open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Elmshornas

**Elmshornas** () – Vokietijos miestas, esantis 32 km į šiaurę nuo Hamburgo prie nedidelės *Krüchau* upės. Maždaug už 10 km prateka Elbė. Su beveik 50 tūkst. gyventojų jis yra 6-asis pagal dydį Šlėzvigo-Holšteino žemės miestas. Apylinkėse kalbama savitu vokiečių kalbos dialektu, vadinamu *Plattdeutsch*.

Pavadinimas minimas nuo 1141 m. Pradžioje tai tebuvo tiltas per *Krüchau*, prie kurio vėliau pastatyta Šv. Mykolo bažnyčia. Šiaurinė Vokietija yra gana vėjuotas kraštas ir Elmshornas iš to pelnosi jau kelis šimtmečius. Jo apylinkėse gausu vėjo malūnų. Nemažai Elmshorno objektų savo pavadinime turi šaknį *mühlen* (malūnų). Tie malūnai daugiausia malė avižas – ir visi dabar žino dribsnius „Köllnflocken“.

## Kultūra
Mieste yra aukštoji mokykla, *Nordakademie*, privataus kapitalo 1992 m. įsteigta įstaiga. Joje įvesta savita mokymo forma („duali sistema“), kuri derina teorinių ir praktinių žinių perteikimą. Mokymo programa padalinta į dvi dalis: 4 semestrų trukmės *Grundstudium* (pagrindinis kursas) ir 3 semestrų trukmės *Hauptstudium* (aukštesnysis kursas), o tarp jų darbinė praktika.

Elmshorne yra dramos teatras, *Stadttheater*; Industrijos muziejus. Katalikiškoje Šv. Marijos bažnyčioje įrengti vargonai.

## Garsūs žmonės
Mieste yra gimęs matematikas Hermann Klaus Hugo Weyl (1885–1955). O šių dienų vokiečiams žinomiausias yra tenisininkas ir olimpinis čempionas Michaelis Stichas.

## Galerija

Vaizdas:Elmshorn konigstrasse.jpg|*Königstraße* pėsčiųjų gatvė
Vaizdas:Elmshorn_house.jpg|Elmshorno namų stilius


## Miestai partneriai
*   Šampanės Šalonas, Prancūzija (nuo 1987 m.)
*  Vitenbergas, Vokietija (nuo 1990 m.)
*  Ščecino Stargardas, Lenkija (nuo 1993 m.)
*  Raisijas, Suomija (nuo 2000 m.)

## Nuorodos
* Oficiali Elmshorno miesto svetainė  (vokiečių k.)
Lundo stygos hipotezė

**Lundo stygos hipotezė** – viena iš fenomenologinių hipotezių, paaiškinanti, hadronizacija procesą kaip iš stipriosios saveikos susiformuoja kvarko – antikvarko pora. Hipotezė paremta standartiniu modeliu, kad negalima stebėti laisvų kvarkų. Susidarę kvarkai virsta laisvomis dalelėmis hadronais.
Žolpelės

**Žolpelės** (*Arvicanthis*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis.

Kailis trumpas, šiurkštus, kai kurių rūšių plaukai virtę dygliais. Nugara pilkos, šviesiai ar juodai rudos ar alyvinės spalvos. Kai kurių rūšių išilgai nugaros eina tamsi juosta. Pilvas nežymiai šviesenis už nugarą. Kūnas 12-19 cm, uodega – 9-16 cm ilgio. Ausys gana stambios, apvalios. Uodega apaugusi plaukais. Užpakalinių kojų pirmas ir penktas pirštai aiškiai mažesni; trys viduriniai ilgi. Priekinių kojų penktasis pirštas sutrumpėjęs, su nagu.

Paplitusios Saudo Arabijoje ir didesnėje Afrikos dalyje: Sudane, Etiopijoje, Senegale, Kenijoje, Ugandoje, Tanzanijoje, Zambijoje.

Apsigyvena įvairiuose biotopuose: savanoje, krūmynuose, miškuose. Slėptuvei naudoja urvus, kuriuose įsirengia lizdus arba juos įsirengia virš žemės. Tankioje žolėje išmina takus. Dažnai gyvena kolonijomis. Aktyvios dieną. Maitinasi lapais, daigais, įvairių žolių sėklomis. Per liūčių sezoną patelė atveda kelias vadas, kurių kiekvienoje po 4-6 jauniklius.

Gentyje 5 rūšys:

* Nilinė žolpelė (*Arvicanthis niloticus*)
* Nairobinė žolpelė (*Arvicanthis nairobae*)
* Soimalinė žolpelė (*Arvicanthis somalicus*)
* Etiopinė žolpelė (*Arvicanthis abyssinicus*)
* Bliko žolpelė (*Arvicanthis blicki*)
Filipininės miškinės žiurkės

**Filipininės miškinės žiurkės** (*Apomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis.

Paplitusios Filipinų salyne. Gentyje 8-9 rūšys:
* Filipininė miškinė žiurkė (*Apomys datae*)
* *[[Apomys gracilirostris]]*
* *[[Apomys abrae]]*
* *[[Apomys microdon]]*
* *[[Apomys musculus]]*
* *[[Apomys sacobianus]]*
* *[[Apomys hylocoetes]]*
* *[[Apomys insignis]]*
* *[[Apomys littoralis]]*
Hadronas

**Hadronas** (gr. 'αδρος, *hadros* 'stiprus, stambus') – stipriąja sąveika sąveikaujanti subatominė dalelė. Hadronai susideda iš fermionų (kvarkų ir antikvarkų) ir bosonų (gliuonų). Gliuonai tarpininkauja spalvinėje sąveikoje, kuri jungia kvarkus tarpusavyje. Hadronai skirstomi į dvi grupes:
* Barionai yra fermionai, kurių barioninis skaičius lygus vienetui. Šiai grupei priklauso protonai ir neutronai, iš kurių susideda atomų branduoliai.
* Mezonai yra bozonai, kurių barioninis skaičius lygus nuliui.

Dauguma hadronų gali būti klasifikuojami pagal Kvarkų modelį (negalimų taip klasifikuoti hadronų buvimas 2005 m. galutinai eksperimentiškai įrodytas dar nebuvo).

Jei, susiduriant itin įgreitintoms dalelėms, atsiranda laisvųjų kvarkų, jie tuojau pat suformuoja hadronus, todėl eksperimentiškai stebimi ne kvarkų, o iškart hadronų srautai. Savaiminis hadronų susidarymas iš kvarkų vadinamas hadronizacija. Ją paaiškinti sudėtinga, nes nežinomu būdu atsiranda hadronams sudaryti reikalingi papildomi kvarkai ir gliuonai.
Bandikotos

**Bandikotos** (* Bandicota*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Kailis ilgas, minkštas, gana tankus arba būna šiukštus ir retas. Nugara šviesiai pilkos, rudos ar beveik juodos spalvos. Pilvas nešvariai baltos spalvos. Turi 6-9 spenelių poras. Kūnas 16-36 cm, uodega – 14-26 cm ilgio. Masė 685-1132 g. Snukutis trumpas ir platus. Uodega apaugusi retais plaukais. Priekinių galūnių nagai stambūs. Pėda su 6 pagalvėlių mazoliais.

Paplitusios Šri-lankoje, Indijoje, Nepale, Mianmare, pietų Kinijoje, Tailande, Indokinijos pusiasalyje, Sumatros saloje, Taivane.

Gyvena džiunglėse arba tankiuose krūmynuose, o indinė badikota yra žmogaus komensalas. Išsikasa gilius sudėtingus urvus su keliomis saugyklomis, kuriose kaupia grūdus, vaisius, riešutus. Aktyvios prietemoje. Gali gerai plaukti. Vadoje būna 10-12 jauniklių. Dauginasi ištisus metus.

Gentyje yra 3 rūšys:
* Bengalinė bandikota, arba indinė kurminė žiurkė, (*Bandicota bengalensis*)
* Indinė bandikota (*Bandicota indica*)
* Savilio bandikota (*Bandicota savilei*)
Miškinės žiurkės

**Miškinės žiurkės** (* Batomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Kūnas apie 20 cm, uodega – 12-18 cm ilgio. Nugara geltona, juoda ar šviesiai ruda. Pilvas pilkai geltonas arba ochrinės - geltonos spalvos. *B. grandti* akys apsuptos retais plaukais apaugusia odos skiaute.

Paplitusios Filipinų salyne. Apsigyvena kalnuotose vietose iki 2100-2400 m virš jūros lygio. Gentyje 4 rūšys:

* Stambiadantė miškinė žiurkė (*Batomys dentatus*)
* Miškinė žiurkė (*Batomys granti*)
* *[[Batomys russatus]] *
* Mindanao miškinė žiurkė (*Batomys salomonseni*)

## Nuorodos

* http://www.fieldmuseum.org/philippine_mammals/Batomys_granti.htm , Miškinės žiurkės nuotrauka
* http://www.fieldmuseum.org/philippine_mammals/Batomys_salomonseni.htm , Mindanao miškinės žiurkės nuotrauka
Luzoninės žiurkės

**Luzoninės žiurkės** (*Carpomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Kailis ilgas, minkštas. Nugara geltona, pilvas geltonai rudas. Kūnas 17,5-20 cm, uodega – 16-21 cm ilgio. Pėda plati, pritaikyta prie gyvenimo medžiuose būdo. Priekinių galūnių pirmasis pirštas su stambiu nagu. Turi dvi poras spenelių.

Paplitusios Filipinų salyne (Luzono salos šiaurėje). Gyvena kalnuotose vietose iki 2100-2400 m aukštyje virš jūros lygio. Ekologija neištirta. Gentyje dvi rūšys:

* Juodauodegė luzoninė žiurkė (*Carpomys melanurus*)
* Luzoninė žiurkė (*Carpomys phaeurus*)
Beta skilimas

**Beta skilimas** (**β skilimas**) – radioaktyvaus skilimo tipas, kurio metu iš atomo branduolio išspinduliuojama beta dalelė (elektronas arba pozitronas), pradinį nuklidą paverčiant to nuklido izobaru. Pavyzdžiui, neutrono beta skilimas paverčia jį protonu, išspinduliuojant elektroną kartu su antineutrinu. Arba, atvirkščiai, protonas paverčiamas neutronu, išspinduliuojant pozitroną su neutrinu.
## β<sup>−</sup> skilimas
Jei susidaro elektronas, toks skilimas vadinamas β− skilimu (taip į protoną ir elektroną suskyla pavienis neutronas). Šioje reakcijoje dar susidaro anti neutrinas:
: n^0 \rightarrow p^+ + e^- + \bar{\nu}_e.

Šio skilimo metu kvarkas „žemyn“ skyla (ar transformuojasi) į lengvesnį kvarką „aukštyn“ ir W- bozoną. Bozonas tuojau pat skyla į elektroną ir neutriną.

## β<sup>+</sup> skilimas
β+ skilimo metu protonas, išspinduliuodamas pozitroną, virsta neutronu (susidaro ir neutrinas).
: \mathrm{energija} + p^+ \rightarrow n^0 + e^+ + {\nu}_e.

Laisvam protonui šis procesas negalimas (jam reikalinga energija), tačiau jis pasitaiko kai kuriuose atomų branduoliuose.

## Pavyzdžiai
:\mathrm{{}^1{}^{32}_{55}Cs}\rightarrow\mathrm{{}^1{}^{32}_{56}Ba}+ e^- + \bar{\nu}_e (β−),

: \mathrm{~^{22}_{11}Na}\rightarrow\mathrm{~^{22}_{10}Ne} + e^+ + {\nu}_e (β+),

: \mathrm{~^{22}_{11}Na} + e^- \rightarrow\mathrm{~^{22}_{10}Ne} + {\nu}_e (elektrono pagavimas).

## Beta spinduliuotės poveikis

Beta spinduliuotė prasiskverbia per suragėjusį odos sluoksnį į gyvus audinius ir gali smarkiai nudeginti odą. Oda pasidaro sausa, nagai trapūs. Spinduliuotė gali sukelti odos vėžį. Spinduliuotei labai jautrios akys.

## Šaltiniai
Storauodegės žiurkės

**Storauodegės žiurkės** (*Zyzomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Kailis retas, šiurkštus, beveik virtęs dygliais . Nugara ruda, pilka, tamsiai geltona ar smėlio spalvos. Pilvas balsvas. Galūnės baltos. Uodega gali būti arba dvispalvė,– viršutinė pusė ruda, apatinė balta,– arba visa balta. Uodegos galas lengvai atitrūksta. Kūnas 8,5-17,7 cm, uodega 9,5-13,5 cm ilgio. Uodega apaugusi plaukais ir proksimalinėje dalyje sustorėjusi – joje kaupiami riebalai. Senų individų uodega sustorėjusi daugiau. Šis sutorėjimas nėra susietas su riebalų kaupimu.

Paplitusios šiaurės ir vakarų Australijoje. Apsigyvena uolėtose ir kalnotose vietose. Aktyvios naktį. Gentyje 5 rūšys:

* Baltauodegė storauodegė žiurkė (*Zyzomys argurus*)
* *[[Zyzomys maini]]*
* *[[Zyzomys palatilis]]*
* Storauodegė žiurkė (*Zyzomys pedunculatus*)
* *[[Zyzomys woodwardi]]*

## Nuorodos
* http://www.museum.wa.gov.au/faunabase/_images/Zyzomys_argurus.jpg Baltauodegės storauodegės žiurkės (*Zyzomys argurus*) nuotrauka
* http://www.arkive.org/species/GES/mammals/Zyzomys_pedunculatus/GES001043.html?size=large  Storauodegės žiurkės (*Zyzomys penduculatus*) nuotrauka
Griežė

**Griežė** – kaimas Mažeikių rajono savivaldybėje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Leckavos, prie pat Lietuvos sienos su Latvija. Stūkso Griežės piliakalnis, išlikę Griežės evangelikų reformatų bažnyčios, Griežės dvaro griuvėsiai, buvo perkėla ties Ventos ir Vadaksties santaka. Yra žvyro karjeras.

## Istorija

1253 m. balandžio 5 d. Griežė (*Griese*) minima pietinių Kuršo žemių padalijimo tarp Kuršo vyskupo ir Kryžiuočių ordino akte. Ji priklausiusi Keklio žemei. 1264 m. Griežės pilį puolė Livonijos ordino magistro Konrado Manderno puspenkto šimto raitų vyrų kariuomenė, kuri šią tvirtovę sudegino iki pamatų.

1595 m. Raseinių žemės teismo knygoje minimas Griežės miestelis, 1596 m. jis atiteko Dovydui Burbai. Šis 1598 m. Griežę perdavė Lietuvos didžiojo kunigaikščio Telšių dvaro laikytojui Vilhelmui Fridrichui Taubei.

XVII a. pradžioje ji atiteko Melchiorui Bilevičiui, čia buvo Griežės dvaras. 1632 m. dvaro savininkas Jonas Bilevičius pastatė Evangelikų reformatų bažnyčią. 1690 m. inventoriuje nurodyta 15 tuščių sklypų, 1708 m. inventoriuje surašytos 8 kiemų gyventojų pavardės. Per XVIII a. pradžioje vykusį Šiaurės karą ir 1709–1711 m. badą bei marą Griežės miestelis visai sunyko.

1820 m. Tirkšlių bažnyčios vizitacijoje Griežėje nurodyti 3 katalikų kiemai (13 gyventojų). 1902 m. kaime nurodyti 56, o dvare – 35 gyventojai, veikė kalvė. 1906 m. spalio mėn. streikavo Griežės dvaro darbininkai. Dvaro savininkas Kaizerlingas 1906 m. latvių revoliucionierių buvo nuteistas ir užmuštas.

XX a. pradžioje ties Grieže veikė du keltai per Ventą ir Vadakstį. 1944 m. spalio 9 d. Griežę užėmė raudonarmiečiai. 1994 m. šiame kaime tebuvo likusi viena sodyba.

|}

## Gyventojai

## Galerija

Griezes evangeliku reformatu baznycios griuvesiai.JPG|Evangelikų reformatų bažnyčios griuvėsiai, 2006 m.
Griezes perkela.JPG|Ventos ir Vadaksties upių santaka ties Grieže, čia eina Lietuvos ir Latvijos valstybinė siena. Išlikę tilto poliai (dar anksčiau šioje vietoje buvo perkėla).
Griezes karjeras.JPG|Griežės karjeras
Griezes watermill - panoramio.jpg|Buvęs kaimo vandens malūnas


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* http://www.zurnalai.vu.lt/files/journals/162/articles/2636/public/129-156.pdf 
*
Lubumbašis

**Lubumbašis** (*Lubumbashi*) – miestas Kongo Demokratinės Respublikos pietryčiuose, netoli sienos su Zambija. 1,37 mln. gyventojų (2005). Aukštutinės Katangos provincijos centras, aplinkiniuose regionuose išgaunamas kobaltas ir varis. Yra tarptautinis oro uostas. Išvystyta vario liejimo, tekstilės, chemijos pramonė. Yra universitetas, vidurio Afrikos pramoninės raidos tyrimų centras, Afrikos kalbų ir etnografijos centras.

## Istorija
Miestą 1910 m. įkūrė belgų kolonizatoriai ir pavadino **Elizabetviliu** (*Élisabethville*). 

Šaliai gavus nepriklausomybę, 1966 metais miestui suteiktas dabartinis – afrikietiškas – pavadinimas.

## Sportas
; Futbolo klubai
* TP Mazembe – futbolo klubas, daugkartinis šalies čempionas;
* FC Saint-Éloi Lupopo – futbolo klubas;
* JS Groupe Bazano – futbolo klubas;
* CS Don Bosco – futbolo klubas;
* FC Lubumbashi Sport – futbolo klubas;
* SCOM Mikishi – futbolo klubas;
; Stadionai
* TP Mazembe stadionas – TP Mazembe namų arena, kuri talpina 18,5 tūkst. žiūrovų. Jame rungtyniauja TP Mazembe vyrų ir moterų ekipos.
* Stade Frederic Kibassa Maliba – stadionas, kuris talpina 35 tūkst. žiūrovų.
* Stade de Mikishi – stadionas, kurias talpina 4 tūkst. žiūrovų.

## Išnašos
Plačiagalvės pelės

**Plačiagalvės pelės** (*Zelotomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis. Nugarinė pusė tamsiai pilka ar geltonai ruda. Pilvas šviesiai pilkas ar tamsiai geltonas. Kūnas 11,5-13,7 cm, uodega 8,8-11,5 cm ilgio. Galva truputį praplatėjusi. Ausys vidutinio dydžio, apvalios. Turi 5 spenelių poras.

Paplitusios Afrikoje nuo Kenijos į pietus per Kongą iki Zimbabvės ir į vakarus iki Angolos. Gyvena savanoje. Minta vabzdžiais. Vadoje būna 5-7 jaunikliai.

Gentyje dvi rūšys:
* Hildegardo plačiagalvė pelė (*Zelotomys hildegardeae*)
* *[[Zelotomys woosnami]]*
Kazys Daugėla

**Kazys Daugėla** (1912 m. vasario 23 d. Radviliškyje – 1999 m. spalio 11 d. Čikagoje, Ilinojuje, JAV) – Lietuvos inžinierius geodezininkas, fotografas, knygų autorius.

## Biografija
1931 m. baigė Šiaulių gimnaziją, 1936 m. – Aukštąją žemės ūkio mokyklą Vienoje (Austrija), įgijo inžinieriaus kultūrtechniko specialybę.

1937–1941 m. dirbo Lietuvos žemės ūkio ministerijos Melioracijos departamente kultūrtechnikos inžinieriumi, vėliau – referentu. 1938–1939 m. Šešupės aukštupio reguliavimo projekto vedėjas, vėliau (metus) – Vilniuje, priskirtas prie žemės tvarkytojo įstaigos periminėjo buvusį lenkų administracijos melioracijos skyrių su visais tarnautojais ir įjungė tą įstaigą į Lietuvos melioracijos departamentą. 1940–1944 m. dirbo Kaune Melioracijos departamento referentu drenažų projektams, dėstė Aukštesniojoje kultūrtechnikos ir geodezijos mokykloje Kėdainiuose.

1944 m rudenį išvyko į Austriją, o nuo 1945 m apsigyveno Bavarijoje, Kempteno stovykloje, kur buvo susirinkę nemažai lietuvių tremtinių (knyga „40 fotografijų iš lietuvių išeivių gyvenimo Bavarijoje, Kempteno stovykloje. 1945–1949 m.“). Čia jis mokytojavo stovyklos lietuvių gimnazijoje, dėstė suaugusiems svetimas kalbas, vedė fotografijos kursus. 1949 m persikėlė į JAV, iš pradžių apsistojo Mančesteryje, o vėliau – Bedforde. Dirbo Davisono bendrovėje rangovu, inžinieriumi projektuotoju.

## Fotografas
Fotografuoti pradėjo studijų metais. Nuo 1937 m. dalyvavo parodose ir konkursuose. Kaune vykusiuose Lietuvos matininkų ir kultūrtechnikų sąjungos fotosekcijos rengiamose konkursinėse parodose jaunam inžinieriui už nuotraukas buvo skiriamos premijos. 1939 m. Vokietijoje vyko tarptautinis „Roleiflekso“ firmos konkursas, pavadintas fotografų olimpiada. Iš viso pasaulio buvo pristatyta 35 000 nuotraukų, o atrinkta tik 195. Tarp jų – nuotaikinga Molėtų paežerės nuotrauka.

Karo metais Kempteno stovykloje fiksavo tremtinių gyvenimo akimirkas: buitį, darbą ir poilsį, šventes, mokslą ir sportą. Nuo 1952 m. – JAV fotografijos draugijos narys, dalyvavo kasmetinėse išeivijos fotografų parodose Čikagoje.

Niekada nenutraukė ryšių su Lietuva. 1988 m. savo fotografijų parodą eksponavo Kauno fotografijos galerijoje, vėliau ji buvo perkelta į Fotografijos muziejų Šiauliuose. 1992 m. surengė parodą „Statybos Lietuvoje ir Amerikoje“, o 1995 m. rugsėjo 22 d. Fotografijos muziejuje vyko parodos „Veidai ir vardai“ atidarymas bei to paties pavadinimo albumo, kurio autoriai Kazys Daugėla, Algimantas Kezys ir Vytautas Maželis, pristatymas. 1992 m. išleido knygą „Išeiviai iš Lietuvos“, kuri 1993 m. Baltijos šalių knygos meno konkurse Rygoje pelnė net du diplomus – už albumo dizainą ir fotografijų meniškumą.

Nuo pat Fotografijos muziejaus įkūrimo padėjo jam informuoti apie lietuvių išeivijos fotografus ir parodas, atsiuntė labai vertingą 20 tomų fotografijos enciklopediją, „Kodak“ leidyklos išleistų vadovėlių seriją apie fotografiją, jos meną ir techniką. Muziejui padovanojo didžiąją savo fotoarchyvo dalį – fotografijų, skaidrių, negatyvų ir medalių. Lietuvos kultūros fondo Šiaulių krašto tarybos garbės narys.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Kazys Daugėla. Užjūrio veidai ir vaizdai. 1995 m.
Adelaidė

**Adelaidė** () – uostamiestis pietinėje Australijoje, Pietų Australijos valstijos sostinė. 1,07 mln. gyventojų (2007). Išsidėsčiusi Torenso (*Torrens*) upės žiotyse, tarp Iškiliojo kalnagūbrio ir Šv. Vincento (''Saint Vincent'') įlankos. Išvystyta mašinų gamybos, naftos perdirbimo, maisto, lengvoji, elektrotechnikos pramonė. Yra universitetas, observatorija. Žymūs pastatai: rotušė, vyriausybės rūmai, parlamento pastatas.

Adelaidėje vyksta Formulės 1 didžiojo prizo varžybos, meno festivalis (nuo 1960 m.).

## Istorija
Miestas įkurtas 1836 m., pavadintas Anglijos karaliaus Vilhelmo IV žmonos garbei. 1840 m. ji tapo pirmąja gyvenviete valstijoje, kuriai buvo suteikta savivalda.

XIX a. pab. Adelaidėje įsikūrė lietuviai. 1888 m. įsteigtas lietuvių klubas. XX a. vid. gyveno ~1600, 1998 m. – ~1200. 1948–1956 m. leistas laikraštis „Australijos lietuvis“. Veikia šeštadieninė mokykla, parapija (nuo 1948 m.).

## Sportas
* Adelaide United FC futbolo klubas
* Hindmaršo stadionas, futbolo stadionas, kurio talpa 16 500 žiūrovų.

## Įžymūs žmonės
* John Maxwell Coetzee (1940-), rašytojas, 2003 m. gavęs Nobelio literatūros premiją.
* Aurelio Vidmar (1967–), futbolininkas
* Giladas Cukermanas (1971-), lingvistas
* Sia (1975–), dainininkė ir dainų autorė
* John Aloisi (1976–), futbolininkas
* Lleyton Hewitt (1981–), tenisininkas

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Adelaidės aukštesnių pastatų diagrama
Vytautas Maželis

**Vytautas Maželis** (1914 m. sausio 29 d. Užpaliai – 2008 m. balandžio 14 d. Vilnius) – Lietuvos teisininkas, fotografas.

## Biografija
Baigęs gimnaziją, Vytauto Didžiojo universitete studijavo teisę, 1939 m. baigė Karo mokyklą Kaune. Kaune vedė Reginą Tamošiūnaitę (jų sūnus Vytautas, g. 1944 m. birželio mėn. – Svėdasų TV direktorius). Bet šeimyninę laimę suardė Antrasis pasaulinis karas. 1941 m. dalyvavo Birželio sukilime, vadovavo sukilėlių būriui. 1942 m. baigė teisę Vytauto Didžiojo universitete. 1942 m. – vietoje Lietuvos aktyvistų fronto sukurtos pogrindinės organizacijos „Lietuvių frontas“ narys, leitenantas, Utenos apskrityje organizavo „Kęstučio“ štabą. 1941–1944 m. dirbo advokatu Kaune.

1944 m. pasitraukė į Vokietiją, 1949 m. persikėlė į JAV, apsigyveno Niujorke. Studijavo Fotografijos institute Niujorke, čia įkūrė fotografijos studiją. 1975–1990 m. dirbo Niujorko policijos departamente. JAV sukūrė kitą šeimą. Išgarsėjo kaip fotografas.

## Kūryba
Fotografuoti pradėjo apie 1934 m. Studijuodamas pamėgo meninę fotografiją, net ir karo mokykloje šovininėje nuolat nešiojosi nedidelį fotoaparatą, kuriuo užfiksuodavo įdomesnius kariūnų gyvenimo vaizdus. Jo fotografijas spausdino „Karys“, „Jaunoji Romuva“, „Kardas“ ir kiti leidiniai. Jo archyve daug meninių nuotraukų – gamtos vaizdų, įvykių ir vietovių meninių vaizdų. Vėlesnėje kūryboje vyrauja portretai, jis buvo vienas iš pagrindinių visuomenės ir kultūros veikėjų išeivijoje fotografų. Sukūrė lietuvių išeivijos kultūros žmonių portretų (Jonas Mekas, Juozas Žilevičius, Kazys Pakštas), jiems būdinga raiški fragmentinė kompozicija, paprastumas, vengiama įmantrių rakursų, apšvietimu, plastika, faktūra perteikiama portretuojamojo psichologinė būsena, charakteristika. Surengė nemažai parodų JAV, Kanadoje ir Lietuvoje.

Grįžęs į Lietuvą atsivežė kai kurių savo portretinių nuotraukų dublikatus, o visas archyvas, nuotraukos ir negatyvai atkeliavo į Lituanistikos tyrimo ir studijų centrą. Lietuvos fotomenininkų sąjungos garbės narys nuo 1989 m.

## Bibliografija
* Užjūrio lietuviai: veidai ir vardai. Kazys Daugėla, Algimantas Kezys, Vytautas Maželis. Sudarytojas Antanas Skaisgiris. Vilnius, Spauda, 1995 m 

## Įvertinimas
* 2007 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius

## Šaltiniai
Bazelis

**Bazelis** (, , , , ) – miestas šiaurės vakarų Šveicarijoje, pasienyje su Vokietija ir Prancūzija. Tai kantono centras, išsidėstęs prie Reino. Yra tarptautinis oro uostas. Tai didelis prekybos, finansų ir kultūros centras. Išvystyta chemijos, mašinų, metalo apdirbimo, lengvoji pramonė. Veikia seniausias Šveicarijos Bazelio universitetas.  Žymūs pastatai: katedra (1185–1200 m.; skulptūros portalai), renesanso rotušė (1504–1608 m.).

## Istorija
Pirmąkart minimas 374 m. XV–XVI a. buvo didelis prekybos, amatų, paskolų ir knygų leidybos centras. 1930 m. Bazelyje įsteigtas Tarptautinių atsiskaitymų bankas.

## Sportas
### Futbolas

Bazelyje 1954 m. vyko V pasaulio futbolo čempionatas, o 2008 m. – XIII Europos futbolo čempionatas. Žymiausi klubai:
* FC Basel
* BSC Old Boys
* FC Nordstern Basel
* FC Concordia Basel
* Basel XI

## Šaltiniai
Tasilio Adžeras

**Tasilio Adžeras** (berb. ⵜⴰⵙⵉⵍⵉ ⵏ ⴰⵊⵊⵔ = *Tassili N’Ajjer*, ) – plynaukštė Alžyro pietryčiuose, centrinėje Sacharoje, į šiaurės rytus nuo Achagaro kalnyno.

Tasilio Adžeras nėra kalnynas įprasta reikšme, nors jis iškilęs iki 2250 m virš jūros lygio. Iš tikrųjų tai 640 km gausybė griovų ir išdžiūvusių upių vagų skaldo į uolų ir akmens smailių chaosą.

Teritorijos, dabar vadinamos Sachara, klimatas anksčiau buvo drėgnesnis. Pietiniame dykumos pakraštyje daugeliu sausų smėlingų vadžių ir griovų tada tekėjo upės arba plytėjo ežerai. Dabartinės dykumos vietoje kadaise žaliavo pievos.

## Tasilio piešiniai
Tasilio Adžeras – viena seniausiai gyvenamų Sacharos teritorijų. Čia rasta daug uolų piešinių, neolito dirbinių ir keramikos. Piešiniai ir raižiniai ant uolų ir urvų sienų gyvai ir vaizdžiai pasakoja apie Tasilio Adžero gyvenimą.

Daugumai tų paveikslų būdingas didelis gyvumas, linijų taupumas ir puikus spalvų jutimas, o pagal stilių ir temą juos galima skirstyti pagal gana aiškius laikotarpius: ankstyviausiuose paveiksluose, galbūt tapytuose 6000–4000 m. pr. m. e., vaizduojami negridų išvaizdos žmonės, medžiojantys dramblius, buivolus, hipopotamus ir laukines avis. Antroje grupėje, sukurtoje gal 4000–1500 m. pr. m. e. laikotarpiu, vaizduojami gyvulių augintojai, prižiūrintys dideles keršų ilgaragių galvijų kaimenes, tarp kurių matyti žirafų ir stručių. Be to, yra scenų, vaizduojančių puotas, vestuves, vaikus. Trečiuoju laikotarpiu, apie 1500–300 m. pr. m. e., Sachara tapo tokia sausa kaip dabar, o tada čia atsikraustė nauja tauta: ginkluoti kariai, vorele skriejantys dviem ar trim arkliais kinkytais vežimais. Pamažu apie 200–100 m. pr. m. e. arkliai dingsta, o jų vietą užima vaikiški kupranugarių piešiniai.


File:Algerien 5 0049.jpg|Medžioklės scena
File:Great god of Sefar.jpg|Šamanizmo motyvas
File:Tassili - whites and blacks leaving in harmony?.jpg|Žmonių sambūrio scena


## Šaltiniai
Honiara

**Honiara** – uostamiestis Guadalkanalo saloje, Saliamono salų sostinė. 56 300 gyventojų (2020 m.). Išsidėsčiusi šiaurės vakariniame salos krante, prie *Mataniko* upės žiočių, palei pakrantę.

Mieste yra dvi pagrindinės gatvės – Main Street ir China Town. Namai nedideli, daugiausia vienaaukščiai. Verslo ir prekybos centras. Eksportuojama kopra, žuvis, kokoso aliejus, mediena. Rytiniame miesto pakraštyje yra tarptautinis oro uostas.

## Istorija
Honiara salų centru tapo po Antrojo pasaulinio karo, kai administracija buvo perkelta iš Tulagio 1952 m. Karo metu Honiaros apylinkėse buvo įkurtos JAV karinės bazės. Tai paspartino pokario miesto plėtrą. 1978 m. miestas tapo nepriklausomos valstybės sostine.

## Klimatas
Klimatas tropinis, vidutinė temperatūra – apie 28 laipsnius Celsijaus, vandens temperatūra 26-29 laipsniai. Drėgnesnis laikotarpis yra tarp lapkričio ir balandžio, tačiau sezoniniai skirtumai nėra ryškūs.

## Miestų partnerystė

*  Luganvilis, Vanuatu
*  Makajus, Australija

## Šaltiniai
Andora (miestas)

**Andora** (arba ***Andora la Velja***, ) – Andoros valstybės sostinė; parapijos centras. Pagrindinė miesto veikla – turizmas, prekyba, bankininkystė, taip pat daug pajamų teikia mokesčių lengvatos. Gaminami baldai, alkoholiniai gėrimai, tabako gaminiai, suvenyrai. Andoros parlamentas (*Consell General*) posėdžiauja rūmuose, vadinamuose – *Casa de la Vall* („Slėnių namas“; XVI a.). Mieste yra šv. Armengolio bažnyčia (XI–XII a.).

## Etimologija

Oficialus miesto vardas – Andora la Velja, sudarytas siekiant atskirti miesto vardą nuo Andoros Kunigaikštystės. Nors dėmuo *Velja* prancūzų ir ispanų kalbose verčiamas į formas, reiškiančias „senoji Andora“ ( ir ), kataloniškasis variantas  reiškia „Andoros miestas“.

## Geografija

Andora la Velja išsidėsčiusi Andoros pietvakariuose, aukštai Pirėnų kalnuose (virš 1000 m) tarp Prancūzijos ir Ispanijos, prie dviejų upių santakos (*Valira d’Ordino* ir *Valira d’Encamp*), sudarančių Valiros upę. Miestas įsikūręs 1409 m aukštyje ir tai yra aukščiausiai esanti sostinė bei populiarus slidinėjimo kurortas. Klimatas yra alpinis – šaltos žiemos ir šiltos, sausos vasaros. Temperatūra svyruoja nuo vidutinės iki -1&nbsp;°C sausio mėn. ir 20&nbsp;°C liepos mėn. Kritulių per metus iškrinta apie 808 mm.

## Istorija

Miestas įkurtas IX a. pradžioje. Andoros kunigaikštystės centru tapo 1278 m. Nuo 1993 m., kai buvo priimta pirmoji šalies konstitucija, nustatanti parlamentinę demokratiją, mieste įsikūrė dauguma valstybinių įstaigų.

## Susisiekimas

Nuo miesto iki artimiausių oro uostų Tulūzoje, Žeronoje, Perpinjane ir Barselonoje yra trys valandos kelio. Andoroje nėra traukinių stočių, o autobusų linija jungia miestą su Hospitaletu, kuri yra pagrindinis taškas kelionei į Paryžių.

## Sportas
### Futbolas
* Casa Estrella del Benfica
* Constel·lació Esportiva
* FC Lusitanos la Posa
* CE Principat
* FC Rànger's
* FC Andorra Veterans
* CF Esperança d'Andorra

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Andora  (anglų, ispanų, prancūzų k.)
Bandar Seri Begavanas

**Bandar Seri Begavanas** () – miestas Borneo saloje, Brunėjaus sultonato sostinė. Miestas išsidėstęs šiaurinėje šalies dalyje, prie Brunėjaus upės, greta jos žiočių (įtekant į Brunėjaus įlanką Pietų Kinijos jūroje). Didelis vandenyno uostas (1972 m. Muaroje iškastas giliavandenis uostas), verslo centras, didelis žemės ūkio gėrybių turgus, išvystyta medžio apdirbimo ir laivų remonto pramonė.

Yra vyriausybės pastatai, Brunėjaus universitetas (įkurtas 1985 m.). Miesto įžymybės – karališkieji rūmai ir viena iš didžiausių Azijoje mečečių (*Omar Ali Saifuddin*).

## Etimologija

Iki 1970 m. miestas buvo žinomas kaip ***Brunei Taunas*** (), tačiau buvo pervadintas Bandar Seri Begavanu buvusio sultono Omar Ali Saifuddien III garbei, valdžiuosio sultonatą 1950–1967 m. Kadangi šis sultonas 1967 m. atsisakė sosto savo sūnaus Hassanal Bolkiah naudai, tai miesto vardas pabrėžia buvusio sultono kilnumą – *Seri Begawan* (sanskrite *Śrī Bhagavān*) reiškia „švytintis, šventas“. Sudėtinė dalis *Bandar* reiškia triukšmingą miesto centrą, nors turi ir reikšmę „beždžionė“.

## Sportas
* Kasuka FC (kasukos futbolo klubas).

## Galerija

Kampong Ayer(4).JPG|Kaimas ant vandens Kampong Ajeras
Beside_the_Omar_Ali_Saifuddin_Mosque_BSB.jpg|Laivas
Panorama Bandar Seri Begawan 19.05.2018.jpg|Miesto centras
Omar Ali Saifuddin Mosque.JPG|Omaro Ali Saifudino mečetė


## Miestų partnerystė
*  Nankinas, Kinija.
*  Pchenjanas, Šiaurės Korėja.
*  Havana, Kuba.
*  Kubos Santjagas, Kuba

## Šaltiniai
Sovetas

**Sovetas** () – miestas Pietų Afrikos Respublikoje Gautengo provincijoje, apie 15 km į pietvakarius nuo Johanesburgo centro. 1,70 mln. gyventojų (2005). Tai didelis miestas, kuriame daugiausia gyvena juodaodžiai; dauguma jų dirbti vyksta į Johanesburgą.

## Istorija
XX a. šeštajame dešimtmetyje, apartheido režimo metu, Sovetas buvo pastatytas kaip savarankiškas gyvenamasis rajonas. Iki tol juodieji gyveno vyriausybės paskirtose teritorijose baltųjų gyvenvietėse. 1976 m. birželį miesto juodaodžiai (daugiausia – moksleiviai ir studentai) protestavo prieš afrikanso kalbos kaip privalomos mokyklose įvedimą. Dėl neramumų buvo nužudyta apie 500 žmonių, daugiausia – jaunimo ir vaikų.

## Pavadinimo kilmė

Miesto, kuris susikūrė iš keleto juodaodžių gyvenviečių, pavadinimą lėmė jo vieta artimiausio didmiesčio – Johanesburgo – atžvilgiu: Sovetas yra į pietvakarius nuo jo, ir iš pradžių buvo vadinamas *South West Township* („Pietvakarių gyvenvietė“), o vėliau miestui pavadinti buvo paimtos pirmosios dvi raidės iš kiekvieno žodžio: So + We + To.
Achagaras

**Achagaro kalnynas** () – didžiulė, tuščia, beveik Prancūzijos dydžio plynaukštė Sacharos centre. Teritorijos plotas apie 550 000 km². Aukščiausia vieta – pietryčių Alžyre esantis Tahato kalnas (2918 m).

Iš trijų pusių apsuptas kyšančių uolų, vakaruose Achagaras  pereina į Tanezrufto plynaukštę („Troškulio šalį“).

Nors Achagaras, arba Hogaras, vadinamas kalnynu, iš tikrųjų tai plynaukštė. Jos viduryje, Atakoru vadinamoje srityje, atvėsę lavos srautai sudarė vulkanines uolienas, kurios sulūžinėjo ir suskilinėjo kaip milžiniškos šlako krūvos paviršius.

Iš šio klodo beveik iki 3000 m aukščio kyla gausybė bokštų, kūgių ir strėlių, susidariusių iš fonolito vulkaninės uolienos. Lavai vėstant uoliena sutrūkinėjo į pailgas prizmes, panašias į milžiniškus stačius šparagų ryšelius ar vargonų vamzdžius. Vien Atakoro teritorijoje yra daugiau kaip 300 šių monolitų. Klajoklių tuaregų gentis, mažiausiai 2000 metų gyvenanti Achagare, vadino šią vietovę *Assekrem* („pasaulio galas“).

Tarp tų kalnų visiškai nėra augmenijos, maža jos ir visame Achagaro masyve. Kritulių iškrinta retai ir nedaug, tačiau vienur kitur stačiasieniuose kanjonuose vanduo susirenka į duburius ir sudaro sąlygas augti šiokiems tokiems žalumynams – tai sukuria iliuziją, kad gilumoje vėsiau.

Tautos vardas – tuaregai – arabiškai reiškia „Dievo paliktieji“, nes jie vėlai atvirto į islamą ir iki šiol kiek nukrypsta nuo griežčiausių šio tikėjimo dogmų. Moterys nedengia veido ir turi daug įtakos šeimos reikalams; tuaregų šeimos daugiausia monogaminės.

Šiandien Achagaro regionas yra gausiai lankomas turistų.

## Galerija

image:اسكرام_2_-_تمنراست.jpg
image:Caravane_hoggar1.jpg
image:Hoggar1.jpg
image:Hoggar2.jpg
image:Hoggar4.jpg
image:Hoggar5.jpg
image:Hoggar6.jpg
image:Hoggar7.jpg
image:Hoggar8.jpg
image:Hoggar9.jpg
image:Hoggar10.jpg


## Šaltiniai
Antineutronas

**Antineutronas** – neutrono antidalelė. Ji neturi elektrinio krūvio. Antineutronas yra subatominė dalelė (antinuklonas), kurio masė – 939,6 &nbsp;MeV/*c*² (1,6749&nbsp;×&nbsp;10<sup>−27</sup>&nbsp;kg, kiek didesnė už antiprotono. Antineutrono masė sutampa su neutrono mase. Tai yra patikrinta 9×10-5 dalies neutrono masės tikslumu.

Laisvas antineutronas skyla į pozitroną, neutriną ir tampa antiprotonu. Skilimas vyksta dėl to, kad antineutrono masė yra šiek tiek didesnė už antiprotono ir jam yra energetiškai naudingiau suskilti. Vidutinė gyvavimo trukmė – 886 s.

Antineutrono magnetinis momentas yra priešingas negu neutrono. Antineutrono yra +1,91 µN, o neutrono – -1.91 µN.

Kadangi nei neutronas, nei antineutronas neturi krūvio, šiuo požiūriu jie vienas nuo kito nesiskiria. Skirtingai nuo neutrono, antineutronas susideda iš trijų antikvarkų (dviejų anti-„žemyn“ ir vieno anti-„aukštyn“)

Antineutronas buvo atrastas 1956, praėjus metams po antiprotono atradimo.
Kalankė

**Kalankė** (*Kalanchoe*) – storalapinių (*Crassulaceae*) šeimos sukulentinių augalų gentis, kurioje yra apie 125-150 rūšių, augančių Pietų Afrikoje, Pietų ir Pietryčių Azijoje ir Pietų Amerikoje.

Dažniausiai auginamos šios rūšys:
*Raudonžiedė kalankė (*Kalanchoe blossfeldiana*)
*Pūkuotoji kalankė (*Kalanchoe tomentosa*) 
*Plunksninė kalankė (*Kalanchoe pinnatum*) 
ir kt.
Tenerė

**Tenerė** – dykuma Sacharoje. Šis kraštas dėl ypatingo gyvybės stygiaus vadinamas dykuma dykumoje, jis taip toli nuo jūros, kaip tik įmanoma tik Sacharoje.

Tenerės dykumoje driekiasi kopų (tarp jų yra ir aukščiausia pasaulyje – apie 244 m) grandinės, joje yra žvyro dengiamų dykumos vėjų ardomų plynaukščių, ir uolų darinių.

Rytiniame Tenerės pakraštyje įsikūrusiame Bilmos oazės kaime prasideda kupranugarių karavanų kelias į Agadeso prekyvietę – 560 km per dykumą tuaregai gabena valgomąją druską. Druską tuaregai išgauna Bilmos apylinkėse: gamtiniuose druskos kloduose iškasamos duobės ir prileidžiamos vandens. Gruntinė druska ištirpsta, ir vandens paviršiuje susidaro druskos kristalų plutelės. Kelionė iki Agadeso, didžiausios prekyvietės ir kupranugarių turgaus Airo plynaukštėje, trunka 15 ar daugiau dienų. Tačiau kupranugarių vilkstinės su vedliais tampa praeitim, nes šiandien tuaregai vis dažniau sėda prie automobilio keturiais varomaisiais ratais vairo ir sutrumpina žygį per dykumą iki kelių dienų.

*[[Bilmos ergas]]* – smėlio platybė, nusidriekianti 1200 km į rytus per Nigerį į Čadą. Pietinę ergo dalį sudaro vienodos kopos – milžiniškos, iki 160 km ilgio ir 1 km pločio, lygiagrečios smėlio keteros. Kopas skiria vadinamieji koridoriai, jais pirkliai veda karavanus.

Po šias žemes klajojantys tuaregai dėl veido spalvos vadinami „mėlynaisiais žmonėmis“. Nors kiti musulmonai to nedaro, tuaregų vyrai dengia veidus. Mėlyni audeklo, kuriuo jie apsimuturiuoja galvą ir veidą, dažai įsitrina į odą – iš to atsirado jų pravardė.

Tenerės dykumoje naktį temperatūra smarkiai krinta, dienos temperatūra nuo nakties gali skirtis net 38&nbsp;°C.

1991 m. Tenerės dykuma įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.
Haris Poteris ir Netikras Princas

**Haris Poteris ir Netikras Princas** – šeštoji britų rašytojos J. K. Rowling knyga apie Harį Poterį, pasirodžiusi 2005 m. birželio mėnesį. Lietuvių kalba ši knyga buvo išleista 2006 m. sausio mėn.

## Pavadinimas
Angliškas knygos pavadinimas šiek tiek skiriasi nuo lietuviškojo. Knyga vadinasi *Harry Potter and the Half-Blood prince*, tačiau lietuviškas vertimas skamba kiek kitaip – „Haris Poteris ir Netikras princas“. Pabrėžtina yra tai, kad žodį „Half-Blood“, remiantis knygos kontekstu, būtų tiksliau versti kaip „puskraujis“ arba „negrynakraujis“.

## Siužetas

Knygoje aprašomi šeštieji Hario Poterio ir jo draugų mokslo metai Hogvartso kerėjimo ir burtų mokykloje.

Kitaip nei penktojoje dalyje, Dumbldoras daug daugiau laiko praleidžia su Hariu, nes šis jaučiasi kaltas, jog pats asmeniškai praeitais mokslo metais nemokė Hario. Būdamas su direktoriumi Haris pastebi, kad profesoriaus Dumbldoro ranka stipriai sužeista ir niekaip nepagyja. Taip pat Dumbldoras su Hariu išsiaiškina, kaip galima nugalėti Valdovą Voldemortą (Haris tai sužino iš naujo nuodų ir vaistų mokytojo, profesoriaus Trimito). Pasirodo, jog Tamsos Valdovo nemirtingumo paslaptis slypi horokrusuose – stebuklinguose daiktuose, kuriuose magas gali paslėpti keletą savo sielos dalių. Haris ir Dumbldoras leidžiasi jų ieškoti. Jiems pavyksta aptikti vieną horokruso buvimo vietą, tačiau paaiškėja, kad ten jau kažkas buvo ir sunaikino horokrusą…

Knygoje nepamirštamas Drakas Smirdžius. Haris visus mokslo metus įtaria jį esant „Mirties Valgytoju“ ir pasirodo, jog tai tiesa. Taip pat Haris tampa savo kvidičo komandos kapitonu bei įsimyli Ronio seserį Džinę.
 
Knygos kulminacija – Dumbldoro mirtis nuo Sneipo rankos(Sneipas ir yra netikras princas). Taigi kaip ir kiekvienais metais, Hogvartsas neteko dar vieno apsigynimo nuo juodosios magijos mokytojo (Sneipas šiais mokslo metais gavo Apsyginimo nuo juodosios magijos mokytojo vietą), nes Sneipas kartu su Draku bei jo į Hogvartsą įleistais „Mirties Valgytojais“ paspruko… Hariui su draugais ir visa burtininkų bendruomene beliko garbingai palydėti Dumbldorą anapilin…

## Nuorodos
* Oficiali J.K Rowling svetainė
* Oficiali Hario Poterio svetainė
Asalis

**Asalis** (, ) – ežeras centriniame Džibutyje. Tai sūriausias Žemės vandens telkinys, kuris plyti geografiškai vienoje neramiausių Žemės vietų.

## Geografija ir klimatas
Asalio ežeras yra žemiausia Afrikos žemyno vieta (155 m žemiau jūros lygio), o dėl 57&nbsp;°C vasaros temperatūros – ir viena karščiausių. Abu šie veiksniai lemia dar vieną rekordinę ypatybę – tai sūriausias vandens telkinys Žemėje, 10 kartų sūresnis negu vandenynas ir net sūresnis už Negyvąją jūrą.

Asalio ežeras yra viena nesvetingiausių planetos vietų. Juodų, šlakingų lavos kalvų fone saulės išdegintoje vietovėje beveik nėra augmenijos, išskyrus atsitiktinai išstypusį erškėtį. Beveik nėra ir gyvūnų. Lygumos aplink ežerą padengtos druskomis, kartais sudarančiomis vaizdingus darinius.

## Geologija
Asalio ežero ypatumus galima paaiškinti jo padėtimi – jis yra priešais Raudonosios jūros įeigą, Afarų įdubos kampe. Čia sueina trys didieji mūsų planetos pamatų lūžiai – Rytų Afrikos lūžis, Raudonosios jūros ir Adeno įlankos riftai, čia dažnai vyksta žemės drebėjimai.

Be to, Afarų įduboje nesiliauja vulkaniniai procesai, ir išsilydžiusios uolienos milijonus metų trykšta į paviršių. Tokie reiškiniai paprastai vyksta jūros dugne, pavyzdžiui, Atlanto vandenyne, kurio dugnas palei vidurio duburius nuolatos atsinaujina. Iš tikrųjų Afarų įduba irgi būtų apsemta, jeigu ne pakrantės Danakilių kalnagūbris, užtveriantis kelią Raudonajai jūrai. Užtat šis kraštas – retas sausumoje susidariusio Žemės plutos tipo pavyzdys, toks paprastai būna vandenynų dugne.

Vis dėlto, nepaisant kalnų barjero, didelė Asalio ežero vandens dalis patenka iš jūros. Jis per uolienas prasisunkia į gilų ežero duburį, čia jį papildo vanduo, tekantis nuo kalvų per trumpus žiemos lietus. Jūros vandens druskos ir nuo kalvų nuplauti mineralai kaupiasi ant tų, kurie ilgainiui nusėdo grunte.

Tačiau ši žemė ne visada buvo tokia sausa kaip dabar. Maždaug prieš 10 000 metų klimatas buvo gerokai drėgnesnis, o ežero paviršiaus lygis 80 m aukščiau už dabartinį; tai liudija potvynių lygį žyminčios gėlo vandens moliuskų kriauklės, likusios ant aplinkinių kalvų. Tačiau didžioji buvusio ežero dugno dalis dabar virtusi balta lyguma.
Zoisitas

**Zoisitas** – silikatų klasės mineralas, kalcio aluminio hidroksido sorosilikatas, priklausantis epidotų grupei. Zoisitas pavadintas Austrų mokslininko Bairono Sigmundo Zoiso von Endelsteino (*Baron von Zois*) garbei, kuris šį mineralą 1805 metais atrado Sau-Alp kalnuose Austrijoje. Pradžioje buvo pavadintas pagal suradimo vietą **Saualpitu**.

Zoisitas slūgso prizmiškais, ortorombiškais kristalais ar masyvioje formoje ir randamas metamorfinėse uolienose bei pegmatituose.

Kietumas pagal Moso skalę šiek tiek didesnis nei 6 ir priklausomai nuo atmainos specifinis tankis gali būti nuo 3.10 iki 3.38.

Permatomas zoisitas priskirtas brangakmeniams, o nuo permatomo iki nepermatomo paprastai skaldomas skulptūros darbams. Zoisitas gali būti mėlynas, violetinis, žalias, pilkas, geltonas, rudas ar bespalvis.

Zoisitas randamas Tanzanijoje (tanzanitas), Kenijoje (aniolitas), Norvegijoje (tulitas), Šveicarijoje, Autrijoje, Indijoje, Pakistane ir JAV.
Velomobilis

**Velomobilis** yra dviejų ar daugiau ratų (dažniausiai trijų), žmogaus jėga (dažniausiai pedalais) varoma, žema transporto priemonė.
Lotyniškai *velox* – „greitas“, mobilis – „judantis“.

Vairuotojas velomobilyje sėdi patogiai (dažniausiai šiek tiek atsilošęs) ir pedalus mina ištiesęs į priekį kojas. Pasaulyje velomobiliais dažniausiai vadinamos tik tokios žmogaus jėga varomos transporto priemonės, kurios turi gaubtą, o Lietuvoje taip vadinamos ir neturintys gaubto, pusiau gulom minami dviračiai (, ). Gaubtas mažina oro pasipriešinimą, taip pat apsaugo nuo blogų oro sąlygų, lietaus, sniego, vėjo. Kai kuriuose modeliuose važiuojančiojo galva nėra paslepiama po gaubtu; dėl to yra geresnis matomumas, girdimumas, tačiau neapsaugoma nuo oro sąlygų.

## Velomobilių transportas
1930 m. dviračių varžybose vidutinio lygio sportininkas velomobiliu aplenkė dviračius. Jo rezultatai buvo anuliuoti. Uždrausta dviračių lenktynėse naudoti tokios konstrukcijos priemones.

Velomobiliais patogiau ir komfortiškiau važiuoti nei įprastais dviračiais. Kitaip, nei automobiliai, jie neteršia atmosferos, neskleidžia didelio triukšmo, mažesnė tikimybė sukelti pavojingą avarinę situaciją.

Velomobiliai daugiausiai yra paplitę Nyderlanduose, Vokietijoje, Danijoje.

Šiuolaikiniuose velomobiluose kartais įtaisomi elektriniai įrengimai sumažina kojų apkrovą - elektros pagalba sustiprinamas ratų sukimasis. Ši sistema panaudojama važiuojant įkalnėje.

Pasaulyje velomobilius bei gulimuosius dviračius gamina daug mažiau gamintojų, negu įprastus dviračius. Nėra daug ir besinaudojančių jais.
Todėl net ir nesudėtingų konstrukcijų gulimi dviračiai yra brangesni už įprastus. Nemažai velomobilių yra gaminami mėgėjų.

## Lietuvoje
1975–1990 m. doc. dr. Vytautas Dovydėnas propagavo velomobilius, kurie pasak jo turėję ne tik pradėti naują dviračių erą, bet ir iš miestų dalinai išstumti automobilius. Jis spausdino straipsnius, išleido keletą knygų, su pasekėjais gamino velomobilius, pats Vilniaus gatvėmis jais važinėja į darbą ir laisvalaikiu.

Nemažai velomobilių Lietuvoje yra pagaminęs ir tebegamina šiaulietis Rimantas Martinkėnas.

2003 rugsėjo 5 d. Šiaulių dviračių muziejuje atidaryta paroda „Įdomių konstrukcijų dviračiai“ iš Algirdo Zauko rinkinio. A. Zaukas – Dviračių muziejaus vyr. muziejininkas visais metų laikais besinaudojantis dviračiu kaip transporto priemone. A. Zaukas kolekcionuoja įdomių konstrukcijų dviračius. Parodoje pristatyta 19 biotransporto priemonių: dviračių, motociklų, velomobilių (5 vnt.), paspirtukas ir neįgaliųjų vežimėlis su specialiu važiavimo įrenginiu. Įvairių konstrukcijų velomobilius A. Zauko užsakymu pagamino Rimas Martinkėnas.

## Bibliografija
* Vytautas Dovydėnas. „Velomobiliai“. Mokslas, 1979 m.
* Vytautas Dovydėnas. „Velomobili“. Машиностроение, 1986 m. (7);
* Vytautas Dovydėnas. „Biotransporto ekipažai“. Mokslas, 1988 m. (8).
Šilropė

**Šilropė** (*Sempervivum*) – storalapinių (*Crassulaceae*) šeimos sukulentinių augalų gentis. Mokslinėje literatūroje išskiriamos 40-60 rūšių. Anksčiau buvo aprašytos bent 200 rūšių, tačiau daugelis jų nebėra laikomos atskiromis rūšimis. Yra išvesta apie 3000 šilropių veislių auginamų soduose ir gėlynuose. Tai daugiamečiai, visžaliai augalai.

Šaknų sistema tipiška kalnuose, ant uolingo grunto augantiems augalams.

Lietuvoje soduose, gėlynuose, kapinėse auginama stoginė šilropė (*Sempervivum tectorum*).
Soliteris (stalo žaidimas)

**Soliteris** – vienam žaidėjui skirtas stalo žaidimas, kurį sudaro žaidimo lenta su duobutėmis ir figūros, esančios jose. Žaidimas vyksta vertikaliai arba horizontaliai perkelinėjant vienas figūras per kitas į tuščius laukelius, o tas, per kurias buvo peršokta – nuimti nuo lentos. Laimima tada, kai belieka tik viena figūra pačiame lentos centre. Žaidimas turi du skirtingus variantus: anglišką (kryžiaus formos) ir europietišką (skritulio formos):

   Angliškas       Europietiškas
 **    * * *             * * ***
 **    * * *           * * * * ***
 *** * * * * * *     * * * * * * ***
 *** * * · * * *     * * * · * * ***
 *** * * * * * *     * * * * * * ***
 **    * * *           * * * * ***
 **    * * *             * * ***

Žvaigždutėmis (*****) pažymėtos žaidimo figūros, o taškais (**·**) – tušti laukeliai.

Žaidime galimi keturi juodesiai:

 buvo: *** * ·**, tampa: **· · ***  (kertama iš kairės į dešinę)
 buvo: **· * ***, tampa: *** · ·**  (kertama iš dešinės į kairę)
         *****             **·**
 buvo:   *****  , tampa:   **·**    (kertama iš viršaus į apačią)
         **·**             ***** 
         **·**             *****
 buvo:   *****  , tampa:   **·**    (kertama iš apačios į viršų)
         *****             **·**

## Perėjimas
Yra daugybė būdų, kaip pereiti žaidimą, bet juos labai sunku aptikti. Čia aprašytas trumpiausias angliškam žaidimo variantui skirtas būdas, kur laukeliai pažymėti tam tikromis raidėmis:

 **    a b c**
 **    d e f**
 **g h i j k l m**
 **n o p x P O N**
 **M L K J I H G**
 **    F E D**
 **    C B A**

# Figūrą iš lauklio **e** perkelti į **x**
# Figūrą iš lauklio **l** perkelti į **j**
# Figūrą iš lauklio **c** perkelti į **k**
# Figūrą iš lauklio **P** perkelti į **f**
# Figūrą iš lauklio **D** perkelti į **P**
# Figūrą iš lauklio **G** perkelti į **I**
# Figūrą iš lauklio **J** perkelti į **H**
# Figūrą iš lauklio **m** perkelti į **G, I**
# Figūrą iš lauklio **i** perkelti į **k**
# Figūrą iš lauklio **g** perkelti į **i**
# Figūrą iš lauklio **L** perkelti į **J, H, l, j, h**
# Figūrą iš lauklio **C** perkelti į **K**
# Figūrą iš lauklio **p** perkelti į **F**
# Figūrą iš lauklio **A** perkelti į **C, K**
# Figūrą iš lauklio **M** perkelti į **g, i**
# Figūrą iš lauklio **a** perkelti į **c, k, I**
# Figūrą iš lauklio **d** perkelti į **p, F, D, P, p**
# Figūrą iš lauklio **o** perkelti į **x**

Šis perėjimas yra trumpiausias, nes jį sudaro tik 18 ėjimų (tie, kurie padaromi vienu kartu – neskaičiuojami). Jį 1912 metais atrado Ernestas Bergholtas. Kad tai trumpiausias įmanomas variantas, 1964 nustatė Džonas Bizlis.

## Nuorodos
* Iliustruotas E. Bergholto metodas
Gintautas Venislovas

**Gintautas Venislovas** (1973 m. gegužės 1 d. Vilniuje) – choro dirigentas, pedagogas, kompozitorius.

## Biografija

Lankė Vilniaus 31-ąją vidurinę mokyklą ir 1980–1987 mokėsi „Ąžuoliuko" muzikos mokykloje. 1991–1995 choro dirigavimą studijavo Lietuvos muzikos akademijoje (doc. V. Miškinio klasė), o 1997 čia įgijo magistro laipsnį (vadovas doc. V. Miškinis). 1995 tobulinosi choro dirigavimo meistriškumo kursuose, kurie vyko Lietuvos muzikos akademijoje (vadovas Stuttgarto kamerinio choro ir simfoninio orkestro dirigentas F. Berniūsas).

Nuo 1991 G. Venislovas Vilniaus berniukų chorų „Ąžuoliukas“ chormeisteris, nuo 1993 „Ąžuoliuko" muzikos mokyklos vyresniųjų klasių berniukų choro ir dirigavimo mokytojas.

Nuo 1993 Vilniaus Šv. Kazimiero bažnyčios kamerinio choro „Brevis“ meno vadovas ir dirigentas. Choras parengė įdomių užsienio ir lietuvių kompozitorių kūrinių koncertinių programų, gieda bažnyčiose, koncertuoja Lietuvoje ir užsienyje: Estijoje, Slovėnijoje, Belgijoje, Italijoje. 1996 tarptautiniame chorų konkurse Slovėnijoje (Maribore) „Brevis“ pelnė Grand Prix ir publikos prizus, o choro vadovas apdovanotas aukščiausiu dirigento prizu. Tų pačių metų tarptautiniame chorų konkurse Belgijoje (Maasmechelene) vilniškiai kamerinių chorų grupėje laimėjo pirmąją vietą. 1997 „Brevis“ sėkmingai pasirodė tarptautiniame chorų festivalyje Italijoje (Legnano), o tarptautiniame chorų konkurse Ispanijoje (Tolosoje) laimėjo keletą prizinių vietų. 1998 II Pasaulio lietuvių dainų šventės konkurse Vilniuje „Brevis" gavo Grand Prix, o jo vadovas pripažintas geriausiu dirigentu. 1995 choras išleido audiokasetę.

G. Venislovas reiškiasi ir kaip kompozitorius. Sukūrė dainų, giesmių ir motetų, kameriniam chorui a cappella parašė „Missa brevis".

Nuo 1997 Vilniaus savivaldybės kamerinio mišriojo choro „Jauna muzika" chormeisteris – dirigentas. 1997 jis apdovanotas Lietuvos muzikų rėmimo fondo specialia premija.

## Šaltiniai

Boleslovas Zubrickas. Pasaulio lietuvių chorvedžiai: enciklopedinis žinynas. Vilnius, 1999.
Luzoninės vandeninės žiurkės

**Luzoninės vandeninės žiurkės** (*Celaenomys*) – pelinių (*Muridae*) šeimos graužikų gentis, kurioje vienintelė rūšis – luzoninė vandeninė žiurkė (*Celaenomys silaceus*). Gyvūnas vidutinio dydžio, apie 19,5 cm ilgio, uodega – 11 cm il}gio. Ausys vidutinio dydžio, pilkos. Akys mažos. Uodega apaugusi retais plaukais. Kailis švelnus, tankus, bet trumpas. Nugara pilka, pilvas šviesiai pilkas. Burnos šonai beveik juodi.

Paplitusios Filipinų salyne (Luzono saloje). Apsigyvena kalnuotų miškų pašlaitėse iki 2000-2500 m aukštyje virš jūros lygio. Ekologija neištirta.

Kai kurie autoriai šią rūšį priskiria dryžuotųjų žiurkių (*Chrotomys*) genčiai.