdas:Medzilaborce-centre.jpg|Miesto centras
Vaizdas:Medzilaborce - Andy Warhol Museum 1.jpg|Andy Varholo muziejus
Vaizdas:Medzilaborce-Eglise du St-Esprit.jpg|Stačiatikių bažnyčia
Vaizdas:Řeckokatolický kostel sv. Vasilije Velikého.jpg|Graikų katalikų bažnyčia


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Miesto oficiali svetainė 
* Andy Varholo muziejus
Polanecas

**Polanecas** () – miestas rytų Lenkijoje, Tarnobžego vaivadijoje, prie Vyslos upės. 8 tūkst. gyventojų (2010 m.)

## Istorija

1264 m. suteiktos miesto teisės. 1794 m. gegužės 7 d. Tado Kosčiuškos vadovaujama sukilėlių vadovybė paskelbė Polaneco universalą – svarbiausią 1794 m. sukilimo vadovybės aktą. Jo autoriai – Tadas Kosciuška ir Hugas Kolontajus. Universalas suteikė baudžiauninkams asmens laisvę: leido išeiti iš dvaro, atsiskaičius su dvarininku ir sumokėjus mokesčius. 33-50 % sumažino lažą. Sukilimo dalyviai visai atleidžiami nuo lažo, draudžiama juos išvyti iš savo ūkių. Valstiečių ginčus su dvarininkais sprendė specialūs sukilimo valdžios pareigūnai ir apskričių Tvarkomosios komisijos. Poloneco universalas buvo vykdomas visoje sukilėlių kontroliuojamoje LDK teritorijoje. Numalšinus sukilimą, Poloneco universalas panaikintas.

## Miestų partnerystė
*  Šalčininkai, Lietuva
Kantu

**Kantu** () – miestas Italijoje, Lombardijoje, Komo provincijoje.

Kantu buvo nesutarimų tarp Milano ir Komo priežastis, kol Milano Sforcos XV a. galutinai užėmė Kantu.

## Turistiniai objektai

Svarbiausias Kantu turistinis objektas yra Šv. Vincento bazilika Galiane, pašventinta 1007 m. būsimo Milano archivyskupo Ariberto da Intimiano. 1801 m. pastatas buvo parduotas privatiems asmenims, o 1909 m. savivaldybė jį išpirko. Bazilika buvo iš naujo pašventinta 1934. Bazilikoje yra seniausios Lombardijos freskos, vaizduojančios Biblijos scenas ir šventųjų gyvenimus.

Kiti turistiniai objektai yra Garibaldžio aikštė ir Šv. Pauliaus bažnyčia, kurios varpas yra vienas iš miesto simbolių.

## Galerija


Image:Ainaud 6.jpg|Freskos detalė, vaizduojanti Šv. Kristoforo gyvenimą, Šv. Vincento bazilikoje.
Image:Ariberto da Intimiano offre modello.jpg|Ariberto da Intimiano prie bažnyčios modelio.
Image:Battistero galliano esterno.jpg|Šv. Julijono bažnyčia Galiane.


## Miestai partneriai
* Vilefranšas prie Saonos, Rona, Prancūzija
* Damfrisas, Didžioji Britanija
Kobilin Božimų Šv. Stanislavo bažnyčia

**Kobilin Božimų Šv. Stanislavo bažnyčia** () – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Kobilin Božimų valsčiuje, Kobilin Božimų kaime. Bažnyčia priklauso Kobilin Božimų Šv. Stanislavo parapijai. Bažnyčia yra neogotikinio architektūros stiliaus, kurią sudaro trys navos ir 4 altoriai. Bažnyčia remia keli kontraforsai. Bažnyčios ilgis 41,5 m; plotis 19,5 m ir aukštis 52 metrai.  

## Istorija

1420 m. dabartinės bažnyčios vietoje buvo pastatyta pirmoji mūrinė koplyčia, kuri stovėjo iki 1662 metų. 1662 m. pastatyta nauja medinė bažnyčia, kuri stovėjo iki 1740 metų. 1740 m. Bresto kanauninkas *Szymon Zalewski* inicijavo naujos medinės bažnyčios statybas. 1743 m. spalio 20 m. nauja bažnyčia buvo pašventinta. 1898-1904 m. pastatyta nauja mūrinė neogotikinė bažnyčia, kurios architektas buvo Franciszek Przecławski. 1910 m. rugpjūčio 21 d. nauja bažnyčia buvo pašventinta. 1944 m. rugpjūčio 11 d. vokiečiai susprogdino dalį bažnyčios, kuri buvo atstatyta 1947 metais. 1988 m. rugsėjo 23 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 1995-2000 m. atnaujintas bažnyčios altorius. 


Vaizdas:Kobylin Borzymy fc02.jpg
Vaizdas:Kobylin Borzymy fc03.jpg
Vaizdas:Kobylin-Borzymy - wnętrze dawnego kościoła.jpg
Vaizdas:Kobylin Borzymy fc05.jpg


## Nuorodos
* Aprašymas apie parapiją (lenk.) ;
* Aprašymas apie parapijos pakelės kryžius ir koplyčias (lenk.) ;
* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).
Stropkovas

**Stropkovas** () – šiaurės rytų Slovakijos miestas Žemųjų Beskidų kalnų šiauriniame pakraštyje, Ondavos upės slėnyje. Administracinis Stropkovo apygardos (*okres Stropkov*) centras Prešovo krašte. Gyvena 10,8 tūkst. žmonių. 

## Istorija

Miesto vardas kaip *Stropko* tvirtovė rašytiniuose šaltiniuose buvo paminėtas 1404 m. Tačiau labiausiai tikėtina, kad miestą pradėjo statyti atsikėlę vokiečių kolonistai. XIX a. miestas patyrė badą, epidemijas ir ekonominį nuosmukį, daug gyventojų emigravo į užsienį. Po II Pasaulinio karo miestas pritraukė naujas pramonės įmones (viena iš jų – „Tesla“), prasidėjo ekonominis augimas. 
## Demografija

2004 m. duomenimis, tarp miesto gyventojų Romos katalikai sudarė 61,93%, graikų katalikai – 26,95%, stačiatikiai - 5,23%,  netikintys – 2,80%, liuteronai - 0,47% gyventojų. Pagal tautinę sudėtį: 90,1% – slovakai, 8,9% – romai, 0,7% – rusinai, 0,2% – ukrainiečiai, 0,1% – lenkai.

## Įžymybės

Miestas žymus savo įvairių tikinčiųjų konfesijų išraiškingos architektūros maldos namais (graikų ir Romos katalikų, stačiatikių, liuteronų), pranciškonų vienuolynu, gotikine pilies bažnyčia.

## Miestai partneriai

*  Bilina, Čekija
*  Ropčycės, Lenkija
*  Bilgorajus, Lenkija

## Galerija

Monastery Stropkov (SK).JPG|Graikų katalikų vienuolynas
Stropkov The Gothic Church from 14th c, a part of the Stropkov Castle.jpg|Gotikinė pilies bažnyčia
Stropkov, Kostol a kláštor františkánov.jpg|Pranciškonų bažnyčia
Stropkov-Eglise orthodoxe russe.jpg|Stačiatikių bažnyčia
Stropkov-Église orthodoxe grecque 2.jpg|Graikų katalikų bažnyčia


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Miesto oficiali svetainė
Sokolų Marijos Dangun Žengimo bažnyčia

**Sokolų Marijos Dangun Žengimo bažnyčia** () – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Sokolų valsčiuje, Sokolų kaime. Bažnyčia priklauso Sokolų Marijos Dangun Žengimo parapijai. Bažnyčia yra neogotikinio architektūros stiliaus, kuri yra pastatyta ant kryžiaus formos pagrindo ir kurią sudaro trys navos. Bažnyčios ilgis 55 m; plotis 22 m ir aukštis 50 metrai.  

## Istorija

1906 m. buvo pradėta statyti nauja bažnyčia, kurios architektas buvo Franciszek Przecławski. 1912 m. statybos buvo užbaigtos, o pašventinta bažnyčia buvo 1931 m. gegužės 17 dieną. 1980 m. balandžio 30 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 


Vaizdas:Neogothic church Sokoly.GIF
Vaizdas:Sokoly Wniebowziecia fc01.jpg
Vaizdas:Sokoly Wniebowziecia fc02.jpg


## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.) ;
* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).
Lupkovo perėja

**Lupkovo perėja** (, ) – kalnų perėja Karpatų kalnuose Slovakijos ir Lenkijos pasienyje, netoli vakarinės Ukrainos sienos. Perėja skiria Beščadų (*Bieszczady*) ir Žemųjų Beskidų kalnų masyvus.

## Geografija

Lupkovo perėja yra 640 m aukštyje virš jūros lygio. Ji yra piečiau Lupkovo kaimo Lenkijoje (Pakarpatės vaivadija) ir į rytus nuo Medzilaborcės miesto Slovakijoje (Prešovo kraštas). Per šią perėją nuo seno vedė svarbus prekybinis pirklių kelias iš Slovakijos vidinių rajonų į Lenkiją. Dabar tai patogus 642 m ilgio geležinkelio tunelis, šioje vietoje kertantis šalių valstybinę sieną.

## Istorija

Nutiesus perėjoje geležinkelio tunelį, po 1874 m. pagyvėjo ekonominiai ryšiai tarp Galicijos ir Austrijos-Vengrijos, regione ėmė vystytis amatai ir pramonė, daugėti gyventojų.

Per abu Pasaulinius karus perėjos rajone vyko nuožmūs mūšiai. Rytų frontuose perėja vaidino strateginį vaidmenį. Geležinkelio tunelis buvo nuolat sugriaunamas, mėginant sutrukdyti priešo karinių pajėgų judėjimą. Antrojo pasaulinio karo metu tunelis buvo sugriautas visame ruožo ilgyje, todėl Tarybinės kariuomenės 13-sis geležinkeliečių pulkas ir speciali formuotė *УВВР-3* 1945 m. nutiesė perėjoje naują antžeminę liniją, apeinančią sugadintą tunelį. Perėjos viršūnėje įrengė geležinkelio stotį „Pergalė“ (). Tačiau aplinkkelį eksploatuoti buvo gana sudėtinga dėl didelių nuokalnių ir įkalnių nuolydžių (iki 38 laipsnių) bei per mažo posūkio spindulio (r=155 m). Tam teko naudoti dvigubą traukos jėgą sąstatams tempti, dažnai keisti perkaitusias ir subyrėjusias stabdžių kaladėles ilgame 13 km leidimosi žemyn ruože. Jau tais pačiais metais buvo atstatytas tunelis, bet jis nebuvo plačiau naudojamas, neskaitant atsitiktinių krovinių pervežimų. Tik 1999 m. geležinkelio tunelis buvo galutinai įrengtas saugiai eksploatuoti, ir juo buvo atnaujintas reguliarus keleivinių traukinių judėjimas.

## Nuorodos

* Aplinkinės geležinkelio linijos įrengimas Lupkovo perėjoje
* Turistinis žemėlapis
Tykocino Šv. Trejybės bažnyčia

**Tykocino Šv. Trejybės bažnyčia** () – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Tykocino valsčiuje, Tykocino mieste. Bažnyčia priklauso Tykocino Šv. Trejybės parapijai. Bažnyčia yra baroko-rokoko architektūros stiliaus, bazilikos tipo. Šalia bažnyčios yra klebonija ir kunigų seminarija. 

## Istorija

1742 m. buvo pradėtos bažnyčios statybos, kurių fundatorius buvo Lenkijos karalystės etmonas Jan Klemens Branicki. Bažnyčios architektas buvo Jan Henryk Klemm. Statybos užbaigtos 1749 metais. 1750 m. įrengtas baroko-rokoko stiliaus didysis altorius. Bažnyčioje esančius paveikslus ir freskas nutapė lenkų tapytojas Szymon Czechowicz. Viename iš paveikslų yra ATR karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio sesers Izabelos Poniatovskos portretas. 1958 m. balandžio 30 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą. 1997-1999 m. restauruoti bažnyčios vargonai. 


Vaizdas:Tykocin voyage fc08.jpg|Bažnyčios vargonai
Vaizdas:Kościół nad Narwią w Tykocinie 2.jpg|Bažnyčios vaizdas nuo Narevo upės kranto
Vaizdas:Tykocin voyage fc12.jpg
Vaizdas:Tykocin voyage fc11.jpg
Vaizdas:Tykocin voyage fc09.jpg


## Nuorodos
* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).
Vanevo Marijos Dangun Žengimo bažnyčia

**Vanevo Marijos Dangun Žengimo bažnyčia** () – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Mazovijos Vysokio apskrityje, Sokolų valsčiuje, Vanevo kaime. Bažnyčia priklauso Vanevo Marijos Dangun Žengimo parapijai. Bažnyčia yra neoromaninio architektūros stiliaus. Bažnyčioje yra trys mediniai altoriai. Bažnyčios ilgis 30 m; plotis 20 m ir aukštis 11,4 metrai.  

## Istorija

Pirmą kartą XV a. minima šioje vietovėje stovėjusi bažnyčia. 1511 m. Vilniaus vaivada Mikalojus Radvila II fundavo naujos medinės bažnyčios statybas. 1798 m. buvo pastatyti naujos mūrinės bažnyčios pamatai, bet bažnyčia buvo baigta statyti tik 1887 metais. 1944 m. buvo sugriauta 90% bažnyčios. Iki 1950 m. bažnyčia buvo galutinai atstatyta. 1988 m. kovo 11 d. bažnyčia buvo įtraukta į Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašą.


Vaizdas:Waniewo - dzwonnica przy kościele parafialnym.JPG|Bažnyčios varpinė
Vaizdas:Waniewo - Grota Matki Boskiej przy kościele.JPG|Paminklas Šv. Marijai šalia bažnyčios
Vaizdas:Waniewo - Plebania.JPG|Klebonija
Vaizdas:Waniewo - fragment miejscowości.JPG
Vaizdas:Waniewo - kościół pw. Wniebowzięcia NMP.JPG
Vaizdas:Waniewo - kościół, widok z płn. –wsch..JPG
Vaizdas:Waniewo - kościół, wnętrze widok ku prezbiterium.JPG


## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.) ;
* Palenkės vaivadijos saugomų istorijos paminklų sąrašas (lenk.).
Lapų Šv. Kryžiaus bažnyčia

**Lapų Šv. Kryžiaus bažnyčia** () – Romos katalikų bažnyčia šiaurės rytų Lenkijoje, Palenkės vaivadijoje, Balstogės apskrityje, Lapų valsčiuje, Lapų mieste. Bažnyčia priklauso Lapų Šv. Kryžiaus parapijai. Bažnyčioje yra trys navos. Bažnyčios ilgis 29,5 m; plotis 40,5 m ir aukštis 45 metrai.  

## Istorija

1982 m. šioje vietoje buvo pastatyta mūrinė koplyčia. 1983-1989 m. vyko bažnyčios statybos, bažnyčios architektai buvo *Zdzisław Hryniak* ir *Krzysztof Kakowski*. Bažnyčia buvo pašventinta 1999 m. rugsėjo 19 dieną.

2024 m. prie bažnyčios pastatyta Lapų Aušros Vartų Dievo Motinos koplyčia.


Vaizdas:Wnętrze kościoła.jpg
Vaizdas:Organy2.jpg


## Nuorodos

* Aprašymas apie parapiją (lenk.);
Novaros provincija

**Novaros provincija** () – Italijos provincija Pjemonte. Provincijos sostinė – Novara.

Provincijos plotas 1339 km², gyvena 371802 gyventojai (2010 m.), yra 88 savivaldybės.

## Didžiausi miestai

Kitos savivaldybės: Lesa, Momo, Invorijas ir t. t.

## Šaltiniai