open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
León Cadogan

**Leonas Kadoganas** (*León Cadogan*; g. 1899 m. liepos 29 d. – m. 1973 m. gegužės 30 d.) – Paragvajaus antropologas, etnologas.

Gimė australų, atsikrausčiusių į Paragvajų ir Koronel Ovjedo apylinkėse įsteigusių Naujosios Australijos koloniją, šeimoje. Vėliau ši utopinė kolonija žlugo ir 1904 m. šeima atsikraustė į Viljariką. Leonas Kadoganas lankė šio miesto vokiečių mokyklą. Ją baigęs dirbo maisto pramonės bendrovėse (skerdyklose ir kt.). Savamoksliškai studijavo matematiką, skaitė klasikinę literatūrą. 1919 m. gyveno Buenos Airėse, vėliau dirbo matės rinkėju Kaagvasu departamente ir pradėjo domėtis čiabuviais gvaraniais mbijais.

Leonas Kadoganas tyrė gvaranių dvasinę tradiciją, pats tapo genties nariu, dalyvaudavo ezoterinėse apeigose. Jis pradėjo rašyti mokslinius darbus apie gvaranių religinę savimonę, tapo indėnų teisių gynėju. Prezidentas Felipė Molasas Lopesas paskyrė Kadoganą „indėnų teisių gynėju“, tačiau 1954 m. prie valdžios stojus Alfredui Stresneriui, pasižymėjusiam aršia kova prieš indėnus, Leonas Kadoganas iš Paragvajaus visuomeninės veiklos buvo priverstas trauktis. Jis aprašė prievartą, taikytą prieš indėnus, valdant Stresneriui.

## Bibliografija

Leonas Kadoganas paskelbė daug straipsnių, mokslinių darbų apie Paragvajaus indėnus. Svarbiausiu jo darbu laikomas gvaranių mitų sąvadas *Ayvú Rapyta* („kalbos esmė“).

* *Apuntes de medicina popular guaireña* (1957 m.)
* *Ayvu Rapyta, Textos miticos de los Mbya-Guarani del Guaira* (1959 m.)
* *Nuevas observaciones acerca del origen de los Guayaki* (1960 m.)
* *Ywyra Ñe’ery: fluye del árbol la palabra (1971 m.)
* *Diccionario Mbya-Guarani Castellano'' (1992 m.)
Kazimieras Kulviecas

**Kazimieras Jokūbas Kulviecas** (; 1871 m. gegužės 1 d. Triobiškiuose, Kalvarijos apskritis, Rusijos imperija – 1943 m. vasario 14 d. prie Archangelsko, TSRS) – Lenkijos ir Lietuvos kraštotyrininkas, gamtininkas.

## Biografija
Gimė Lietuvos dvarininko šeimoje, iš kurios, dėl tėvo dalyvavimo 1863 m. sukilime, carinės Rusijos administracija buvo konfiskavusi dvarą.

Kazimieras Kulviecas mokėsi Suvalkų gimnazijoje, o 1897 m. baigė gamtos studijas Varšuvos universitete ir įgijo zoologo diplomą. Po metų Suvalkuose vedė vietos notaro Stankevičiaus dukterį Juliją Kazimierą Kunigundą. Dirbo mokslinį darbą: tyrinėjo florą ir fauną didžiuliame areale – tarp Viduržemio ir Baltosios jūrų. Visgi didžiausią dėmesį skyrė gimtajai Suvalkijai: kartu su gamtininkais Kazimieru Červinskiu ir Romualdu Minkevičiumi 1901–1903 m. tyrė Vygrių ežero augmeniją ir gyvūniją, atliko šio vandens telkinio dugno gylio matavimus. Ekspedicijos rezultatai buvo paskelbti leidiniuose „Wszechświat” (1902 m., Nr 21–23) ir „Pamiętnik Fizjograficzni” (1904 m., t. XVIII).

Kartu su Zigmantu Gliogeriu ir Aleksandru Janovskiu 1906 m. įkūrė Lenkijos kraštotyros draugiją ir buvo išrinktas jos vicepirmininku. K. Kulvieco iniciatyva buvo pradėtas leisti Draugijos žurnalas „Ziemia”, kurį jis redagavo 1910–1914 m. ir 1922–1926 m. Šio leidinio puslapiuose paskelbė vertingą kraštotyrinę medžiagą apie Augustavo kanalą, paminklinę pušį prie Drubengio upelio (šalia Birštono) , Šiauliškių akmenį, Suvalkiją ir kt. Kraštotyrai iki šiol išlieka vertingomis ir jo darytos XX a. pr. nuotraukos (pvz.: Marijampolės apskrities valstiečių fotografijos).
 
Pirmasis pasaulinis karas Kulviecų šeimą užklupo prie Naugarduko. Šeimos galva buvo iškviestas į Maskvą, kur karo pabėgėlių vaikams organizavo lenkišką gimnaziją (vėliau panašią gimnaziją įkūrė Varšuvoje). Pasibaigus karui, prie Svitiazio ežero nusipirko Rusatino dvarelį (dabar Baltarusijos Kareličių rajone). 1927 m. jam buvo suteiktas Lenkijos kraštotyros draugijos garbės nario vardas. XX a. antrajame dešimtmetyje rūpinosi kraštotyrininkų centro–turistų prieglobsčio įkūrimu prie Vygrių ežero. 1929 m. jis buvo atidarytas Stari Palivarke, o K. Kulviecas paskirtas šio centro kuratoriumi.

Kai 1939 m. Vakarų Baltarusiją užėmė Raudonoji armija, Kulviecų šeima Rusatine buvo suimta ir ištremta į Archangelsko sritį. Netrukus prasidėjo Antrojo pasaulinio karo sunkmetis, bet tremtinys K. Kulviecas, nepaisydamas sudėtingų sąlygų, nuosekliai tyrinėjo aplinkinę florą ir fauną. Tyrimus nutraukė mokslininko mirtis. Duktė Vanda, bijodama galimų represijų, tėvo rankraštį sunaikino.

## Išnašos

## Literatūra
* Bacewicz J. W. Biografie Suwalskie. – Suwałki, 1993
* Matusiewicz A. Kwartalnik Wigry. – 2004 Nr. 2, 8–14 s.
Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugija

**Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugija** () – Lenkijos teritorijoje  kraštotyrą ir pažintinį turizmą kuruojanti visuomeninė organizacija. Būstinė įsikūrusi Varšuvoje, vadovas – Jacekas Potockis (2018 m. duomenys).

## Istorija
Įsteigta 1950 m. gruodžio 16 d. apjungus dvi organizacijas: *Lenkijos Tatrų draugiją* ir Lenkijos kraštotyros draugiją, kartu buvo perimtas patarosios draugijos leistas kraštotyrinis žurnalas „Ziemia“.

## Veikla šalyje
*Lenkijos turizmo ir kraštotyros draugijai* (toliau *LTKD*) priklauso 61 tūkst. narių, apsijungusių į 2500 skyrių ir būrelių. Draugija valdo apie 200 nakvynės objektų (60 turistų namų, 77 turistų prieglaudų, 35 vandens turizmo stotis ir 33 kempingus), bendras lovų skaičius juose siekia 20 tūkst. Šalyje veikia šešiolika LTKD globojami regioninių kraštotyros muziejų. Leidžiami žemėlapiai, lankstinukai, turistinių trasų aprašymai ir kelionių vadovai.

Draugijoje įdarbinti kvalifikuoti turizmo instruktoriai; gidai–krašto istorijos žinovai; taip pat pėčiųjų, dviračių, alpinizmo, slidinėjimo, motociklų ir automobilių, dviračių bei baidarių žygių organizatoriai. Naujokams organizuojami apmokymai. Kiekvienas, įstojęs į LTKD gauna pažymėjimą, kuris suteikia lengvatas Draugijos nakvynės objektuose. Nuolaidos suteikiamos ir kitų organizacijų, sudariusių sutartį su LTKD, teikiamoms paslaugoms. Per visą šalį nusidriekė 63 tūkst. Draugijos nužymėtų turistinių trasų, pagal sudėtingumą kiekvienai jų suteikta atitinkamą spalva. Lenkiją kerta ir keliolika tarptautinių maršrutų, juos taip pat globoja LTKD. 

Siekdama propaguoti pažintinį turizmą, Draugija žymenimis įvertina savo narius, pasiekusius aukštus rezultatus kraštotyros, kalnų turizmo, kelionių pėsčiomis ir baidarėmis, nardant po vandeniu ir kt. srityse. Ypatingas dėmesys skiriamas kasmetiniams iškalbos konkursams – tikras turistas turi sugebėti įdomiai papasakoti savo įspūdžius ir tuo pačiu paskatinti bendrapiliečius keliauti. Skelbiami ir kelioninių fotografijų konkursai. Draugijos nariai žemėlapius, kelionių aprašymus ir kt. naudingą literatūrą gali rasti dvejose bibliotekose Varšuvoje: *Centrinėje turistinėje* ir *Specializuotoje alpinistinėje* (pastarojoje sukauptos ir istorinės žinios apie kalnus – pvz.: Dovydo Frölicho 1639 m. Tatrų aprašymas). Įvesta tradicija garsiems lenkų keliautojams suteikti LTKD garbės nario vardą (tarp tokių yra rašytojas Eugeniušas Paukšta, popiežius Jonas Paulius II ir kt.).

## Tarptautinė veikla
LTKD priklauso šioms tarptautinėms organizacijoms:
* Europos pažintinio turizmo susivienijimui ()
* Tarptautiniam turizmo aljansui  ()
* Europos gamtos ir nacionalinių parkų federacijai ()
* Pasaulinė povandeninės veiklos konfederacija ()

Iki 2011 m. pab. LTKD buvo ir Gamtos bičiulių  () organizacijos narė.

## Šaltiniai
* LTKD internetinė svetainė

## Nuorodos
* LTKD nakvynės objektai
Vyskupų sinodas

**Vyskupų sinodas** – grupė vyskupų, kurie, pagal 1983 m. kanonų teisės kodekso 342-ąjį kanoną, nustatytu laiku susirenka tam, kad patartų popiežiui klausimais, susijusiais su tikėjimu, morale, disciplina, Bažnyčios veikla.

Pagal 344-ąjį kanoną, popiežius gali sušaukti sinodą pasirinktu laiku ir pasirinktoje vietoje, tvirtina renkamų narių išrinkimą bei skiria kitus narius, nustatyti sinodo aptariamus klausimus, sudaryti darbotvarkę, jam pirmininkauti pats ar per atstovus, sinodą baigti, paleisti, perkelti, sustabdyti.

Pagal 345-ąjį kanoną, galimos bendrosios sinodo sesijos, skirtos visos Bažnyčios reikalų svarstymui (kurios, savo ruožtu, gali būti ordinarinės ir ekstraordinarinės), bei specialiosios sesijos, skirtos atskirų regionų reikalų svarstymui.

Vyskupų sinodo sesijos:

## Išnašos
Šoro tema

**Šoro tema** – tai šachmatų kompozicijos tema. Ji naudojama, kuriant uždavinius.

Baltieji susiriša savo figūrą, kartu atrišdami juodųjų figūrą, kuri teminiuose variantuose, gindama juodųjų karalių nuo mato, atriša surištąją baltųjų figūrą.

## Istorija

Temą 1920 m. pasiūlė vengrų šachmatų kompozitorius Laslo Šoras (*Laszlo Schor*, 1897–1984)
.

## Uždavinių pavyzdžiai

Uždaviniams būdinga, kad juose baltieji patys atriša juodųjų figūrą bei susiriša savo, kartu sukurdami mato grėsmę juodųjų karaliui. Juodieji nuo grėsmės gintis gali atrištąja figūra, tačiau ji, gindamasi užstoja baltųjų figūros surišimo linijas ir taip atriša ją. Išlaisvintoji baltųjų figūra matuoja juodųjų karalių.

Vėlesnis vengrų šachmatų kompozitoriaus Laslo Šoro uždavinys iliustruoja nagrinėjamos temos ypatumus.

Pirmu ėjimu **1. Vxg4** baltieji išlaisvina nuo surišimo juodųjų žirgą laukelyje **e4**, susiriša savo valdovę ir sukuria mato grėsmę: **2. Žf3#.**

Be to, antrojoje horizontalėje dar yra surišta baltųjų figūra – tai juodųjų bokšto surištas baltųjų pėstininkas.

Juodieji laukelį **f3** gali ginti, atrištuoju žirgu eidami **1…Žg5**, bet tada jie atriša baltųjų valdovę, kuri skelbia matą juodųjų karaliui **2.Vd4#.**

Laukelį **f3** galima ginti ir ėjimu **1…Žd2**, bet tada atrišamas baltųjų pėstininkas, kuris ir matuoja: **2.f4#**.

Valdovės kirtimas juodųjų negelbsti: **1…B×g4+ 2.Ž×g4#.**

Rusų šachmatų kompozitoriaus Semiono Levmano (* Левман, Семён Семёнович*, 1896–1942)
uždavinyje panaudota Šoro tema. Baltųjų karalius ėjimu **1.Kf5** pats susiriša savo dvi figūras: **Be4** ir **Že6** bei atriša juodųjų žirgą **e5**. Baltieji po pirmojo ėjimo grasina matu – **2. Vc5#**.

Juodieji nuo grėsmės ginasi atrištuoju žirgu, bet tai išlaisvina prieš tai baltųjų susirištąsias figūras, kurios skelbia matą juodųjų karaliui: **1…Žd7 2.Žf4# ; 1…Žd3 2.Bd4#**
  

|width="33%" |

|width="33%" |

## Šaltiniai

## Nuorodos

Šoro tema sukurti šachmatų uždaviniai
Popiežiaus sritis

**Popiežiaus sritis**, oficialiai **Bažnyčios valstybė** (, , taip pat *Dicio Pontificia*) – centrinėje Italijoje 754–1870 m. gyvavusi teokratinė valstybė, popiežiaus savarankiškai valdyta teritorija. 1871 m. buvo prijungta prie Italijos karalystės.

## Istorija

Pradžią Popiežiaus valstybei davė pirmasis Karolingų dinastijos frankų karalius Pipinas Trumpasis. Po savo žygių prieš langobardus jis padovanojo popiežiui Steponui II buvusio Ravenos egzarchato teritorijas, o ir vėliau padėjo sutelkti bažnyčiai priklausiusias dovanotas žemes. Taip Romos popiežius įgijo pasaulietinio valdytojo galias ir teisinį pagrindą įkurti valstybę, apjungiant chaotiškai išsisklaidžiusias teritorijas.

Popiežiaus sričiai priklausė Apeninų pusiasalio teritorijos, tiesiogiai buvusios pavaldžios popiežiui nuo VIII a. iki 1870 m. Jos buvo tarp pagrindinių Italijos valstybių, kurias 1870 m. galutinai užkariavo Sardinijos karalystė. Geriausiais laikais Popiežiaus sritis apėmė daugelį šiuolaikinės Italijos regionų: Lacijų (įskaitant Romą), 
Markę, Umbriją ir Romaniją, dalį Emilijos. Jų valdymas rėmėsi popiežiaus laikinosios galios pasireiškimu, o ne jo bažnytine viršenybe.

Iki 1861 m. daugumą Popiežiaus srities teritorijų užėmė Italijos karalystė. Tik Lacijus, įskaitant Romą, buvo pavaldūs laikinai popiežiaus kontrolei. 1870 m. popiežius prarado Lacijų ir Romą ir išvis nebeturėjo valdomų teritorijų, išskyrus Šventojo Petro baziliką ir popiežiaus rezidenciją bei susijusius statinius aplink Romos Vatikano kvartalą, kurių nebuvo okupavę naujosios Italijos kariškiai. Visa Roma, išskyrus Vatikaną, atiteko Italijai, tapo jos sostine, o Kvirinalo rūmuose įsikūrė suvienytos Italijos pirmojo karaliaus Viktoro Emanuelio II rezidencija.

Iki 1929 m. Šventojo Sosto teisinis statusas nebuvo sureguliuotas, užsienio valstybės toliau akreditavo savo diplomatines atstovybes prie popiežiaus. Tuo pačiu metu popiežius Pijus IX (ir jo vėlesni įpėdiniai) toliau bandė pretenduoti į pasaulietinę valdžią, save laikė „kaliniais“, vengė palikti Vatikano teritoriją ir net teikti palaiminimus Šv. Petro aikštėje, kurią kontroliavo Italijos valdžia. Po 1929 m. sudaryto Laterano susitarimo Italijos vyriausybės vadovas, tuomet fašistinės Italijos lyderis Benitas Musolinis užbaigė krizę tarp susivienijusios Italijos ir Šventojo Sosto, sukurdamas naują tarptautinį teritorinį darinį – Vatikano Miesto Valstybę, apribotą simboline teritorija.

## Šaltiniai

## Nuorodos

*  Catholic Encyclopedia. States of the Church
Škotijos futbolas 2000–2001 m.

**[[Škotija|Škotijos]] futbolo varžybos [[2000]]–[[2001]] m.**
*  prasidėjo 2000 m. rudenį, baigėsi 2001 m. pavasarį;
* s turnyras prasidėjo 2000 m. rudenį, finalas įvyko 2001 m. pavasarį.

## 2000–2001 m. Škotijos Premjer lyga
* **Škotijos Premjer Lyga** – pirmos pakopos, elito divizionas, aukščiausioji futbolo lyga. (Nuo 1975/1976 m. sezono.)
* 2000–2001 m. dalyvavo 12 komandų. (Praėjusiame sezone buvo 10 dalyvių.)
* Sužaidus 33 turus lyga buvo skeliama pusiau. 
* Šešios geriausios komandos žaidė papildomą ratą kovoje dėl medalių.
* Likęs šešetas kovojo dėl išlikimo.
 
### Turnyrinė lentelė
* Celtic tapo čempionais.

## 2000–2001 m. Škotijos Pirmasis divizionas
* **Škotijos Pirmasis divizionas** – antros pakopos pirmenybės. (Nuo 1975/1976 m. sezono.)
* 2000–2001 m. pirmenybėse dalyvavo 10 komandų.

### Turnyrinė lentelė
* Livingston tapo pirmenybių nugalėtojais. Iškopė į Premjer divizioną.

## 2000–2001 m. Škotijos Antrasis divizionas
* **Škotijos Antrasis divizionas** – trečios pakopos pirmenybės. (Nuo 1975/76 m. sezono.)
* 2000–2001 m. pirmenybėse dalyvavo 10 komandų.

### Turnyrinė lentelė
* Partick Thistle tapo pirmenybių nugalėtojais. Iškopė į Pirmą divizioną.
* Arbroath liko antroje vietoje, bet iškopė į Pirmą divizioną.

## 2000–2001 m. Škotijos Trečiasis divizionas
* **Škotijos Trečiasis divizionas** – ketvirtos pakopos pirmenybės. (Nuo 1994/95 m. sezono.)
* 2000–2001 m. pirmenybėse dalyvavo 10 komandų.

### Turnyrinė lentelė
* Hamilton Academical tapo pirmenybių nugalėtojais. Iškopė į Antrą divizioną.
* Cowdenbeath liko antroje vietoje, bet iškopė į Antrą divizioną.

## 2000–2001 m. [[Škotijos futbolo taurė]]
* 2000–2001 m. Škotijos futbolo taurė buvo 116–asis kasmetinis turnyras.
* Rangers nugalėjo finale ir iškovojo šalies futbolo taurę.

#### Finalo rungtynės
----

---------------------------------

## 2000–2001 m. [[Škotijos futbolo lygos taurė]]
* 2000–2001 m. **[[Škotijos futbolo lygos taurė]]** buvo 55–asis kasmetinis turnyras.
* Celtic nugalėjo finale iškovojo Lygos taurę.

#### Finalo rungtynės
----

------

## Išnašos

## Nuorodos
* RSSSF
* Scottish Football Historical Archive
Elgin City FC

**„Elgin City FC“** – Škotijos futbolo klubas iš Elgino.

## Istorija
Klubas įkurtas 1893 m. Šiuo metu žaidžia Scottish League Two (ketvirtoje pakopoje).

## Sezonai

## Spalvinė gama

## Apranga
;Sportinių aprangų gamos pokyčiai:
* Namuose žaidžia baltos ir juodos spalvos aprangomis. 

## Sezonai

|}

## Išnašos

## Nuorodos
* http://www.elgincity.net/
Elginas

**Elginas** (, , ) – miestas Morėjuje, Škotijoje.

## Istorija
Istoriniai šaltiniai mini mūšį 1040 m. netoli Elgino, kuriame žuvo Škotijos karalius Dankanas I.

1224 m. miestelyje buvo pastatyta nauja Elgino katedra, kurios likučiai išliko iki mūsų dienų.

Anglijos karalius Edvardas Pirmasis *(Edward I of England)* du kartus keliavo į šį miestelį ir liko sužavėtas to, ką pamatė. Pirmą kartą jis vyko 1296 m. Antrą kartą čia lankėsi 1303 m.

Garsus rašytojas Daniel Defoe čia lankėsi 1717 m. ir taip pat turėjo įspūdžių, kuriuos vaizdžiai aprašė.

## Sportas

### Futbolas
* Elgin City FC futbolo klubas.
* „Borough Briggs“ stadionas, kurio talpa yra 4 520 (478 sėdimų vietų).

### Kriketas
* Elgin Cricket Club namų rungtynes žaidžia „Cooper Park“ aikštėje.

### Regbis
* Moray RFC, čia žaidžia savo namų rungtynes.

### Ledo rutulys
* „Moray Typhoons“ namų rungtynes žaidžia Moray Leisure Centre.

## Miestai partneriai
*  Landshutas, Vokietija

## Galerija

File:Scotland_Elgin_Cathedral.jpg|Katedra
File:Elgin_cathedral_2.jpg|Katedra
File:Dr_Grays_Hospital.jpg|Ligoninė
File:Elgin,_Gordon_Street,_Moray_College_Of_Further_Education.jpg|Gordon Strytas
File:Elgin.jpg|Laikrodis bokšte


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Elgin census data
* Elgin Museum
* Engraving of Elgin in 1693 by John Slezer at National Library of Scotland
Evoliucionizmas

**Evoliucionizmas** – antropologijos, etnologijos, sociologijos teorinė kryptis. Ši teorija visuomenės raidą aiškina evoliucijos požiūriu. Visuomenės pokyčiai suprantami kaip perėjimas nuo paprasčiausių formų prie vis sudėtingesnių. Evoliucionizmas aiškina valstybės, visuomenės ar tautos raidą kaip lėtą kitimo procesą. Visuomenė kaupia, sumuoja ankstesnius laimėjimus, kurie sudaro sąlygas evoliuciniams pokyčiams. Evoliucionizmo idėjos susiformavo XIX a. pab., sąveikoje su Čarlzo Darvino gamtinės evoliucijos idėjomis, bei bendra pozityvizmo ir Apšvietos dvasia.

Evoliucionizmas atsirado britų filosofui, sociologui Herbertui Spenseriui pradėjus taikyti Darvino evoliucionizmą tiriant visuomenę (t. y., sukūrus socialinio darvinizmo prieigą). Kiti svarbūs šios krypties plėtotojai – britai Edvardas Bernetas Tailoras, Džeimsas Freizeris bei amerikietis Liuisas Henris Morganas.

Remiantis vadinamuoju psichinės žmonijos vienovės principu teigta, kad žmonių visuomeninė ir kultūrinė raida užkoduota plėtotis universaliomis pakopomis kylančia linija: nuo pirmykščių į civilizuotas visuomenes (dėl technologijų, pragyvenimo būdų ir priemonių tobulėjimo – pasak Morgano), nuo pirmapradžių į sudėtingas kultūras (dėl pažinimo ir žinojimo tobulėjimo – pasak Tailoro). Evoliucionizmo atstovai pradėjo taikyti vadinamąjį gyvuojančių liekanų, arba atgyvenų, metodą, pagal kurį iš dabartinėse kultūrose ir visuomenėse išlikusių pirmykščių dalykų, nors ir netekusių prasmės, galima rekonstruoti ankstesnes visuomenės evoliucijos pakopas. Plačiai taikė ir lyginamąjį metodą, leidžiantį lyginti atokias ir niekuo nesusijusias visuomenes bei kultūras (pavyzdžiui, senovės graikus su Amerikos indėnais huronais), kaip lygiagrečiai besiplėtojančias dėl vadinamosios žmogiškojo proto raidos viena linija.

Nuo XX a. pr. evoliucionizmas pradėtas smarkiai kritikuoti dėl bandymo be jokių išimčių visas pasaulio pirmaprades visuomenes įsprausti į iš anksto užprogramuoto kopimo pažangos laiptais pakopas, tam tikras iš anksto paruoštas laukinės būklės ar barbarybės stadijas, remiantis kuriuo nors visuomenės ar kultūros aspektu: giminiavimosi forma, technologiniu atradimu ar proto nušvitimu. Evoliucionizmas kai kurių autorių laikomas ir moksliniu rasizmu, nes sutapatina aukštesnę kultūrą su aukštesniu žmogiškumo laipsniu, šiai krypčiai būdingas etnocentrizmas (iš esmės – europocentrizmas). Kaip atsvara evoliucionizmui, antropologijoje įsivyravo kultūrinis reliatyvizmas. Evoliucionizmo iškilimas glaudžiai susijęs su Vakarų kolonializmu, nes anglosaksų filosofinė mintis teigė mokslo ir protestantizmo kaip aukščiausios žmonijos pakopos triumfą ir taip pateisino savo kolonijines praktikas (kaip pagalbą mažiau civilizuotoms kultūroms). XX a. vid. panašiu būdu šios idėjos atgimė kaip modernizacijos projektas.

XX a. vid. evoliucionizmas atgimė kaip neoevoliucionizmas (J. Steward, L. A. White, M. Harris), tebebuvo taikomas marksistų (M. Godelier, R. Rappaport) ir sociobiologų (E. Wilson). Kaip marksistinės ideologijos dalis, evoliucionizmas iki pat XX a. pab. buvo esmiškai vienintelė teorinė prieiga Rytų Europos ir kitose komunistinėse šalyse.

## Šaltiniai
KK Jurbarkas-Karys

**KK „Jurbarkas-Karys“** – krepšinio klubas, atstovaujantis Jurbarko miestui, rungtyniaujantis NKL. Atkurtas 2016 metais.

## Istorija

KK „Jurbarkas“ – po daugiau nei 5 metų pertraukos į RKL sugrįžusi ir pavadinimą pakeitusi ekipa. 2017–2018 m. sezone klubas tapo LKF nariu. Prieš tai kurį laiką Jurbarko miestą reprezentavęs klubas buvo Jurbarko „Nemunas“, taip pat rungtyniavęs tuometinėje LKBL. Jurbarko „Nemuno“ ekipa gyvavo dėka žinomų krepšininkų ir sportui neabejingų žmonių Nerijaus Blažio, Antano Domeikos ir Dariaus Kalinausko.

2016 m. prieš 2016–2017 m. sezoną atkurtas krepšinio klubas „Jurbarkas“ pateikė paraišką dalyvauti RKL čempionate. Komanda atkurta sporto centro – mokyklinio amžiaus – vaikų krepšinio trenerių Povilo Valaičio ir Vaido Greičiaus, sporto entuziasto Vyto Urbšto bei nepailstančio Jurbarko krepšinio puoselėtojo, Dariaus Kalinausko iniciatyva.

Debiutiniame NKL 2023–2024 m. reguliariajame sezone užėmė 4 vietą, o finalo seriją laimęjo 3-1 ir svečiuose Kretingoje, tapo NKL čempionais.

## Klubo pasiekimai

## Buvę garsūs žaidėjai
* Tomas Delininkaitis
* Mindaugas Lukauskis
* Vytautas Šarakauskas

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Feisbuko paskyra
* Oficiali RKL svetainė
Zigfrydas. Nibelungų žiedas

**Zigridas** () – vokiška komedija, kuri pasirodė 2005 m. Režisavo Sven Unterwaldt.

## Siužetas

Senovėje karaliavo blogis. Ir, atrodė, kad nebeliko vilties, bet tuomet pasirodė Zygfridas. Šis vyrukas stebino savo milžiniška jėga. Įsimylėjo jisai Burgundijos karaliaus seserį gražuolę Krimgildą. beviltiškas atvejis. Todėl su savo draugu iškeliavo ieškoti mylimosios. Zygfridas sužinojo, kad Krimgilda savo pilyje su nekantrumu jo laukia, tačiau blogio jėgos dar niekada nebuvo tokios galingos, o jas nugalėti sugebėtų tik narsiausias iš narsiausiųjų. Jeigu Dievas neapleis ir draugas neišduos, viskas susiklostys laimingai.

## Veikėjai
: *Aktorius – veikėjas*
* Tom Gerhardt: Siegfried
* Dorkas Kiefer: Kriemhild
* Volker Büdts: Hagen
* Axel Neumann: Alberich
* Jan Sosniok: Gunther
* Daniela Wutte: Anita
* Michael Brandner: Mime
* Mirco Nontschew: Giuseppe
* Simon Solberg: Torwächter „Herr Kaiser“
* Markus Maria Profitlich: Metzger
* Janine Kunze: Uschi
* Mirja Boes: Gabi
* Diana Frank: Karin

## Šaltiniai

## Nuorodos
* IMBD svetainėje (anglų k.)
* filmportal.de
* prisma.de (su ištrauka)
Lėktuvo kondensacinis pėdsakas

**Lėktuvo kondensacinis pėdsakas** (taip pat **kondensacinis valktis**; **kondensacinis takas**; **kondensacinė juosta**) – linijinės formos debesys, atsirandantys dėl orlaivių reaktyvinių variklių išmetamosiose dujose esančių vandens garų kondensacijos, arba staiga keičiantis oro slėgiui, reaktyviniams orlaiviams skrendant kreiseriniame (7-12 km) aukštyje virš Žemės paviršiaus.

Lėktuvo kondensaciniai pėdsakai yra sudaryti daugiausia iš ledo kristalų pavidalo vandens. Žema aplinkos temperatūra viršutiniuose atmosferos sluoksniuose skatina greičiau kondensuotis vandens garus, esančius reaktyvinių variklių išmetamosiose dujose. Šiose dujose esančios degalų priemaišos, įskaitant sieros junginius (0,05 % reaktyvinių degalų masės) skatina vandens lašelių augimą apie jas ir naujai susiformavusių stambesnių vandens lašelių virtimą ledo dalelėmis, kurios nuo Žemės paviršiaus matomos kaip lėktuvo kondensaciniai pėdsakai. Kondensaciniai pėdsakai taip pat atsiranda dėl staigių oro slėgio pokyčių (slėgio kritimo) sparno galo sūkuriuose arba oro sraute virš dideliu atakos kampu skrendančio lėktuvo sparno paviršiaus. Lėktuvo kondensaciniai pėdsakai ir kiti dėl žmogaus veiklos atsirandantys debesys, vadinami *homogenitus*.

Priklausomai nuo atmosferos temperatūros ir drėgmės, susidarę lėktuvo kondensaciniai pėdsakai gali būti matomi tik kelias sekundes ar minutes, bet gali laikytis keletą valandų ir išplisti į kelių kilometrų pločio juostą, primenančią natūralius plunksninius (''cirrus'') arba aukštuosius komuolinius (''altocumulus'') debesis.

Patvarūs lėktuvo kondensaciniai pėdsakai ypač domina mokslininkus, nes padidina bendrąjį atmosferos debesuotumą. Iš patvarių lėktuvo kondensacinių pėdsakų susiformavę debesys vadinami *homomutatus*, ir gali būti panašūs į *cirrus*, *cirrocumulus*, ar *cirrostratus* debesis, ir yra kartais vadinami *cirrus aviaticus* debesimis. Išsiplėtę ir patvarūs debesų masyvai, kuriems pradžią davė lėktuvo kondensaciniai pėdsakai, manoma, kad gali turėti poveikį pasaulio klimatui.

## Išnašos
Ilja Tiumenevas

**Ilja Tiumenevas** (; 1855 m. spalio 24 d. Sankt Peterburge, Rusijos imperija – 1927 m. Leningrade, TSRS) – Rusijos literatas, dailininkas ir kolekcionierius.

## Biografija
Gimė turtingo pirklio šeimoje, todėl galėjo sau leisti žymiai daugiau nei bendraamžiai. 1871–1872 m. keliavo po Siriją ir Palestiną, aplankė Europos valstybes. Ši daugelio mėnesių išvyka paliko jam neišdildomą įspūdį ir įtakojo tolimesnį gyvenimą.

Mokėsi Sankt Peterburgo konservatorijoje, kur susipažino su Nikolajumi Rimskiu-Korsakovu. Pastarajam tapus žinomu kompozitoriumi, jo operai „Ponas Vaivada“ parašė libretą, o vėliau dalyvavo ir kuriant libretą garsiajai N.Rimskio-Korsakovo operai „Caro nuotaka“. 1880–1888 m. I.Tiumenevas studijavo Sankt Peterburgo dailės akademijoje, įgijo laisvojo dailininko diplomą. Jo tapytas paveikslas „Protopopas Avakumas Pustozersko kalėjime“ šiuo metu saugomas Gorkio dailės muziejuje. Mėgo literatūrinę veiklą, parašė keletą apysakų, iš kurių bene labiausiai žinomos – „Chaldėjus“ ir „Apysaka iš Novgorodo XV a. buities“.

XIX a. pab. Sankt Peterburgo gubernijoje įsigijo dvarą, pavadino *Privolnoje* ir jame nuo 1887 m. gyveno su šeima. Vietinių valstečių tarpe užsiėmė švietiejiška veikla: organizavo liaudies teatrą ir chorą, ekskursijas vaikams. I.Tiumenevas savo sodyboje priglaudė iškilų dailininką Andrejų Riabuškiną, pastarasis per ilgus metus Privolnoje dvare nutapė daugybę apylinkių peizažų ir Tiumenevo šeimos narių portretų. Duktė Olga ištekėjo už dailininko V.Beliajevo, sunus Aleksandras Tiumenevas tapo antikinės Graikijos istorijos žinovu, TSRS mokslų akademijos nariu. 

Ilja Tiumenevas buvo išskirtinė figūra Rusijos imperijos kultūriniame gyvenime, visgi tyrinėtojai pripažįsta, kad jis savo talentą ir galimybes pilnai neišnaudojo.

## Etnografinė kolekcija
I.Temenevas rinko medžiagą apie tuometinėje Rusijos imperijoje gyvenusias tautas. Ši įspūdinga kolekcija (apie šešis tūkst. eksponatų) 1932 m. atsidūrė Sankt Peterburgo etnografiniame muziejuje. Kolekcijos dvidešimt šeši paveikslėliai ir fotografijos, iškirpti iš tuometinės spaudos leidinių ir užklijuoti ant kartono kortelių, skirti Lietuvai. Iškarpoms panaudoti Rusijos periodiniai spausdiniai, taip pat vokiečių „Pfenning Magazin“ ir prancūzų „Magazin pittoresque“ žurnalai. Trys išspausdinti raižiniai rinkinyje mokslui yra nežinomi ir tuo pačiu papildo negausius XIX a. Lietuvos istorijos bei etnografijos šaltinius.

## Šaltiniai
*  Г.Б. Михайлова. ''Два портрета, две судьбы'' // http://ri.ryb.ru/ 
* ''Илья Федорович Тюменев'' // artchive.ru 
* ''Тюменев Илья Федорович'' // www.nlr.ru
Antanas Savickis

**Antanas Savickis** (apie 1782 m. kovo 25 d.  Kretingos valsčiuje, Žemaitijoje – 1836 m. gegužės 11 (23) d. Žemalėje) – Romos katalikų kunigas ir medikas, poetas bei vertėjas.

## Biografija

Mokėsi Kalvarijos parapijinėje mokykloje, vėliau studijavo mediciną Vilniaus universitete. 1812 m. parašė medicinos daktaro disertaciją. Tarnavo karo gydytoju Napoleono Didžiojoje armijoje.

1819 m. baigė Varnių kunigų seminariją. Tais pačiais metais įšventintas kunigu, vikaravo įvairiose Žemaičių vyskupijos parapijose: Tirkšlių Kristaus Karaliaus, nuo 1827 m. – Gargždų Šv. arkangelo Mykolo, nuo 1828 m. – Stulgių Šv. apaštalo evangelisto Mato, nuo 1829 m. – Židikų Šv. Jono Krikštytojo; nuo 1834 m. atkeltas į Žemalės Viešpaties Apreiškimo Švč. Mergelei Marijai bažnyčią. Pastarajame miestelyje tarnavo iki pat mirties, palaidotas Žemalės kapinėse.

## Kūryba

Antanas Savickis paliko rankraščiuose grožinių kūrinių: „Baikos, arba pasakos“, „Pradžia visokių satyrų, arba prikalbusių“. Spausdinta A. Savickio kūryba pirmą kartą paskelbta 1955 m. išleistoje  antologijoje „Lietuvių poezija. XX amžius".

Vertė iš lotynų kalbos ir išleido religinę literatūrą:
* T. Kempiečio „Apey sekima Chrystusa Pona knigas kietures, metuose 1441 paraszytas / o dabar ysz łotiniszkos ant źemaytyszkos kałbas diel nuopełna dusziu nobaźnu yszgulditas par kuniga Antona Sawicki Tyrkszluse“ (1828) 
* Šv. Augustino kūrinių ištraukas: „Kałbas dusziu su Diewu, iszimtas isz knigu Szwęta Augustyna.“ (1829)

Kūryba pasižymi didaktiškumu ir idealizmu, joje gausu tuo metu lietuvių kalboje naudotų svetimybių. 

## Šaltiniai
* Kretingos rajono savivaldybės M. Valančiaus viešoji bibliotekos inf. 
* Kur ilsisi mūsų šviesuoliai / Mažeikių rajono savivaldybės viešosios bibliotekos inf.  
* Vanagas, Vytautas. *Lietuvių literatūros enciklopedija*. – Vilnius: Lietuvių literatūros ir tautosakos institutas, 2001, p. 444–445 ISBN 9986-513-95-2
* Vanagas, Vytautas. *Lietuvių rašytojų sąvadas*. – Vilnius: Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1996, p. 63 ISBN 9986-39-004-4
Adolf Bastian

**Adolfas Bastianas** (*Adolf Bastian*, 1826 m. birželio 26 d. – 1905 m. vasario 2 d.) – Vokietijos etnologas, lyginamosios etnologijos pradininkas.

## Biografija

Heidelbergo universitete baigė teisę, studijavo biologiją Berlyno, Jėnos, Viurcburgo universitetuose. Pastarajame Adolfas Bastianas mokėsi pas Rudolfą Virhovą, su kuriuo 1869 m. kūrė Berlyno antropologijos draugiją. Tirdamas įvairių pasaulio tautų kultūrų bruožus, folklorą, mitus ir tikėjimus išplėtojo teoriją apie žmonijos psichinį bendrumą, kurio vystymasis priklauso nuo gamtinių sąlygų ir socialinės struktūros. Adolfo Bastiano rinkinių pagrindu 1873 m. įsteigtas Berlyno etnografijos muziejus, nuo 1886 m. pats Bastianas buvo jo direktorius. Daug keliavo po Afriką, Pietryčių Aziją, Ameriką.

## Idėjos
Adolfas Bastianas laikomas vienu iš difuzionizmo krypties antropologijoje pradininkų. Savo darbuose atkartodamas evoliucionistus jis tvirtino, kad žmonijoje egzistuoja psichinė vienovė, t. y. žmonijos psichė yra iš esmės vienoda, todėl tiek tolygūs išsivystymai, tiek atskiri pasiekimai yra atskirų ir nepriklausomų konvergencijų rezultatai. Adolfas Bastianas išgarsėjo savo elementarių idėjų () sąvoka. Jis įrodinėjo, kad žmonijoje esama tam tikro elementarių idėjų skaičiaus (panašiai kaip žmogaus kūnas susideda iš ląstelių). Šios elementariosios idėjos visur ir visada pasireiškia vienodai.

Adolfo Bastiano darbai turėjo įtakos struktūralizmui, ypač K. Levi-Stroso žmogiškojo mąstymo teorijos atsiradimui. Taip pat padarė didelę įtaką B. Malinovskiui, K. G. Jungui, F. Boasui, Dž. Kembelui.

## Bibliografija

Adolfas Bastianas parašė daugiau kaip 200 veikalų. Svarbiausi veikalai:
* Žmogus istorijoje (*Der Mensch in der Geschichte*, 3 t. 1860 m.)
* Rytų Azijos tautos (*Die Völker des östlichen Asien*, 6 t. 1866–1871 m.)
* Etnologijos kontroversijos (*Kontroversen in der Ethnologie*, 1893 m.)
* Etninės elementariosios idėjos doktrinoje apie žmogų (*Ethnische Elementargedanken in der Lehre vom Menschen*, 1895 m.)

## Šaltiniai
Protokolas (dokumentas)

**Protokolas** – dokumentas, aprašantis posėdžio eigą.

Pagal „Robert's Rules of Order“, protokole nurodytini posėdžio tipas, susirinkimo pavadinimas, posėdžio data ir vieta, posėdžio pirmininkas bei posėdžio sekretorius, ar pritarta ankstesnio posėdžio protokolui, pagrindiniai pasiūlymai ir jų svarstymo rezultatai, posėdžio pradžios ir pabaigos laikas. Įprastinių draugijų ar direktorių tarybų susirinkimų protokoluose nereikia nurodyti, kaip vyko debatai, užtenka pateikti rezultatus. Jei protokolą ruošiamasi publikuoti, taip pat nurodytini kalbėjusieji, bei pateiktos jų pasisakymų santraukos, kartais ir patys pasisakymai. Kartais gali būti skelbiama ir visa stenograma.

Protokolo rengimu paprastai užsiima posėdžio sekretorius.

Gali būti parengtos protokolo formos. Pavyzdžiui, Lietuvos vyriausiojo archyvaro įsakymas 2011 m. nustatė protokolo formą, kur pateikiama:

# Antraštė:
## Įstaigos pavadinimas (pavyzdžiui, „VILNIAUS ŽVĖRYNO GIMNAZIJA“)
## „Posėdžio protokolas“ (pavyzdžiui, „...... POSĖDŽIO PROTOKOLAS“)
# Data ir numeris (pavyzdžiui, „2011-07-05 Nr. X0-0“)
# Vieta (pavyzdžiui, „Vilnius“)
# Tekstas:
## „Posėdis įvyko“ (su data ir laiku)
## Posėdžio pirmininkas
## Posėdžio sekretorius
## Dalyvių sąrašas (pavyzdžiui, pradedant „Dalyvavo:“)
## Darbotvarkė (pradedama „DARBOTVARKĖ:“, tęsiama numeruotu sąrašu)
## Darbotvarkės klausimo svarstymas (pradedama numeriu ir „SVARSTYTA:“, nurodomas klausimas)
### Svarstymo eiga (pranešėjas, pasisakiusieji, pasisakymų turinys)
## Priimti sprendimai (pradedama „NUTARTA:“, pateikiama numeruotu sąrašu)
## Kitų klausimų svarstymas (analogiškai)
# Posėdžio pirmininko ir sekretoriaus parašai

## Išnašos

## Nuorodos
Friedrich Ratzel

**Frydrichas Racelis** (*Friedrich Ratzel*, 1844 m. rugpjūčio 30 d. – 1904 m. rugpjūčio 9 d.) – Vokietijos geografas, etnologas, sociologas. Vienas antropogeografijos mokyklos pradininkų ir geografinio determinizmo atstovų.

## Biografija

Jaunystėje dirbo vaistininku, vėliau studijavo zoologiją Heidelbergo, Jėnos, Berlyno universitetuose. 1868–1875 m. keliavo po Europą, Kubą, Meksiką, Jungtines Amerikos Valstijas (tyrinėjo gamtinių sąlygų įtaką įvairių tautų kultūrai). 1875–1885 m. dėstė Miuncheno aukštesniojoje technikos mokykloje, nuo 1886 m. – Leipcigo universitete; profesorius (1880 m.).

## Idėjos

Frydrichas Racelis įvedė į antropologiją kartografijos metodą pačią difuzijos sąvoką (priskiriamas vokiečių difuzionistų mokyklai). Jis kritikavo Adolfą Bastianą ir kitus savo amžininkus už tai, kad jie pervertinę psichinę žmonijos vienovę ir žmogaus išradingumo stoką. Racelio teigimu, kiekvieną kultūrą galima paaiškinti jos geografiniu paplitimu ir vien jau dėl to žmonija negali vystytis pagal tuos pačius evoliucinius požymius.

Frydrichas Racelis daug dėmesio skyrė įvairioms tautų tarpusavio sąveikos formoms. Jis tvirtino, kad supanašėjimą geriausiai gali paliudyti kultūriniai skoliniai ir kad istorinius ryšius galima pagrįsti formos idėja arba kriterijumi (), t. y. formaliosiomis (ne)funkcinėmis objektų charakteristikomis. Bet koks išradimas, išrastas vienoje vietoje, kaip skolinys ir kaip vidaus poreikio pasekmė pasklinda po visą Žemę. Tautų kraustymasis lemia ištiso kultūrinio komplekso persikėlimą į kitą gamtinę-geografinę sritį. Elementariųjų idėjų įgyvendinimas yra pagrindinė skirtumo tarp tautų priežastis.

Racelis buvo vienas iš sąvokos „gyvybinė erdvė“ (*Lebensraum*) kūrėjų.

## Bibliografija

Svarbiausi veikalai:
* Europos žmonių priešistorė (*Vorgeschichte des europäischen Menschen*, 1875 m.)
* Antropogeografija (*Anthropogeographie*, 2 t. 1882–1891 m.)
* Etnografija (*Völkerkunde*, 3 t. 1885–1888 m.)
* Politinė geografija (*Politische Geographie*, 1897 m.)
* Žemė ir gyvenimas (*Die Erde und das Leben*, 2 t. 1901–1902 m.)

## Šaltiniai
Škotijos futbolas 2001–2002 m.

**[[Škotija|Škotijos]] futbolo varžybos [[2001]]–[[2002]] m.**
*  prasidėjo 2001 m. rudenį, baigėsi 2002 m. pavasarį;
* s turnyras prasidėjo 2001 m. rudenį, finalas įvyko 2002 m. pavasarį.

## 2001–2002 m. Škotijos Premjer lyga
* **Škotijos Premjer lyga** – pirmos pakopos, elito divizionas, aukščiausioji futbolo lyga. (Nuo 1975/1976 m. sezono.)
* 2001–2002 m. dalyvavo 12 komandų.
* Sužaidus 33 turus lyga buvo skeliama pusiau. 
* Šešios geriausios komandos žaidė papildomą ratą kovoje dėl medalių.
* Likęs šešetas kovojo dėl išlikimo.

### Turnyrinė lentelė
* Celtic tapo čempionais.

## 2001–2002 m. Škotijos Pirmasis divizionas
* **Škotijos Pirmasis divizionas** – antros pakopos pirmenybės. (Nuo 1975/1976 m. sezono.)
* 2001–2002 m. pirmenybėse dalyvavo 10 komandų.

### Turnyrinė lentelė
* Partick Thistle tapo pirmenybių nugalėtojais. Iškopė į Premjer Lygą.

## 2001–2002 m. Škotijos Antrasis divizionas
* **Škotijos Antrasis divizionas** – trečios pakopos pirmenybės. (Nuo 1975/76 m. sezono.)
* 2001–2002 m. pirmenybėse dalyvavo 10 komandų.

### Turnyrinė lentelė
* Queen of the South tapo pirmenybių nugalėtojais. Iškopė į Pirmą divizioną.
* Alloa Athletic liko antroje vietoje, bet iškopė į Pirmą divizioną.

## 2001–2002 m. Škotijos Trečiasis divizionas
* **Škotijos Trečiasis divizionas** – ketvirtos pakopos pirmenybės. (Nuo 1994/95 m. sezono.)
* 2001–2002 m. pirmenybėse dalyvavo 10 komandų.

### Turnyrinė lentelė
* Brechin City tapo pirmenybių nugalėtojais. Iškopė į Antrą divizioną.
* Dumbarton liko antroje vietoje, bet iškopė į Antrą divizioną.

## 2001–2002 m. [[Škotijos futbolo taurė]]
* 2001–2002 m. Škotijos futbolo taurė buvo 117–asis kasmetinis turnyras.
* Rangers nugalėjo finale ir iškovojo šalies futbolo taurę.

#### Finalo rungtynės
----

---------------------------------

## 2001–2002 m. [[Škotijos futbolo lygos taurė]]
* 2001–2002 m. **[[Škotijos futbolo lygos taurė]]** buvo 56–asis kasmetinis turnyras.
* Rangers nugalėjo finale iškovojo Lygos taurę.

#### Finalo rungtynės
----

------

## Išnašos

## Nuorodos
* RSSSF
* Scottish Football Historical Archive
Fritz Graebner

**Robertas Fricas Grėbneris** (*Robert Fritz Graebner*, 1877 m. kovo 4 d. – 1934 m. liepos 13 d.) – Vokietijos etnologas, geografas, muziejininkas. Etnologijos kultūrinės istorinės mokyklos atstovas, pats iškiliausias difuzionizmo atstovas, istorinės etnografijos išvystytojas.

## Biografija

1899–1911 m. dirbo Berlyno etnografiniame muziejuje. Nuo 1911 m. dėstė Bonos, nuo 1926 m. Kelno, nuo 1928 m. Berlyno universitete; profesorius (1911 m.). Nuo 1909 m. – žurnalo *[[Ethnologica]]* redaktorius. 1925–1928 m. Fricas Grėbneris buvo Kelno Rautenstrauch-Joest etnografinio muziejaus direktorius.

## Idėjos

Fricas Grėbneris sprendė kultūrų kaitos, jų įtakų ir perdavimo klausimus. Jo nuomone, kultūros istorija yra tam tikri kultūrinių reiškinių kompleksai, plintantys į kitas teritorijas dėl tautų kraustymosi; tautų kultūros bendrumus aiškino jų kilme iš vieno centro. Postulavo kultūros ciklų teorijos metodinius principus; vienas pirmųjų etnografiniams tyrimams taikė istorinį metodą.

Perėmęs Leo Frobenijaus kultūros ratų sąvoką, 1904 m. Grėbneris įkūrė kultūros ratų studijų (*Kulturkreislehre*) mokyklą ir nuo 1906 m. kultūros rato bei kultūros sluoksnio (*Kulturschichten*) sąvokas pradėjo taikyti viso pasaulio kultūrų analizei. Kritikuodamas evoliucionistus, iš dalies ir Frydrichą Racelį, jis bandė atsakyti į klausimą, kas gali įrodyti ryšio tarp kultūrų glaudumą ir ilgalaikiškumą. Fricas Grėbneris įvedė *Beziehungskriterien*, t. y. kriterijų, nusakantį tautų giminystę, chronologinius bei kultūrinių formų sutapimus, juos susiejant su gausybe kiekybinių sutapimų įvairiausiose geografinėse srityse. Pasak jo, svarbiausi kriterijai, įrodantys kultūrų giminystę, yra kultūrinių elementų formos panašumas ir jų gausa.

Fricas Grėbneris teigė, kad difuzijos būdu sklinda ne elementariosios idėjos ir etnografiniai objektai, įrankiai ar priemonės, o kultūrinių pasiekimų – išradimų visuma, tai yra kultūrinis ratas. Pastarasis plėtodamasis susimaišo su kitais kultūriniais ratais, tokie kultūriniai ratai užsikloja vienas ant kito, ir tokiu būdu skirtinguose regionuose susidaro įvairios kultūrinių elementų kombinacijos, taip vadinami kultūriniai sluoksniai. Pateikdamas kultūros ratų sistematiką, XX a. pradžioje egzistavusias kultūras Grėbneris laikė kilusiomis iš devynių pagrindinių ankstyvųjų kultūros ratų.

## Bibliografija
Svarbiausi veikalai:
* Etnologijos metodas (*Methode der Ethnologie*, 1911 m.)
* Etnologija (*Ethnologie*, 1923 m.)
* Primityviojo pasaulio sistema (*Das Weltbild der Primitiven*, 1924)

## Šaltiniai
Aukštagiris (ežeras)

**Aukštagiris** – ežerėlis Lietuvoje, Kalvarijos savivaldybėje, 5 km šiaurės rytus nuo Liubavo, Grandų botaniniame draustinyje. Ežero ilgis iš šiaurės į pietus – 0,055 km, plotis – iki 0,03 km. Altitudė 118,6 m. Krantai žemi, užpelkėję – ežeras telkšo ~ 2 ha dydžio pelkėje, apaugusioje krūmynais. Pietuose išteka upelis per pelkę link Pečežerio ežero (Šešupės baseinas). Į šiaurę įsikūręs Gabrieliškių kaimas.

## Šaltiniai
Difuzionizmas

**Difuzionizmas** – XIX amžiaus pabaigos – XX amžiaus pradžios kultūrinės antropologijos kryptis.

Ši kryptis plėtojosi daugiausia Vokietijoje. Svarbiausi jos atstovai – vokiečių etnologai Frydrichas Racelis, Leo Frobenijus, Fricas Grėbneris, Adolfas Bastianas. Difuzionizmo atstovų teigimu, skirtingų visuomenių panašūs kultūros reiškiniai atsirado kaip skoliniai iš vieno ar kelių centrų arba pasklido per tautų migraciją. Pasak difuzionistų, daugelis vienų ar kitų kultūrinių bei technologinių pasiekimų kyla ne dėl žmonių išradingumo ar kultūrinės evoliucijos, bet dėl tarpukultūrinių mainų. Sociokultūrinės formos yra nelyginant gyvybės formos, savo kilme geografiškai sąlygotos, tačiau linkusios sklisti, prisitaikyti prie aplinkos bei patirti adaptyvias modifikacijas. Difuzionizmo pagrindiniai teiginiai tokie: pasaulyje nėra nei vienos izoliuotos kultūros, jos nuolat kinta ir maišosi, kultūras ir visuomenes keičia migracijos, nukariavimai, ilgalaikiai mainai, kaimynystės santykiai.

Ši antropologinė mokykla labiausiai domėjosi žmogiškųjų sociokultūrinių idėjų ir formų perdavimu–perėmimu, pamėgdžiojimu – įsisavinimu, imitavimu, infiltracija bei akultūracija, vykstančia tam tikroje erdvėje. Viena kertinių difuzionizmo sąvokų yra „kultūros ratas“ () – funkcionaliai susiję kultūriniai bruožai, būdingi tam tikram geografiniam arealui ir tam tikram istoriniam laikotarpiui.

Be pagrindinės vokiečių difuzionizmo krypties, panašiu laikmečiu plėtota Vienos kultūrinė-istorinė mokykla (pagr. atstovas – Vilhelmas Šmitas), įvedusi istorizmo atžvilgį į antropologiją, bei radikalusis britų difuzionizmas (Viljamas Džeimsas Peris, Graftonas Eliotas Smitas), teigęs hiperdifuzionistinį požiūrį, jog visi pagrindiniai pasaulio kultūriniai-medžiaginiai pasiekimai paplitę iš Egipto.

Nuo XX amžiaus paskutinių dešimtmečių difuzionizmas, kaip pernelyg paviršutiniškas, dedukcinis ir duomenų stokojantis kultūros tyrinėjimo būdas, laikomas neperspektyviu.

## Šaltiniai
Grafton Elliot Smith

Seras **Graftonas Eliotas Smitas** (*Grafton Elliot Smith*; 1871 m. rugpjūčio 15 d. – 1937 m. sausio 1 d.) – Anglijos anatomas, archeologas, egiptologas. Pagarsėjo savo teorija apie visų kultūrinių laimėjimų kilmę iš Senovės Egipto.

## Biografija

Gimė Australijoje. 1888 m. baigė medicinos studijas Sidnėjaus universitete, 1895 m. tapo medicinos daktaru, specializavosi smegenų tyrimuose. 1896 m. studijavo Kembridže, sukatalogizavo Britų muziejaus smegenų kolekciją. 1900 m. pradėjo dirbti Kairo medicinos mokykloje, susidomėjo egiptologija. Dalyvavo archeologinėse ekspedicijose po Nubiją. Pirmasis Rengeno spinduliais ištyrė mumijų smegenis. 1909–1919 m. – anatomijos profesorius Mančesterio universitete, 1919–1937 m. – anatomijos katedros vedėjas Londono universiteto koledže. 1924–1927 m. Didžiosios Britanijos ir Airijos anatomų draugijos prezidentas. Postulavo smegenų evoliucijos teoriją.

## Idėjos

Antropologijoje Graftonas Eliotas Smitas buvo radikaliojo britų difuzionizmo (hiperdifuzionizmo) atstovas. Teigė, kad viso pasaulio kultūrinis inventorius iš esmės yra pasiskolintas iš Egipto. Jis, kaip ir jo kolega V. Dž. Peris, tikėjo, kad ši sklaida prasidėjo prieš 6000 metų. Iki tol pasaulyje gyveno tik gamtos žmogus, kuris ne tik nebuvo prijaukinęs gyvulių, nemokėjo žemdirbystės, nestatė namų, nenaudojo aprangos, bet ir neturėjo religijos, socialinės organizacijos, vadų ir teisės, taip pat vedybinių ir laidotuvių ceremonijų. Apie 4000 m. pr. m. e. Nilo slėnio gyventojai esą pirmieji tapo sėslūs, pradėjo auginti miežius, prisijaukino gyvulius, išrado puodininkystę, krepšių pynimą, namų ir miestų statybą, linų apdirbimą, pradėjo laidoti savo mirusiuosius kapinėse ir išvystė dieviškumo sampratas. Egiptiečių civilizacijai progresuojant jie pradėjo keliauti sausuma ir vandeniu, platindami savo civilizaciją po pasaulį per difuziją ir kolonizaciją. Iš Egipto kilę laimėjimai, pasak G. E. Smito, per Pietų ir Rytų Aziją pasiekę Okeaniją bei Ameriką. Su Egipto įtaka Smitas siejo ne tik Mesopotamijos zikuratus, Mezoamerikos piramides, bet ir senovės Europos megalitinę architektūrą. Pirminę pasaulio civilizaciją tapatino su Indijos–Viduržemio jūros rase.

## Bibliografija
Svarbiausi veikalai:
* Savaiminis smegenų pusrutulių padalijimas (*The Natural Subdivision of the Cerebral Hemisphere*, 1901 m.)
* Senovės egiptiečiai ir civilizacijos kilmė (*The Ancient Egyptians and the origin of Civilization*, 1911 m.)
* Ankstyvosios kultūros migracijos (*The Migrations of Early Culture*, 1915 m.)
* Tutanchamonas ir jo kapo atradimas (*Tutankhamen and the Discovery of his Tomb*, 1923 m.)
* Žmogaus istorija (*Human History*, 1930 m.)
* Kultūros difuzija (*The Diffusion of Culture*, 1933 m.)

## Šaltiniai
Kultūrinis reliatyvizmas

**Kultūrinis reliatyvizmas** – kultūrinės antropologijos teorija, pagrįsta kitų tautų kultūros standartų toleravimu. Kultūrinio reliatyvizmo esmė – kiekviena kultūra turi būti suprasta iš jos pačios, o ne iš šalies primestosios logikos pozicijų. Kultūrinis reliatyvizmas aiškina kultūrinius bruožus kaip tam tikros savitos kultūros sistemos elementus, jos subjektų elgesio reikšmes – pagal jų kultūros ypatybes, kritikuoja šališką, tik savo tautos kultūros vertybėmis grindžiamą papročių ir ištisų kultūrų aiškinimą.

Ši teorija išplėtota XX a. 3 dešimtmetyje (pagrindiniai plėtotojai – Francas Boasas, Melvilis Dž. Herskovicas, Boaso istorinė mokykla) kaip atsvara lig tol vyravusiam evoliucionizmui, funkcionalizmui bei bendrai etnocentristinėms ir universalistinėms idėjoms socialiniuose moksluose.

Melvilis Dž. Herskovicas skyrė 3 kultūrinio reliatyvizmo aspektus: metodologinį, filosofinį ir praktinį. Anot jo, metodologinis aspektas apibūdina reikalavimą objektyviai tirti kitas kultūras; filosofinis – susijęs su epistemologinėmis problemomis, kylančiomis iš inkultūracijos poveikio moksliniam ir kasdieniam mąstymui bei elgesiui pripažinimo; praktinis – apibūdina kultūrinio reliatyvizmo principų taikymą tarpkultūrinei įvairovei tirti ir deklaruoja toleranciją bei pagarbą kitų kultūrų vertybėms. Pasak F. Boaso, pagal kultūrinio reliatyvizmo principą kultūros yra unikalūs dariniai, todėl kultūrų hierarchiniai vertinimai negalimi, nes nėra kultūrų, kurios būtų aukštesnės ar žemesnės, primityvios ar išsivysčiusios.

Nuo XX a. vid. kultūrinis reliatyvizmas įsigalėjo kaip viena esminių socialinių ir humanitarinių mokslų pozicijų.

## Literatūra
* M. J. Herskovits. *Man and His Works: The Science of Cultural Anthropology*, New York, 1949;
* J. Tennekes, *Anthropology, Relativism and Method*, Assen, 1971.

## Šaltiniai
Jurgis Žaltauskas

**Jurgis Žalkauskas** (1923 m. sausio 11 d. Pakruojyje – 2018 m. rugsėjo 7 d.) – Australijos architektas ir lietuvių bendruomenės veikėjas, mecenatas.

## Biografija
Studijavo Kauno aukštesniojoje technikos mokykloje ir Vytauto Didžiojo universitete. Priklausė studentiškai korporacijai „Romuva“. Antrojo pasaulinio karo metais pasitraukė į Vokietiją ir ten tęsė mokslus. 1949 m. persikėlė į Australiją. Architektūros studijas gilino Melburno Karališkajame technologijos universitete, po to dirbo architektu valstybinėse ir privačiose įstaigose. Vienas iš Pasaulio lietuvių inžinierių ir architektų sąjungos Melburno skyriaus steigėjų ir ilgametis jo pirmininkas. Aktyviai dalyvavo šio miesto lietuvių bendruomenės gyvenime. 

Jurgis Žaltauskas nuosekliai domėjosi lietuviško baleto istorija, ta tema rašė straipsnius į išeivių spaudą. Duomenis rinko iš tarpukario laikraščių, o taip pat bendraudamas su buvusiais Kauno baleto šokėjais Tamara Pagodinaite, Borisu Čiunovu ir Janina Drazdauskaite. 1998 m. karu su Australijos balerina R.Ratas-Zakarevičius įsteigė *Lietuvos baleto bičiulių draugiją* (). Labdaros vakaruose buvo renkamos lėšos XX a. pab. sudėtingoje situacijoje atsidūrusiems baleto artistams Lietuvoje. Nacionalinės M. K. Čiurlionio menų mokyklos Baleto skyriaus moksleiviams Draugija padovanojo 220 porų minkštų šokėjų batelių. Šios mokyklos gabiausiems mokiniams jis skirdavo „Jaunųjų baleto vilčių“ premiją. Dešimt metų išskirtinius Lietuvos baleto šokėjus J.Žaltauskas apdovanodavo savo vardiniu prizu. Juo nuo 1997 m. buvo įvertinti artistai: Neli Beliakaitė ir Mindaugas Baužys, Rūta Jezerskytė ir Aurimas Paulauskas, Irina Cymbal ir Nerijus Juška, Olga Konošenko ir Eligijus Butkus, Rasa Taučiūtė ir Aurelijus Daraškevičius, Inga Cibulskytė ir Igoris Zaripovas, Rūta Kudžmaitė ir Romas Ceizaris.

J.Žaltauska buvo Australijos karališkojo architektūros instituto tikrasis (nuo 1954 m.) ir garbės (nuo 2000 m.) narys. Australijos lietuvių bendruomenė jam taip pat suteikė garbės nario vardą.

## Šaltiniai
* Jurgis Žalkauskas. ''Akademinė korporacija „Romuva” Melburne''
* Kraštotyrininko kalendorius // skrastas.lt
* Helmutas Šabasevičius. ''Įteikti Jurgio Žalkausko baleto prizai'' // www.tv3.lt/
* ''Lietuvos baletas neteko ištikimo bičiulio J. Žalkausko'' // Kauno.diena.lt inf. 2018-09-08

## Nuorodos
* Jurgis Žalkauskas. ''Lietuvos baletas, jo 60 metų sukakčiai''