open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Velniakalnio koplyčia

**Velniakalnio koplyčia** (dar vadinama *koplytėle*) –  koplyčia, stovinti Rokiškio Kalvarijose, Velniakalnio priemiestyje, V. Lašo bei Velykalnio gatvių pabaigoje. Be jos, kalvotoje vietovėje stovi dar dvi koplytėlės – dvylikta ir trylikta, kurios nutolusios 150 ir 300 m į pietvakarius, kartu patenkančios į Kalvarijų komplekso šiaurinę dalį. Koplyčioje ar šalia rengiamos gegužinės pamaldos.

2008 m. koplyčia kaip architektūrinis ir sakralinis paminklas buvo įrašyta į Kultūros vertybių registrą. Suteiktas regioninės reikšmės paminklo statusas, datuojama XIX a. III ketvirčio laikotarpiu.

## Istorija

Kalvarijų koplyčios pradėtos statyti 1864 m. Ne visas Kryžiaus kelias buvo įgyvendintas. Laikui bėgant pasikeitė ir pati vieta, kai kurie objektai neišliko. Tačiau Velniakalnio didžioji koplyčia buvo baigta statyti. 

1940 m. koplyčia buvo sutvarkyta: įdėtos durys su stiklais, įrengtas stilizuotų uolų Lurdo altorius su Švč. Mergelės Marijos skulptūra. 1940 m.gegužės 26 d., sekmadienį, po pamaldų bažnyčioje į Velykalnį atėjo iškilminga procesija, dalyvaujant didžiulei žmonių miniai. Jaunimas tarp vainikų nunešė į Lurdo altorių Marijos statulą, ir koplyčia buvo pašventinta. Gegužės ir spalio mėnesiais, vieną kitą sekmadienį pavakariais čia buvo laikomos pamaldos. Marijos giesmės nuo kalnelio ramų vakarą buvo girdimos ir mieste.

Vėlyvą pavasarį, ankstyvą rudenį rokiškėnai mėgo aplankyti Lurdo koplyčią Velykalnyje (vokiečių štabo žemėlapiuose ši vietovė vadinta „Velykalne”). Į gegužines pamaldas Velniakalnyje susirinkdavo daugybė žmonių. Sovietmečiu ši tradicija buvo draudžiama, o šalia sakralinių paminklų vykdavo motokroso varžybos. Koplyčia buvo nusiaubta, apleista. 

2014 m. nutarta gegužinių tradiciją atgaivinti. 2016 m. koplyčią pradėta restauruoti: įstatytos naujos durys. Velniakalnio teritorija rūpinosi Velykalnio bendruomenė.

## Architektūra

Koplyčia istorizmo architektūros stilistikos, apsaugota laikinu dvišlaičiu stogu. Pastatas kompaktinis, vienanavis, su pusapskrite apside. Virš pastato priekiniame fasade iškyla centrinis bokštelis su pusapskrite anga varpui pakabinti bei du šoninai bokšteliai. Įrengtos sienų, įėjimo durų arkinės formos angos, imitacinės stačiakampės langų angos. Sienos pastatytos iš raudonų ir padegintų plytų mūro. Raudonplytis cokolis remiasi į lauko akmenų mūro pamatą. Vidaus patalpos perdanga sudaryta iš raudonų plytų mūro skliauto.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Lankytinos vietos. Velniakalnis *turizmogidas.lt*
*
Druskininkų miesto naujosios kapinės

**Druskininkų miesto naujosios kapinės** – veikiančios kapinės, esančios šalia Druskininkų miesto, į vakarus nuo  kelio. Kapines yra pušyno apsuptyje. Jose palaidota virš 7248 asmenų.

## Palaidoti asmenys
* Algis Uždavinys (1962–2010) – filosofas, orientalistas, menotyrininkas;
* Vitalijus Cololo (1974–2019) – humoristas, renginių vedėjas, pedagogas

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Cemety kapų registras
Mārcis Sārums

**Marcis Sarumas** (, , arba *Marcis Puodinis* (), parapijos bažnyčios knygos įraše dėl mirties nurodytas kaip *Sarmė* (*Sahrme*), 1799 m. spalio 2 [rugsėjo 20] d. – 1859 m. liepos 31 [19] d.) – lyvių kilmės dailidžių meistras, vienas didžiausių Vidžemės gubernijos statybos rangovų. Jam tiesiogiai vadovaujant 1835–1859 m. pastatyta arba perstatyta daug Vidžemės bažnyčių ir dvarų. Garsiausas Sarumo darbas – Cėsių Šv. Jono bažnyčios bokštas, už kurio modelį 1853 m. Juodagalvių namų surengtoje parodoje jis gavo mažąjį sidabro medalį.

## Biografija
Gimė 1799 m. dabartiniame Priekulių valsčiuje (*Freudenberg*), Puodinių sodyboje staliaus šeimoje. Mokėsi Cėsių parapinėje mokykloje, o vadovaujamas tėvo išmoko dailidės ir staliaus amato.

Nuo 1834 m. dirbo savarankiškai, apsimokydavo pagalbininkus – stalius, dailides, medžio drožėjus, skulptorius, mūrininkus, dažytojus, stiklius, auksuotojus, skardininkus. Kadangi buvo garsus amatininkas, turintis išlavintą grožio pojūtį, jis sėkmingai varžėsi su vokiečių rangovais. Gavęs evangelikų liuteronų bažnyčios Vidžemės konsistorijos užsakymą M. Sarumas atnaujino ar perstatė septynias mūrines bažnyčias arba jų dalis: Drustų bažnyčią (vadovavo dailidžių darbams, 1835–1837), Dzėrbenės bažnyčią (pastatė savarankiškai, 1840–1844), Vecpiebalgos bažnyčią (atliko medžio darbus, 1845), Cėsių Šv. Jono bažnyčią (vidaus darbai, bokšto perstatymas, 1853), Rūjienos bažnyčią (perstatė,1854), Smiltenės bažnyčią (perstatė, 1857–1859) ir Trikatos bažnyčią (naujai pastatė bokštą, 1859). Jam vadovaujant pastatyta arba perstatyta taip pat ir 13 dvarų: Jumurdos dvaro rūmai, Siguldos dvaro Geltonoji sodyba, arba Vasaros rūmai, Karulos dvaras (Estija) ir kitų dvarų pastatai.

Lygia greta nuo 1844 m. jis dirbo Priekulių valsčiaus teismo pirmininku.

Mirė 1859 m., labai iškilmingai išlydėtas į paskutinę kelionę, palaidotas Cėsių Slėnio kapinėse. Jo paliktas kapitalas įvertintas maždaug 12 000 sidabrinių rublių. M. Sarumo pradėtus statybos darbus baigė jo žentas Janis Kampė ir kiti latvių statytojai.

## Pavardė
Latviams suteikiant pavardes po 1822 m. gavo pavardę Puodinis (). Pavarde *Sarumas* ėmė vadintis susituokęs su Sarumų sodybos šeimininke Ana, kurios ūkis buvo netoli senojo Sarumų piliakalnio.

## Tautybė
Kaip prisimena A. Hagenmeisteris, kartą jis Sarumą pagyręs kaip uoliausią latvį, o šis į tai atsakęs: „Pone, aš esu ne latvis, o paskutinis Cėsių apylinkės lyvis.“
Paulas Kundzinis apybraižoje „Latvių statyba“ pažymi, kad Sarumas buvo sulatvėjęs lyvis iš Priekulių ir Cėsių. Savo ruožtu Enciklopediniame žodyne Marcis Sarumas paminėtas kaip latvių statybininkas ir amatininkas, o enciklopediniame leidinyje „Menas ir architektūra biografijose“ jis vadinamas pirmuoju žinomu latvių tautybės statybos rangovu.

## Išnašos
Paąžuolių koplyčia

**Paąžuolių (Paužuolių) koplyčia** – neišlikusi koplyčia, stovėjusi Molėtų rajone, Alantos seniūnijoje, Paąžuolių kaime, apie 6 km į vakarus nuo Alantos. Vieta gali būti pasiekiama iš kelio  Priklausė Alantos šv. apaštalo Jokūbo parapijai. Nugriauta sovietmečiu. Koplyčios istoriją tyrė ir užrašė kunigas Kazimieras Girnius, 1977–1986 m. klebonavęs Alantos parapijoje.

## Istorija

Pagal 1598 m. surašytą inventorių, Paąžuoliai su gretimais Klabiniais priklausė Alantos dvarui. 

Išlikęs pasakojimas, kad prieš daugelį metų Paąžuolius buvo ištikęs neįprastas gamtos įvykis. Tuomet vieną rugpjūčio mėnesį staiga atšalo, daug prisnigo. Vieną rytą sniego krūvoje žmonės pamatė Švč. Mergelės Marijos pėdą ir sušalusį paukštelį – sniege­ną. Po kelių dienų negandos atlėgo. Vietos ponas tą įvykį nutarė neįprastu būdu įamžinti: pastatyti koplyčią ir kas­met rugpjūtyje švęsti Sniegenos atlaidus.

Alantai priklausanti Paąžuolių koplyčia stovėjo anapus Virintos upės, šalia Paąžuolių kaimo. Koplyčios ilgis buvo beveik 9 m, plotis – 7 m. Viduje stovėjo altorius su Nukryžiuotojo paveikslu, prie kurio meldėsi parapijiečiai. Išlikusi koplyčios nuotrauka su įrašu: „Alantos parapijos Paąžuolių koplyčia ant Virintos kranto, maža­me gojelyje, statyta 1830 metais grafo Stanislovo Siltono“. Kas buvo grafas Siltonas, nežinoma. Dvarininko Dambrausko prašymu, 1830 m. Vilniaus vyskupijos koadjuto­rius Benediktas Klongevičius koplyčią pašventino. 

Vysk. Motiejus Valančius, lankydamasis Aluntoje, Paąžuolių koplyčioje leido švęsti Švč. Marijos į dangų ėmimo atlaidus. Nuo 1932 m. vysk. Kazimiero Paltaroko lei­dimu koplyčioje buvo iškilmingai švenčiami Marijos Snieginės atlaidai.

1933 m. vikaro Mykolo Banaičio rūpesčiu kop­lyčia suremontuota: ant stogo uždėta cinkuota skarda, pakeisti langai, užkeltas bokštelis. Medinė koplyčia buvo pastatyta iš tašytų rąstų, priekyje su tradiciniu keturių kolonų portiku.

Sovietmečiu pamaldos koplyčioje uždraustos, įkurdintas sandėlys. 1965 m. koplyčia nugriauta, sienojus panaudo­jant Molėtų poliklinikos statybai. Buvusios poliklininkos pastatas 2003 m. sudegė, atstaytas 2004 m.

## Palikimas

Koplyčios vietoje likę akmenys ir krūmais apaugę dvarininkų kapai. Alantos bažnyčioje yra dailės paminklų, tarp kurių minima XIX a. medinė krucifikso skulptūrėlė „Nukryžiuotasis“, 1965 m. atkelta iš Paąžuolių koplyčios. Ji 62 cm aukščio, polichromuota, dažyta balsvai, žaliai, rudai, pritvirtinta prie paprastų formų kryžiaus.

## Literatūra

* 

## Šaltiniai
Bračano ežeras

**Bračano ežeras** () – ežeras vidurio Italijoje, Lacijuje, Romos provincijoje, 32 km į šiaurės vakarus nuo Romos. Telkšo Sabatino kalnuose, 164 m aukštyje virš jūros lygio. Ežeras susidaręs vulkaniniame krateryje, yra apskritas (~9 km skersmens), siekia 160 m gylį. Pietryčiuose išteka Aronės upė, nešanti vandenis į Tirėnų jūrą.

Bračano ežere veisiasi unguriai ir kitos žuvys. Pakrantėse įsikūrusios kurortinės gyvenvietės – Bračanas, Angvilara Sabacija, Trevinjano Romanas. Pietinėje pakrantėje įsikūręs Vinja di Valės karinės aviacijos muziejus.

Romėnų laikais Bračano ežeras vadintas Sabatino ežeru (). Prie jo vilas statėsi turtingi romėnų patricijai.

## Šaltiniai
Baltarusijos geležinkelių transportas

**Baltarusijos geležinkelių transportas** – geležinkelio transportas, apimantis Baltarusijos teritoriją. Geležinkelius prižiūri įmonė „Baltarusijos geležinkelis“, kurios valdyba įsikūrusi Minske. Šalyje yra 1520 mm vėžės geležinkeliai, jie driekiasi 5480 km, iš jų 1228 elektrifikuotų. Taip pat nedideli siaurojo geležinkelio ruožai.

Pagrindiniai geležinkelio mazgai – Minskas, Maladečina, Orša, Baranovičiai, Gardinas, Valkaviskas, Lyda, Luninecas, Brestas, Gomelis, Žlobinas, Kalinkavičai, Mogiliavas, Asipovičai, Kryčavas, Vitebskas, Polockas. Geležinkelių ruožai suskirstyti į Minsko, Mogiliavo, Baranovičių, Bresto, Gomelio, Vitebsko regionus.

## Istorija

Pirmasis geležinkelis Baltarusijoje atsirado 1862 m., kai per čia buvo nutiestas Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelis, ėjęs dabartinės Baltarusijos šiaurės vakariniu pakraščiu. Tai buvo 32 km ruožas. 1871 m. nutiestas Smolenko–Minsko–Bresto geležinkelis, einantis per visą šalį.

Prieš I pasaulinį karą šalyje jau buvo nutiesta 3888 km geležinkelių, buvo 971 lokomotyvas. II pasaulinio karo metais geležinkeliai Baltarusijoje stipriai nukentėjo.

1960 m. pradėjo važinėti šilumvežiai – iki tol važinėdavo garvežiai. 1969 m. įvesti ir dyzeliniai traukiniai. 1971 m. suteiktas Lenino ordinas.

Kurį laiką sovietmečiu Baltarusijos geležinkelių sistemai priklausė nedideli geležinkelio ruožai Lietuvoje, vedantys link Adutiškio, Pabradės, Švenčionėlių, Druskininkų.

## Šaltiniai
Sovetskaja Gavanė

**Sovetskaja Gavanė** () – miestas Rusijos tolimuosiuose rytuose, Chabarovsko krašte, prie Totorių sąsiaurio. 23,2 tūkst. gyventojų (2025). Yra neužšąlantis jūrų uostas, geležinkelio stotis (galutinė BAM magistralės stotis), oro uostas. Stovi dvi stačiatikių cerkvės, Lenino paminklas. Išvystyta medienos, žuvų, maisto, laivų statybos pramonė. Yra Šiaurinės Ramiojo vandenyno karinės flotilės pagrindinė bazė, Rusijos karinio jūros laivyno aviacijos viena iš bazių.

## Istorija

Vietovė imta apgyvendinti XIX a. viduryje. 1853 m. ji pavadinta *Imperatoriaus Nikolajaus I uostu* (), kuri gana greitai pervadinta tiesiog *Imperatoriaus uostu* (). Po Spalio revoliucijos naikinant caro atminimą vietovardžiuose, 1923 m. vietovė pavadinta *Tarybiniu uostu* (). XX a. 4-ajame dešimtmetyje taip imta vadinti ir gyvenvietė.

1941 m. gavo miesto teises. Sovietmečiu mieste buvo uždaras jūrų uostas, jame tik 1993 m. atvyko pirmasis užsienio laivas.


Пост в Императорской гавани (фотография В. В. Ланина).jpg|Sowetskaja Gawan (1860)
Imperatorskaya Gavan, Aleksei Vysheslavtsev, page 253 (1867).jpg|Sowetskaja Gawan (1867)
Pestschany Lighthouse by Vyacheslav Ovchinnikov.jpg|
Krasniy Partizan Lighthouse by Vyacheslav Ovchinnikov.jpg|
Sovetskaya Gavan - Orthodox church.jpg|
Sovetskaya Gavan - Administration of the Sity.jpg|
Sovetskaya Gavan - Docks.JPG|
Sovetskaya Gavan - Aeroport.jpg|


## Šaltiniai
2025 m. pasaulio baidarių ir kanojų irklavimo slalomo čempionatas

**2025 m. [[pasaulio baidarių ir kanojų irklavimo slalomo čempionatas]]** – tarptautinės baidarių ir kanojų irklavimo federacijos organizuojamas geriausių pasaulio baidarių ir kanojų irklavimo slalomo sportininkų čempionatas, kuris vyko rugsėjo 29 d. – spalio 4 d.Australijoje.

## Medalininkai
### Vyrai

### Moterys

## Medalių lentelė

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali ICF svetainė
Lietuvos klubai UEFA turnyruose 2026 m.

**Lietuvos klubai UEFA turnyruose 2026 m.** – keturi Lietuvos futbolo klubai, žaidžiantys UEFA klubiniuose turnyruose 2026–2027 m. sezone.

## Komandos

## UEFA koeficientai

## Šaltiniai
Bahlos tvirtovė

**Bahlos tvirtovė** () – viena iš keturių istorinių tvirtovių šalia Achdaro kalnų Omane. Ši tvirtovė yra pirmoji Omane 1987 m. įtraukta į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

1988 m. antruoju UNESCO pasaulio paveldu objektu Omane tapo Bato, al Chutmo ir al Aino archeologinės vietos.

Bahlos tvirtovė buvo restauruota ir vėl atidaryta 2012 m.

Manoma, kad tvirtovę tarp XII ir XV a. pastatė banu nebhanų gentis, kuri tuo metu gyveno šioje vietovėje ir buvo žinoma dėl landano prekybos kontrolės.

Bahlos tvirtovės kompleksui priklauso šalia esanti citadelės oazė ir 13 kilometrų ilgio senovinė siena, kurios dalis tebestovi. Didžioji dalis oazės statinių sugriuvę, tačiau tvirtovė ir kai kurie namai tebėra išlikę.

Kadangi tvirtovė buvo statoma iš plytų, pagamintų iš purvo ir šiaudų, erozija pažeidė konstrukciją, todėl buvo reikalingi renovacijos darbai.

Iki 2004 m. Bahlos tvirtovė buvo įrašyta į pavojuje esančių UNESCO objektų sąrašą. Nors iš šio sąrašo tvirtovė buvo išbraukta, ji vis dar yra pavojuje dėl šių priežasčių:
* Nedegtos plytos laikui einant suirs
* Nekokybiškas drenažas
* Vis dar naudojamos modernios medžiagos rekonstruojant tvirtovę

## Išnašos
TV aidas

**TV aidas** – regioninis televizijos kanalas, transliuojantis programą nuo 1992 m.

TV aidas programas mato 50 kilometrų spinduliu gyvenantys aplink Trakus ir Papliauškų kaimą, kuriuose pastatytos transliacijos stotys.

TV aidas nutraukė transliacijas po analoginės antžeminės televizijos išjungimo 2012 m. spalio 29 d. Po beveik metų pertraukos, kanalas pradėjo transliuoti skaitmenine antžemine televizija nuo 2013 m. spalio 17 d. 498 MHz dažniu.

TV aidas savo programas rodo nuo antradienio iki penktadienio 18:00–21:00 val, o kitu laiku retransliuoja muzikinį televizijos kanalą „Žvaigždė TV“.

Transliuotojas – VšĮ Regioninė televizija „Aidas“.

## Išnašos
Sidi

**Sidi** () – senovinis kaimas rytų Kinijoje, pietų Anhujaus provincijoje. Sidi ir šalia esantis Hongdzunas yra žinomi dėl puikiai išsilaikiusios Anhujaus architektūros ir viduramžių Kinijos miestų planavimo. 2000 m. šie abu kaimai buvo įtraukti į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Sidi kaimas buvo įkurtas Songų dinastijos laikais tarp 1049–1053 m. ir iš pradžių buvo pavadintas Sičuanu (*Xichuan* = „Vakarų upė“) nuo čia tekančios upės.

Kaimo iškilimas buvo susijęs su Hu šeimos turtais ir galia. 1465 m., Mingų dinastijos laikais, Hu šeimos nariai pradėjo prekybos verslą ir kaime buvo pastatyti dideli privatūs pastatai bei viešoji infrastruktūra. XVII a. viduryje Hu šeimos narių įtaka išsiplėtė nuo prekybos iki politikos. Sidi klestėjimo viršūnę pasiekė XVIII–XIX amžiuose ir tuo metu kaime buvo apie 600 gyvenamųjų namų. Tačiau XIX a. pabaigoje feodalinės sistemos žlugimas Kinijoje ir pirklių bendruomenių nykimas visoje Anhui provincijoje sustabdė kaimo plėtrą.

Sidi kaimas išlaikė originalų gatvių planą ir vandens sistemas nuo viduramžių laikų. Sidi gatvių išdėstyme dominuoja pagrindinė gatvė einanti rytų-vakarų kryptimi ir apsupta dviejų lygiagrečių gatvių. Šias pagrindines gatves jungia daugybė siaurų alėjų. Šios gatvės grįstos originaliu Ji apygardos granitu. Mažos atviros erdvės yra tik priešais pagrindinius viešuosius pastatus, tokius kaip Pagarbos salė, Prisiminimų salė ir Gubernatoriaus memorialinė arka.

## Galerija

Image:Xidi - 05.JPG|
File:Xidi-敬爱堂 20141110.JPG|
File:Xidi-膺福堂 20141110.JPG|
File:Xidi-惇仁堂 20141110.JPG|
File:Ancient Villages in Southern Anhui – Xidi and Hongcun-114145.jpg


## Susiję pasaulio paveldo objektai
* : Istoriniai kaimai Širakava ir Gokajama (1995)
* : Istoriniai Korėjos kaimai: Hahoe ir Jangdongas (2010)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* UNESCO Sidi aprašymas en
Joseph Clarke

**Džo Klarkas** (, g. 1992 m. lapkričio 3 d. Stoke prie Trento, Stafordšyre, Anglija) – britų kanojininkas, kuris specializuojasi slalomo rungtyse. Olimpinis ir pasaulio čempionas.

## Biografija

Džo Klarkas gimė 1992 m. lapkričio 3 d. Stoke prie Trento, Stafordšyre. Su kanojų sportu susipažino būdamas aštuonerių metų skautų stovykloje. Bandė įstoti į Stafordo ir Stouno kanojų klubą, bet buvo atmestas dėl per jauno amžiaus. Klarkas pradėjo irkluoti kanojų slalomo rungtyje būdamas 11 metų, prisijungdamas prie Stafordo ir Stouno kanojų klubo.

2017 m. Naujųjų metų garbės sąraše buvo apdovanotas Britų imperijos ordino nario (MBE) titulu už nuopelnus kanojų sporte.

## Sportinė karjera

### Rio de Žaneiras 2016 m.

Klarkas buvo pakviestas į 2016 m. vasaros olimpines žaidynes po pergalės K1 rungtyje Didžiosios Britanijos atrankos varžybose 2015 m. spalį. Olimpinėse žaidynėse jis pateko į K1 rungties finalą su trečiu geriausiu laiku pusfinalyje. Jis laimėjo aukso medalį finale su 88,53 s rezultatu, tapdamas pirmuoju britų sportininku, laimėjusiu aukso medalį šioje rungtyje.

### Paryžius 2024 m.

Paryžiaus 2024 olimpinėse žaidynėse Klarkas užėmė penktą vietą vyrų individualaus K1 rungtyje, vos 0,95 sekundės nuo olimpinio medalio. Baidarių kroso rungtyje, kuri pirmą kartą buvo įtraukta į olimpinę programą, Klarkas iškovojo sidabro medalį. Finale Naujosios Zelandijos atstovas Finas Bučeris užėmė pirmąją vietą, o Klarkas finišavo antras.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali ICF sportininko biografija
* Team GB svetainėje
* Instagram paskyra
Abha Club (moterys)

**moterų „Abha Club“** () – buvusi Saudo Arabijos moterų futbolo komanda iš Abhos. 

## Istorija
2023 m. suburta „Abha Club“ moterų futbolo komanda. 2024–2025 m. sezone žaidė Pirmame divizione (II pakopa).

Nuo 2025–2026 m. sezono galėjo rungtyniauti moterų Premjer lygoje (I). 2025 m. rugpjūčio mėn. tapo žinoma, kad „Abha“ futbolo klubas išformavo moterų komandą.

## Pasiekimai
;  Premjer lyga
*  **Čempionės (0):** 
*  **Antroji vieta (0):** 
*  **Trečia vieta (0):** 

;  Saudo Arabijos moterų futbolo taurė
*  **Nugalėtojos (0)**:

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Garsesnės žaidėjos
*  nežinoma

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia tradicine apranga. 

## Taip pat skaitykite
* Abha Club – klubo vyrų komandą;

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Globalsportsarchive
Neom SC (moterys)

**moterų „[[Neom SC]]“** () – Saudo Arabijos futbolo klubas iš Neomas. 

## Istorija
2019 m. suburta „White Lions“ moterų futbolo komanda. Nuo 2022–2023 m. sezono žaidė Pirmame divizione (II pakopa). 2023 m. viduryje komanda buvo pervadinta į „Western Hawks“ (). 

; „Al-Suqoor“ / NEOM
2023 m. rugsėjį įsigijo **„Al-Suqoor“ klubas**. 2023 m. klubas perkeltas į Neomą, įvykdo rebrendingas. Nuo 2023 m. gruodžio 24 d. žinomos kaip **Neom SC**. 

2024–2025 m. sezone tapo Pirmojo diviziono nugalėtojomis ir pateko į pajėgiausią moterų futbolo divizioną.

Nuo 2025–2026 m. sezono rungtyniavo moterų Premjer lygoje (I).

## Pasiekimai
;  Premjer lyga
*  **Čempionės (0):** 
*  **Antroji vieta (0):** 
*  **Trečia vieta (0):** 

;  Saudo Arabijos moterų futbolo taurė
*  **Nugalėtojos (0)**:

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai

## Sudėtis
: Atnaujinta 2025 m. gruodžio 5 d.

## Garsesnės žaidėjos
*  Rema Al-Thakafi, saugė (2024–)
; Užsienietės
*  Chaima Abbassi, gynėja (2024–)
*  Maysa Jbarah, puolėja (2024–)

## Simbolika

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia tradicine apranga. 

; Aprangos gamintojai
*  Puma (metai nežinomi);

## Taip pat skaitykite
* Neom SC – klubo vyrų komandą;

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali klubo svetainė
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Globalsportsarchive
Durbės ežeras

**Durbės ežeras** () – ežeras Latvijos vakaruose, Pietų Kuršo savivaldybės teritorijoje. Telkšo Vakarų Kuršo aukštumos vakariniame pakraštyje, Vartajos banguotoje lygumoje, apie 20 km į šiaurės vakarus nuo Liepojos. Plotas 6,7 km². Ištįsęs puslankiu iš pietų į šiaurės rytus; ilgis 5,2 km, didžiausias plotis 1,6 km. Ežeras eutrofinis, seklus. Vidutinis gylis 1,5 m., didžiausias – 2,3 m; vandens tūris 8,1 mln. m³. Ežero šiaurės rytinis galas siauresnis, jo dugnas duobėtas. Paviršiaus altitudė 23,2 m.

Kranto linijos ilgis 14,2 km. Krantai nuožulnūs, su plačiomis pievomis, vietomis aukšti. Ežero galuose klampi žemuma. Šiaurės rytiniame gale yra įlankų. Įteka Trumpė (pietuose) ir Laniupė (šiaurės rytuose), išteka Durbė. Ežero baseinas užima 156 km² plotą. Veisiasi karšiai, lynai, karpiai, meknės, lydekos, sidabriniai karosai ir kitos žuvys. Ežero šiaurės rytinė dalis patenka į Durbės ežero pievų gamtos draustinį.

Ežero vandens lygis po tarpukariu vykdyto Durbės upės reguliavimo sumažėjęs: vidutinis gylis prieš reguliavimą buvo 3,9 m, didžiausias – 8,1 m; ežero vandens tūris buvo 26,3 mln. m³.

Prie ežero įsikūręs Lygutų kaimas, už kelių šimtų metrų nuo pietinio kranto stovi Durbės miestas. Rytiniame krante, Lygutuose, yra dvaro rūmai, parkas, pietvakarinėje pakrantėje – apžvalgos bokštas. 1260 m. prie ežero įvyko Durbės mūšis.

## Šaltiniai
Emma Hausmane

**Ema Hausmanė** (, , 1888–1975) – lyvių kalbos ir tautosakos pateikėja.

## Biografija
Gimė Kolkoje, turėjo dvi seseris – Trynę ir Aną. Pirmojo pasaulinio karo metais evakavosi į Estiją, labai gerai išmoko estiškai. Ten gyveno ir 3-iajame dešimtmetyje. Estijoje pas generolą J. Laidonerį dirbusi ekonome. Į Latviją grįžo tikriausiai 3-iojo dešimtmečio pabaigoje. Rygoje, turtingose Mežaparko šeimose dirbo ūkvede. Į Kolką E. Hausmanė grįžo po Antrojo pasaulinio karo, gyveno Kastarų sodyboje.

E. Hausmanė labai gerai kalbėjo lyviškai. 6-ame ir 7-ame dešimtmečiuose Tartu universiteto mokslininkai rengė ekspedicijas į Kolką ir dažnai viešėdavo pas E. Hausmanę. Po Antrojo pasaulinio karo tyrėjai ją labai vertino, nes ji galėdavo atsakyti į klausimus apie gramatiką, mokėjo visiškai tiksliai į lyvių kalbą išversti jai skaitomus estiškus sakinius ir posakius. Ji mokė lyvių kalbos, pasakojo padavimus ir pateikė kitokios folklorinės medžiagos, dalį kurios užfiksavo estų profesorius E. Vėris, su kuriuo E. Hausmanė susirašinėjo. Su seserimi Tryne ji kalbėjo tik lyviškai.

1962 m. liepą Kolkoje dirbo Latvijos mokslų akademijos Kalbos ir literatūros instituto Folkloro sektoriaus XVI mokslinė ekspedicija. Mokslininkai užrašė taip pat ir E. Hausmanės pateiktų bendrabūvio papročių bei tikėjimų. Iš E. Hausmanės užrašyti tautosakos pavyzdžiai saugomi Latvių folkloro saugykloje, XX a. 7-ojo dešimtmečio fonde.

Ema Hausmanė nebuvo ištekėjusi. Palaidota Kolkos kapinėse.

## Išnašos
Tadaikių valsčius

**Tadaikių valsčius** () – viena iš Pietų Kuršo savivaldybės administracinių teritorijų Latvijos pietvakariuose, į rytus nuo Liepojos. Plotas 77,54 km², 736 gyventojai (2025 m.). Administracinis centras – Liegiai.

2025 m. duomenimis, veikia valsčiaus administracija, kultūros namai, biblioteka, parduotuvė (visi Liegiuose). Yra vietinės reikšmės kultūros paminklas – Brenčių senkapiai. Durbės ežero pakrantėje stovi apžvalgos bokštas.

## Istorija
Dabartinio valsčiaus teritorijoje buvo Liegių (), Aisterės (*Aistern*), Varvės (*Warwen*), Mazvarvės (*Klein Warwen*) ir Altovitės (*Altowit*) dvarai.

Senasis Tadaikių valsčius buvo kiek piečiau dabartinio, į pietus nuo Jelgavos–Liepojos geležinkelio. Iki 1920 m. priklausė Gruobinios, vėliau – Liepojos apskričiai. 1935 m. buvo 60,7 km² ploto, turėjo 238 valstiečių ūkius. 38,4 km² užėmė ariama žemė, 11,5 km² – pievos, 7,2 km² – ganyklos, 0,5 km² – miškai, 0,2 km² – pelkės. Veikė pieninė, mokykla, biblioteka, neįgaliųjų prieglauda. 1945 m. valsčiuje įkurtos Tadaikių ir Vartajos apylinkės, o pats valsčius 1949 m. panaikintas. 1954 m. prie Tadaikių apylinkės prijungta Vartajos apylinkė, 1968 m. – dalis Tašių apylinkės. 1977 m. dalis Tadaikių apylinkės atiduota Bunkos apylinkei.

1990 m. apylinkė pertvarkyta į valsčių, o 2000 m. valsčius prijungtas prie naujo administracinio teritorinio vieneto – Durbės savivaldybės. 2009 m. valsčius Durbės savivaldybės sudėtyje atnaujintas, 2021 m. priskirtas Pietų Kuršo savivaldybei. Po visų teritorinių reformų valčiaus istorinis centras Tadaikiai liko kito, Bunkos valsčiaus teritorijoje, o pats valsčius gerokai skiriasi nuo prieškarinio. Į jo plotą patenka visas buvęs Aisterės valsčius, Tašių valsčiaus rytinė, Gaviezės valsčiaus šiaurinė dalis ir tik nedidelė (šiaurinė) dalis senojo Tadaikių valsčiaus.

## Geografija

Ribojasi su Pietų Kuršo savivaldybės Gruobinios, Medzės, Dunalkos, Durbės, Bunkos ir Gaviezės valsčiais. Valsčiaus teritorija yra Vakarų Kuršo aukštumos Vartajos banguotoje lygumoje. Valsčiaus viduriu driekiasi Tadaikių kalvagūbris, jo aukštis vietomis viršija 60 m virš jūros lygio. Valsčiaus rytinė riba eina plačiu Durbės–Vartajos slėniu, vakarinė – Alandės–Tašių slėniu. Čia, prie Šukterių, yra žemiausia valsčiaus vieta – 15,2 m virš jūros lygio. Šiaurės rytuose telkšo nemažas Durbės ežeras (670,5 ha; valsčiui priklauso tik jo dalis), į jį teka Trumpė, išteka Durbė. Valsčiaus šiaurine riba teka Durbės intakas Aisterė, vakarine dalimi – Alandė ir jos intakas Kazupė. Miškų nedaug, didžiausi – Aisterės ir Liegių.

Valsčių kerta Jelgavos–Liepojos geležinkelis, Rygos–Liepojos plentas (A9) ir Kuldygos–Aizputės–Lyčių regioninis automobilių kelias (P112).

## Gyventojai
1935 m. valsčiuje gyveno 1401 žmogus, iš jų 96,1 % latvių, 2,1 % lenkų, 0,6 % vokiečių. 1941 m. sovietų valdžia į tremtį išsiuntė 14, 1949 m. – 91 gyventoją. 2000 m. valsčiuje buvo 1135 gyventojai.

Didžiausios gyvenvietės – Liegiai (402 gyv., 2025 m.), Šukteriai, Aisterė, Varvė. Tikinčiųjų dauguma – evangelikai liuteronai, priklauso Durbės liuteronų parapijai.

## Šaltiniai
Durbė (upė)

**Durbė** () – upė Latvijoje, Pietų Kuršo savivaldybėje, Sakos kairysis intakas. Išteka iš Durbės ežero Vakarų Kuršo aukštumos vakariniame pakraštyje, teka ryškiu slėniu šiaurės kryptimi Vartajos banguotąja lyguma, už Cyravos – šiaurės vakarų kryptimi Pajūrio žemuma. Ties Sakos gyvenviete susilieja su Tebra į Saką. Vidurupyje ir žemupyje vaga labai vingiuota.

Didžiausi intakai: dešinieji – Ravenė (9 km), Akmenė (15 km), Dubenia (14 km), Cepliupė (10 km), Rudytė (10 km), kairieji – Aisterė (6 km), Ilmutė (6 km), Gardė (7 km), Atupė (6 km), Karpa (8 km).

Didesnės gyvenvietės prie Durbės: Dunalka, Cyrava, Upsėdė, Mežainė, Saka. Slėnyje stūkso Elkų, Bliekių, Elko ir Sakos piliakalniai. Upę kerta regioninės reikšmės kelias Kuldyga–Aizputė–Lyčiai (P112); ties kairiuoju žemupio krantu eina regioninės reikšmės kelias Ventspilis (Lečiai)–Gruobinia (P111).

## Šaltiniai
Vartaja

**Vartaja** () – upė Latvijos pietvakariuose, Pietų Kuršo savivaldybėje, Bartuvos dešinysis intakas. Išteka iš Sepenės ežero Vakarų Kuršo aukštumos Bandavos kalvyne; kartais Vartajos aukštupiu laikoma į ežerą iš pietų įtekanti Strykiupė (*Strīķupe*). Aukštupyje teka vakarų kryptimi, už Kruotės suka į pietus, prie Bunkos – į šiaurę, toliau už jos – vėl į pietus. Vidurupiu ir žemupiu teka pietų kryptimi Vartajos kalvotąja lyguma, Durbės–Vartajos slėniu. Įteka į Bartuvą apie 3 km į pietryčius nuo Bartos.

Pakrantėse veši pievos, stūkso Bušupų, Vaidų kalvos, Kruotės, Vartajos, Krūtės piliakalniai. Vietomis patvenkta (Velėkšnių, Kruotės malūno ir Bunkos malūno tvenkiniai). Upę kerta regioninės reikšmės keliai Ilmaja–Priekulė (P114) ir Gruobinia–Ezerė (P106). Iki 2012 m. žemupį kirto Liepojos–Priekulės geležinkelis, vėliau išardytas.

Didžiausi intakai: kairieji – Adgerė (8 km), Virga (29 km), Birztala (25 km), dešinysis – Paduonė (10 km). Didesnės gyvenvietės prie Vartajos: Kruotė, Bunka.

## Šaltiniai
Dyzelinis traukinys

**Dyzelinis traukinys** – traukinys (dažniausiai keleivinis), kurio galuose yra motorvagoniai su dyzelinu varomu varikliu, o tarp jų vienas ar keli vagonai. Dažniausiai skirti keleiviams vežioti nedideliais atstumais ruožuose, kurie nėra elektrifikuoti. Turi sąlyginai nedidelę masę, gerą manevringumą ir greitį. 1975 m. „BR Class 43 (HST)“, pagamintas Jungtinėje Karalystėje, išvystė 125 mylių per valandą (200 km/h) greitį ir pasiekė dyzelinio lokomotyvo greičio rekordą, o keleivinis traukinys „InterCity 125“ pavadintas pagal šį rekordą.

## Istorija

Pirmieji dyzeliniai traukiniai pasirodė XX a. tarpukariu Vokietijoje, JAV, Italijoje ir Sovietų Sąjungoje. 1932 m. Vokietijoje sukurtas DR 877 („greitasis hamburgietis“), vežęs iš Berlyno į Hamburgą. 1934 m. JAV pagamintas „Zephyr“, o 1936 m. dyzelinius traukinius sukūrė Italija ir SSRS.

## Lietuvoje

Po Antrojo pasaulinio karo Lietuvoje nuo 1949 m. važinėjo trofėjiniai dyzeliniai traukiniai DP, kurių dalis (bendra DP serija buvo suteikta skirtingų modelių trofėjiniams dyzeliniams traukiniams) buvo pagaminti nacių Vokietijos okupuotoje Vengrijoje, „Ganz“ gamykloje. Jie buvo skirti Argentinai, bet dėl karo veiksmų taip ir nebuvo nuplukdyti užsakovui. Po karo pagal SSRS užsakymą Ganz-MAVAG gamykloje buvo pagaminti 9 dyzeliniai traukiniai, kuriems taip pat buvo suteikta DP serija, bet kad nebūtų painiavos, prieš numerį buvo rašomas nulis. Keli šie traukiniai vežiojo keleivius Lietuvoje. Dyzeliniai traukiniai Vilniaus–Kauno ruože ėmė kursuoti 1949 m. vasarą.

7-ajame dešimtmetyje Lietuvoje pradėti eksploatuoti 3 vagonų dyzeliniai traukiniai D, kuriuos 1965 m. pakeitė labai paplitę 4 vagonų D1, pagaminti „Ganz“ gamykloje. Šie traukiniai ilgai naudoti ir atgavus Nepriklausomybę, kol XXI a. 2-ajame dešimtmetyje jų atsisakyta pakeičiant lenkiškais „Pesa“ dyzeliniais traukiniais. Lietuvoje taip pat eksploatuojami latviški DR1 traukiniai.


Д1-754, Литва, Паневежский уезд, станция Рокишкис (Trainpix 105622).jpg | D1 traukinys Rokiškio stotyje
Kaunas Station (6004806955).jpg | Traukinys DR1 Kauno stotyje
Pesa 730ML-005.jpg | Pesa 730ML


## Šaltiniai
Vaikų geležinkelis

**Vaikų geležinkelis** – mokomojo ir pramoginio pobūdžio geležinkelis, skirtas mokyklinio amžiaus vaikams ugdyti ir populiarinti techninius gebėjimus, aktualius geležinkeliuose. Dažniausiai tai būna siaurasis geležinkelis, įprastai 750 mm vėžės, 1,5–5 km ilgio, ruožui priskiriami 1–2 lokomotyvai ir 4–5 keleiviniai vagonai. Vaikų geležinkeliams priskiriamos nedidelės stotelės, depas, mokomosios laboratorijos ir dirbtuvės. Dauguma tokių geležinkelių veikė TSRS ir socialistinėse šalyse.

Lietuvoje tokie geležinkeliai buvo trys:
* 1946–1980 m. Vilniuje veikęs 1,6 km Vingio parko geležinkelis;
* 1988–1992 m. veikęs 12 km ruožas Anykščiai–Rubikiai, kuriame kursavo jaunųjų geležinkelininkų aptarnaujamas traukinys „Nykštukas“;
* 2006 m. atidarytas 0,8 km Ignalinos siaurasis geležinkelis. 

## Istorija

Laikoma, kad pirmasis oficialus vaikų geležinkelis atidarytas 1935 m. Tbilisyje (Gruzija), tačiau dar 1932 m. Maskvos Gorkio parke atidarytas geležinkeliukas vaikams. Išyrant TSRS, veikė 50 vaikų geležinkelių, kurių bendras ilgis siekė apie 150 km, veikė apie 3000 būrelių su 50 tūkst. vaikų. Kasmet jais pravažiuodavo apie  2 mln. keleivių.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Детские железные дороги СССР – История и современность (Dzd-ussr.ru)
Pesa

**Pesa** (, pagal santrumpą *PS* -> *pojazdy szynowe*) – Lenkijos įmonė, riedmenų gamintoja, įsikūrusi Bydgoščiaus mieste. Turi 3700 darbuotojų. Gamina lokomotyvus, elektrinius ir dyzelinius traukinius, vagonus, tramvajus ne tik Lenkijai, bet ir kitoms šalims – Vengrijai, Lietuvai, Vokietijai, Kazachijai, Rusijai.

Lietuvai gamina traukinius Pesa 620M, Pesa 630M ir Pesa 730ML.

## Istorija

Įmonę 1851 m. įkūrė vokiečiai kaip Brombergo (vokiškas Bydgoščiaus pavadinimas) Rytų geležinkelio dirbtuvės (). 1920 m. jas perėmė Lenkija, 1939–1945 m. vėl buvo susigrąžinusi Vokietija. Ilgą laiką įmonė gamino garvežius. 2001 m. įmonė įgijo dabartinį vardą.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
2024–2025 m. Ligue 1

**2024–2025 m. [[Ligue 1]]** () – aukščiausioji Prancūzijos futbolo lyga. Dėl rėmimo sutarčių dar žinoma kaip **2024–2025 m. Ligue 1 McDonald's**.

Sezonas prasidėjo 2024 m. rugpjūčio 16 d. ir baigėsi 2026 m. gegužės 17 d.

Paris Saint-Germain gynė čempionų titulą, 2023–2024 m. sezone iškovoję 12-ąjį titulą per klubo gyvavimo istoriją.

## Pokyčiai
Dalyvavo 18 komandų, įskaitant 15 senbuvių, bei tris klubus, perkeltus iš 2023–2024 m. Ligue 2: Auxerre, Angers ir Saint-Étienne.

## Komandos

## Turnyrinė padėtis

----

## Taip pat skaitykite
* 2024–2025 m. Ligue 2 – antrasis divizionas;
* 2024–2025 m. Prancūzijos futbolo taurė

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali lygos svetainė
* 2024–2025 m. sezonas pagal RSSSF
* 2024–2025 m. Ligue 1 (pagal SOCCERWAY)
* 2024–2025 m. Ligue 1 (pagal FLASHSCORE)
* 2024–2025 m. Globalsportsarchive
Vilniaus miesto ir srities piliečių komitetas

**Vilniaus miesto ir srities piliečių komitetas** – lietuvių civilinės valdžios institucija, veikusi pradiniu nacistinės Vokietijos okupacijos laikotarpiu Vilniuje ir Rytų Lietuvoje nuo 1941 m. birželio iki rugsėjo.

## Veikla ir sudėtis

1941 m. birželį Vokietijos kariuomenei užėmus Lietuvos teritoriją, įsteigtos dvi atskiros vokiečių karo komendantūros Kaune ir Vilniuje. Jas turėjo pakeisti du atskiri vokiečių civilinės administracijos centrai. Dėl to laikinosios vyriausybės Kaune jurisdikcija neapėmė Vilniaus ir Vilniaus krašto. Vilniuje organizuotas ir įsteigtas Vilniaus miesto ir srities piliečių komitetas tapo antra pagal svarbą lietuvių valdžios institucija.

1941 m. birželio 23 d. sovietų daliniams pasitraukiant iš Vilniaus, lietuvių aktyvistai ir sukilėliai pradėjo miesto institucijų perimimą. 1941 m. birželio 24 d. rytą komitetas pradėjo veiklą.

Jo pirmininku išrinktas Vilniaus universiteto docentas ir LAF aktyvistas Stasys Žakevičius, pavaduotoju – VU profesorius Vladas Jurgutis. Nariais buvo išrinkti pradžios mokyklų inspektorius M. Gudėnas, Kostas Kalendra (buvęs Vilniaus apskrities viršininkas), pulkininkas Petras Masiulis, Meno muziejaus direktorius Adolfas Valeška, Vytauto Didžiojo gimnazijos mokytoja Emilija Pūtvytė. Išrinkti nariai buvo atsakingi už atskirų veiklos sričių tvarkymą ir administravimą. Taip pat paskirti laikinieji reikalų tvarkytojai, tokioms sritims kaip krašto apsauga, vidaus reikalų, finansų, prekybos, pramonės ir kt. Laikinuoju Vilniaus burmistru paskirtas Antanas Krutulys. Jį vėliau pakeitė Karolis Dabulevičius.

Komitetas ir jo veikla buvo pavaldi vokiečių karinei administracijai. Komitetas siekė atkurti ir palaikyti Vilniaus ir Vilniaus krašto policijos, pramonės, švietimo ir kitų sričių darbą ir administravimą. Skelbė ir vykdė vokiečių okupacinės valdžios potvarkius.

1941 m. rugsėjo 15 d., visoje Lietuvoje įvedus Vokietijos civilinę administraciją, komitetas buvo panaikintas.

## Šaltiniai

## Bibliografija
*
ER9

**ER9** () – elektrinių traukinių serija, gaminta Rygos vagonų gamykloje 1961–2003 m. Buvo sukurti 8 vagonų modeliai: ER9, ER9P, ER9A, ER9M, ER9E, ER9ET, ER9T, ER9TM, jie buvo eksploatuojami TSRS. Šie traukiniai daugiausia buvo naudojami priemiestiniams maršrutams, Lietuvoje – ER9M modeliai elektrifikuotame ruože tarp Kauno ir Vilniaus bei kelyje į Trakus.

Pradinės traukinio modifikacijos buvo suapvalintu priekiniu vagonu, vėlesnės – plokščiu (kampuotu). ER9 pradinis modelis gamintas 1961–1964 m., ER9P 1963–1975 m., ER9M 1976–1995 m., ER9E 1981–1995 m., ER9T 1987–2003 m., juos naudojo Baltarusija, Kazachija, Lietuva, Rusija, Ukraina, Uzbekija.

## Istorija

Sukurtas RVR gamykloje 1961 m. atnaujinant ER7 serijos (gamintas 1957–1962 m.) elektrinį traukinį. Nuo savo pirmtako ER9 traukinys skyrėsi gana nežymiai, todėl galėtų būti laikomas ER7 traukinio modifikacija. Pirmasis modelis pagamintas 1961 m. gruodį. Motorvagoniai buvo gaminami Latvijoje (RVR), likusieji vagonai – Rusijoje (Tverės vagonų gamykla). Iš viso per 1961–2002 m. buvo pagaminti 648 ER9 traukiniai.

## Lietuva

Pirmieji elektriniai traukiniai ER9P Lietuvą pasiekė 1975 m. vasarą, tais pačiais metais juos pakeitė RVR pagaminti traukiniai su daline elektronine įranga – ER9M. Į Lietuvą atkeliavo pats pirmas Rygoje pagamintas ER9M traukinys, pažymėtas numeriu 378. ER9M tipo traukiniai galėjo būti sudaryti iš 4–12 vagonų, Lietuvoje daugiausia naudoti 8 vagonų sąstatai. Šio traukinio motorinio vagono svoris – 59,2 t, prikabinamojo – 37,0 t, priekinio – 39,0 t. Sėdimų vietų vagonuose buvo atitinkamai 108, 110 ir 68.

## Šaltiniai
2023–2024 m. Division 1 Féminine

**2023–2024 m. moterų [[Première Ligue|Division 1 Féminine]]** – aukščiausioji Prancūzijos moterų futbolo lyga. Dėl rėmimo sutarčių dar žinoma kaip **2023–2024 m. Arkema Division 1 Féminine**.

Sezonas prasidėjo 2023 m. rugsėjo 15 d. ir baigėsi 2024 m. gegužės 17 d. Lyon gynė čempionių titulą iškovotą 2022–2023 m. sezone.

## Turnyrinė lentelė
Pirmame etape varžėsi 12 komandų. Keturios geriausios pateko į finalinį etapą.


## Finalinis etapas
Keturios geriausios komandos varžėsi dėl čempionių titulo.

### Pusfinaliai
----

* **[[Paris Saint-Germain FC (moterys)|Paris Saint-Germain]] palaužė varžoves tik po baudinių serijo ir iškovojo trečią vietą.**
----

* **[[Olympique Lyonnais Féminin|Lyon]] sutriuškino varžoves rezultatu 6-0 ir pateko į finalą.**
----

### Rungtynės dėl trečiosios vietos

* **[[Paris FC (moterys)|Paris]] palaužė varžoves tik po baudinių serijos ir iškovojo trečią vietą.**
----

### Finalas

* **[[Olympique Lyonnais Féminin|Lyon]] finalo rungtynėse rezultatu 2-1 nugalėjo varžoves ir iškovojo čempionių titulą.**
----

## Statistika
### Rezultatyviausios žaidėjos
; Rezultatyviausios čempionato žaidėjos, pelniusios daugiausiai įvarčių

: Šaltinis statsfootofeminin.fr svetainė

## Taip pat skaitykite
* 2023–2024 m. Division 2 Féminine – moterų futbolo antrasis divizionas;
* 2023–2024 m. Ligue 1 – vyrų futbolo pajėgiausia lyga;

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali lygos svetainė
* 2024–2025 m. sezonas pagal RSSSF
* 2024–2025 m. SOCCERWAY
* 2024–2025 m. FLASHSCORE
* 2024–2025 m. Globalsportsarchive
Durbės valsčius

**Durbės valsčius** () – viena iš Pietų Kuršo savivaldybės administracinių teritorijų Latvijos pietvakariuose, į rytus nuo Liepojos. Plotas 73,15 km², 368 gyventojai (2025 m.). Administracinis centras – Durbė (į valsčiaus sudėtį neįeina).

Yra kultūros paminklų: valstybinės reikšmės – Durbės mūšio vieta ir Šilderių alkakalnis; regioninės reikšmės – Jaunuoktės viduramžių kapinės ir Dyrių senkapiai; vietinės reikšmės – Lygutų dvaro rūmai ir Lygutų dvaro valdytojo pastatas. 

## Istorija
Dabartinio valsčiaus teritorijoje buvo Durbės () ir Paduonės (*Padohnen*) dvarų valdos. Iki 1920 m. valsčius priklausė Gruobinios, 1920–1949 m. Liepojos apskričiai. 1935 m. Durbės valsčius buvo 64,8 km² ploto, turėjo 237 valstiečių ūkius. 39,7 km² užėmė ariama žemė, 12,7 km² – pievos, 2,9 km² – ganyklos, 2,1 km² – miškai, 0,6 km² – pelkės. 1945 m. valsčiuje įkurtos Durbės ir Paduonės apylinkės, o pats valsčius 1949 m. panaikintas. 1954 m. abi apylinkės vėl sujungtos į vieną, Durbės apylinkę. 1956 m. Durbės apylinkė prijungta prie Durbės miesto. 2000 m. Durbės miestą su kaimiškąja teritorija (bendras plotas 75,4 km²) sujungus su Tadaikių valsčiumi, įkurtas naujas administracinis teritorinis vienetas – Durbės savivaldybė. 2009 m. Durbės miesto kaimiškoji teritorija savivaldybės sudėtyje atkurta, 2010 m. pervadinta Durbės valsčiumi. Nuo 2021 m. įeina į Pietų Kuršo savivaldybės sudėtį.

## Geografija

Ribojasi su Pietų Kuršo savivaldybės Dunalkos, Vecpilio, Bunkos ir Tadaikių valsčiais, iš visų pusių supa Durbės miestą. Valsčiaus teritorija yra Vakarų Kuršo aukštumoje. Didžiąją dalį užima Bandavos kalvynas, jo aukštis valsčiaus rytiniame kampe siekia beveik 70 m virš jūros lygio. Valsčiaus vakarine riba eina platus Durbės–Vartajos slėnis, kuriame telkšo Durbės ežeras (670,5 ha; valsčiui priklauso tik jo dalis). Kiti vandens telkiniai, daugiausia tvenkiniai, žymiai mažesni: Pelkės (*Purva dīķis*), Bulių, Muorkių, Sievalko, Šuklajų, Vidaus, Kūlių ir kiti. Į Durbės ežerą įteka Trumpė ir Laniupė, valsčiaus pietine dalimi teka Vartaja, centrine – jos intakas Paduonė. Į Paduonę teka Plūgiupytės, Kalėjupytės upeliai ir Vecvagarų griovys. Durbės–Vartajos slėnyje telkšo Durbės žemapelkė, Laniupės slėnyje – Abramų žemapelkės pietinė dalis. Miškų nedaug, didžiausias – Lygutų miškas valsčiaus šiaurės rytiniame paribyje. Durbės ežero šiaurės rytinėje dalyje ir Laniupės slėnyje įkurtas Durbės ežero pievų gamtos draustinis.

Valsčių kerta Jelgavos–Liepojos geležinkelis ir Rygos–Liepojos plentas (A9).

## Gyventojai
1935 m. valsčiuje gyveno 1325 žmonės, iš jų 95,8 % latvių, 1,2 % lenkų, 0,5 % vokiečių, 0,5 % rusų. 1941 m. sovietų valdžia į tremtį išsiuntė 19, 1949 m. – 159 gyventojus.

Didžiausios gyvenvietės – Lygutai, Krupmuiža, Paduonės mokykla. Tikinčiųjų dauguma – evangelikai liuteronai, priklauso Durbės liuteronų parapijai.

## Šaltiniai
Sardai

**Sardai** (, lid. 𐤮𐤱𐤠𐤭𐤣 = *Sfard*, ) – senovės miestas Mažojoje Azijoje, istorinėje Lidijoje, dabartinėje Turkijos teritorijoje, 80 km į rytus nuo Izmiro. Įsikūręs strateginėje vietoje Tmolo kalno (Bozdaho) papėdėje, Hermo (Gedizo) slėnyje. Dabar šalia istorinių Sardų įsikūręs Sarto miestelis.

Sardų vietovė gyvenama bent 3500 metų. Miestas suklestėjo VII a. pr. m. e., kai tapo Lidijos valstybės sostine. Čia nukaltos pirmos žinomos istorijoje auksinės ir sidabrinės monetos. Didžiausias Sardų klestėjimas buvo valdant paskutiniam Lidijos karaliui Krezui (560–546 m. pr. m. e.). Tuojau po to miestą užėmė Persijos karalius Kyras II Didysis; Sardai tapo Lidijos satrapijos (provincijos) administraciniu centru. Nuo Sardų iki Sūzų buvo nutiestas vadinamasis Persijos karališkasis kelias.

334 m. pr. m. e. Sardus užėmė Aleksandras Makedonietis. Po jo mirties miestas atiteko Seleukidų valstybei, 190 m. pr. m. e. – Pergamui. 133 m. pr. m. e. Pergamo karalius Atalas III Filometoras testamentu savo valstybę (ir Sardus) paliko Romai. Romos imperijos laikais Sardai buvo Lidijos provincijos sostine. 17 m. miestą sugriovė žemės drebėjimas, tačiau Sardai buvo atstatyti ir buvo vienas svarbiausių Anatolijos miestų.

395 m. Sardai tapo Bizantijos dalimi, V a. pr. nuniokoti gotų. Miestą 1402 m. sunaikino Timūro antpuolis.

1910–14 ir nuo 1958 m. (su pertraukomis) Sardų griuvėsius tyrinėja archeologai. Likę lidų tvirtovės griuvėsiai, Artemidės šventykla, Bizantijos laikų visuomeninių statinių liekanos, sinagoga, įvairūs keramikos dirbiniai, apie 1000 lidų kapų. 2025 m. Sardų griuvėsiai ir šalia esančios Bin Tepės lidų kapavietės įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.


The Bath-Gymnasium complex at Sardis, late 2nd - early 3rd century AD, Sardis, Turkey (16391012853).jpg|Sardų gimnazijos griuvėsiai
Sardis Lydian remains in 2004 5403.jpg|Lidų laikų statinių liekanos
View of the Byzantine Shops and the Bath-Gymnasium Complex, Sardis (Lydia), Turkey (31358519643).jpg|Bizantijos laikų krautuvėlių pamatai ir gimnazija
Synagoge Sardes.jpg|Sardų sinagoga 


## Susiję pasaulio paveldo objektai
* : Hatuša, hetitų sostinė (1986)
* : Ksantas-Letonas (1988)
* : Arslan Tepės pilkalnis (2021)
* : Gordijas (2023)

## Šaltiniai
Ninildu

**Ninildu** (, *<sup>[[dingir|d]]</sup>Nin-*IGI.NAĜAR.BU; taip pat **Ninduluma**) – dievas Mesopotamijos mitologijoje, sietas su dailidyste. Daugiausia garbintas Zabalamo mieste ir jo apylinkėse. Figūruoja kelete literatūrinių tekstų (vienas jų – *[[Eros epas]]*).

## Dievavardis ir bruožai
Iš pradžių dievavardis būdavo užrašomas dNin-NAĜAR.BU, tokia forma paliudyta dievų sąrašuose iš Abu Salabicho ir Faros, taip pat *Zame himuose*, datuojamuose ankstyvuoju dinastiniu laikotarpiu, tačiau vėliau vardas būdavo užrašomas dNin-IGI.NAĜAR.BU. Logografinis užrašymo variantas dNAĜAR paliudytas dievų sąraše *[[An = Anum]]*. Nors asiriologinėje literatūroje įprastas variantas *Ninildu*, remiantis nepublikuotu užkalbėjimu iš Meturano (teigiama, esą rašyba šiuo atveju fonetinė), pasiūlytas kitas perrašos variantas *Ninduluma*. Jeremiah Peterson dievavardį perteikė kaip *Ninildum*, nes kai kuriuose šaltiniuose toks dievavardžio baigmuo yra numanomas. Sutariama, kad ši dievybė buvo vyriškosios lyties.

Ninildu sietas su dailidyste. Viename šaltinyje (lentelė K 3248) dievas įvardijamas tiesiog *ilu ša nāgarri*, „dailidžių dievu“. Dar galėjo būti vadinamas „vyriausiuoju dailide“, arba „didžiuoju Anu dailide“.

Esama užkalbėjimo, kur minima, jog Ninildu buvęs viena iš dievybių, kurias Ea sukūręs iš Apsu molio, ir kad jam buvę pavesta statyti šventyklas drauge su Ninsimug bei Arazu. Kaip liudija leksiniai sąrašai, vienoje tradicijoje Ninildu sutapatintas su Enkiu (Ea), nors sutariama, kad ji susiklosčiusi vėliau. *[[Mîs-pî]]* rituale įvardijamas „dailidžių Ea“.

## Paliudijimai
Zabalame Ninildu kultas gerai paliudytas III tūkst. pr. m. e. datuojamuose šaltiniuose (pvz., administraciniuose tekstuose iš Umos). Ninildu kulto centro taip pat būta netoliese Zabalamo. Douglas Frayne teigimu, jis vadinosi *Dulum*. Gali būti, kad ši vietovė atitinka dabartinį (Tel) Salbuchą. III tūkst. pr. m. e. Ninildu taip pat paliudytas dviejų Adabo gyventojų asmenvardžiuose ir Akado imperijos laikotarpio aukojimų sąraše (galbūt iš to paties miesto).

Tekste iš Nabu-apla-idinos valdymo laikų, kur aprašoma, kaip ruošiama nauja Šamašo statula, Ninildu minimas tarp dievybių, kurios šiame procese padeda Ea (greta Kusigbandos, Ninkuros ir Ninzadim). I tūkst. pr. m. e. datuojamame dvikalbiame įraše iš Ašūro, gaminant naują karališkąjį sostą, Ninildu šaukiamasi drauge su Ninagal. Asarhadono įraše Ninildu paminėtas tarp dievybių, susijusių su *Ekazaginna*, Ea šventyklos Babilone, apeigomis.

Ninildu funkcijos aprašytos literatūriniuose tekstuose *Agade prakeikimas* ir *[[Eros epas]]*. Pirmajame iš jų dievo meldžiama, kad šis sukliudytų medžių augimui. Anot antrosios, Ninildu buvęs ginkluotas „blizgančiu kirviu“. Vėlyvame kūrinyje, apie kurį žinoma tik iš *Kuyunjik* aptiktos kopijos, Ninildu ir Sirsiras atsakingi už Enkio laivo statybą.

## Išnašos

## Šaltiniai

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*
Tarptautinė kavos diena

**Tarptautinė kavos diena** – spalio 1 d. minima diena, skirta skatinti kavos gėrimo populiarumą. Pirmą kartą minėta 2015 m. spalio 1 d. Paskelbė Tarptautinė kavos organizacija (ICO). Diena taip pat skirta skatinti sąžiningą prekybą kava ir didinti supratimą apie kavos augintojų iššūkius.

Tarptautinės kavos dienos proga kai kurios įmonės, taip pat ir Lietuvoje, siūlo nemokamą arba su nuolaida kavą.

2016 m. dienos proga buvo organizuojama pasaulinė kampanija „Labas rytas, pasauli“, kurios metu per „Facebook“ transliaciją, viso pasaulio kavos mėgėjai mėgavosi kavos puodeliu ir virtualiai jį perdavė kitiems.

## Šaltiniai
Tverės vagonų gamykla

**Tverės vagonų gamykla** (, santr. ***TVZ***) – Rusijos įmonė, įsikūrusi Tverės miesto vakarinėje dalyje ir gaminanti riedmenis (elektriniai traukiniai ir vagonai). „Transmašholding“ įmonių grupės narė.

## Istorija

1898 m. rugpjūčio 25 d. Rusijos Tverės mieste Prancūzijos ir Belgijos akcinė bendrovė įkūrė *Aukštutinės Volgos geležinkelio medžiagų gamyklą* (). 1915 m. pervadinta *Tverės Russo-Balt gamykla* (; priklausė „Russo-Balt“ įmonei), 1918 m. – *Tverės vagonų gamykla*. Kadangi Tverės miestas 1931–1990 m. vadinosi Kalinino vardu, atitinkamai pervadinta ir gamykla ().

Gamykloje gaminti dviašiai prekiniai vagonai ir platformos, keleiviniai vagonai, tramvajai. XX a. 4-ajame dešimtmetyje gaminti 20 tonų prekiniai vagonai, platformos, pašto, bagažo, keleiviniai vagonai. II pasaulinio karo metais čia vykdytas tankų remontas. Nuo 6-ojo dešimtmečio gamykla specializuojasi keleivinių vagonų gamyboje, vėliau ėmė gaminti elektrinius traukinius ir vagonus (tarp jų ER9 traukiniams, eksploatuotiems Lietuvoje), taip pat ir metropolitenui. XXI a. pradžioje prisijungė prie „Transmašholding“ grupės.

## Galerija

Нормальный товарный вагон f002.jpg | Prekinis vagonas, pagamintas 1928 m.
Id er9-30.jpg | Elektrinis traukinys ER9-30 Murome, 2006 m.
EG2Tv-021 Krasny Baltiyets Station Moscow 2023-06-10 4415 (cropped).jpg | Elektrinis traukinys „Ivolga“ 2023 m.


## Šaltiniai

## Nuorodos
*