open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Gargždų pėsčiųjų viadukas

**Gargždų pėsčiųjų viadukas** – pėsčiųjų viadukas, stovintis Gargžduose, kertantis senąjį Žemaičių plentą (kelią ) prie rytinio įvažiavimo į miestą, įkalnėje nuo Minijos upės slėnio ir Gargždų tilto. Jis sujungia abipus Tilto gatvės su stačiais šlaitais įsikūrusias Gargždų bažnyčią ir kleboniją su miesto ligonine.

Vietinių dar vadinamas Klebono tilteliu. Jis buvo pastatytas 1938 m. Tiltelio poreikis atsirado, kai buvo tiesiama dabartinė Tilto g. atkarpa (buvusio Žemaičių plento dalis), mat gilia iškasa gatvė perskyrė senosios klebonijos teritoriją ir buvusią jungtį tarp klebonijos sodybos ir bažnyčios pastatų. Siekiant palengvinti klebono ir kitų bažnyčios tarnų judėjimą tarp bažnyčios ir klebonijos, kurioje jie gyveno, buvo nutiestas pėsčiųjų viadukas. 1968 m. Gargždų ligoninę perkėlus iš Žemaitės g. į buvusios klebonijos sodybos vietą, Klebono tiltelis tapo pėsčiųjų jungtimi tarp Gargždų ligoninės ir bažnyčios. Tai buvo pirmas tarpukario pėsčiųjų viadukas per magistralinį kelią. Regioninės reikšmės inžinerinis paminklas, nuo 1993 m. įrašytas į LR Kultūros vertybių registrą.

2017 m. buvo rengiamasi kapitaliniam statinio remontui pagal UAB „Plentprojekto“ parengtą techninio darbo projektą. Gyventojai jau skundėsi kritine viaduko būkle, krentančiomis konstrukcijomis, nes ne kartą statinį kliudė ir apdaužė pravažiuojančios didelių gabaritų transporto priemonės su kroviniais.

2022 m. buvo numatyta restauruoti gelžbetonines viaduko konstrukcijas, dangą ir laiptus, įrengti vandens nuleidimo sistemą, nudažyti gelžbetonines konstrukcijas ir turėklus bei atlikti kitus būtinus darbus. Tuo pat metu tvarkoma Tilto gatvė, įrengiamas pėsčiųjų ir dviračių takas.

## Konstrukcija

Viadukas gelžbetoninės konstrukcijos, originalaus silueto, vieno tarpsnio, iškilęs ant dviejų atramų. Jo ilgis – 21 m, plotis – 2 m, aukštis – 5 m, atstumas tarp laikančių atramų – 12 m. Įrengti betoniniai laipteliai abiejuose viaduko galuose, metalo turėklai, lieto betono danga viršutinėje dalyje.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* 
* Žemaičių plento VII distancijos liepto per plentą ties Gargždais projektas LCVA, f. 390, ap. 5, b. 587, l. 225
Portugesa (upė)

**Portugesa** () – upė Venesuelos vakaruose; Apūrės
kairysis, didžiausias intakas (Orinoko baseinas). Išteka iš Šiaurės vakarų Andų Meridos Kordiljeros. Teka į pietryčius Ljanoso lygumomis, prateka Portugesos, Kochedeso, Barinaso ir Gvariko valstijomis.

Didžiausi intakai: Kochedesas, Pao (kairieji), Gvanarė (dešinysis).

Vidurupyje ir žemupyje vaga labai vingiuota. Laivuojama nedideliais laivais. Pakrančių didžiausia gyvenvietė – Florida.

## Šaltiniai
Bednoriai

**Bednoriai** (, nuo 1938 m. *Stahnsdorf*) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 14 km į pietvakarius nuo Pilkalnio, 21 km į šiaurės vakarus nuo Stalupėnų, prie Draugupės.

## Istorija

Pirmąkart minimi mokesčių mokėtojų sąrašuose 1557 m. *Bednarkeim* pavadinimu. Sprendžiant pagal tai, kad tuo metu Bednoriuose gyvenęs činšininkas prieš tai minimas Kigių mokesčių mokėtojų sąrašuose, vokiečių kraštotyrininko Ervino Špėro (*Erwin Spehr*) manymu, Bednoriai įkurti, atskyrus juos nuo Kigių kaimo. 1564 m. Bednoriuose minimi dar du valstiečiai činšininkai, o 1580 m. – dar trys naujakuriai. 1595 m. kaimo žemė išmatuota: buvo 14 ūbų ir 1 margo ploto (~243 ha). Per ateinančius šimtmečius, kol kaimo pavadinimas nebuvo sunormintas, jis buvo rašomas įvairiai: *Bendnorkeimen*, *Bednarkemen*, *Bednorkem*, *Bednorkehmen*, *Bedtnohren*, *Bednoren* ir *Bednohren*.

XVII a. duomenys apie kaimą skurdūs. Visas kraštas nukentėjo nuo 1625 m. maro, 1656 m. totorių ordų antplūdžio, bet labiausiai – per 1709–1711 m. marą, kai kaimas neteko didesnės dalies gyventojų. 1719 m. valdžios įstaigoms atliekant reviziją, rasta, kad Bednoriuose iš 15 ūbų žemės buvo dirbami tik trys, kaime gyveno 4 valstiečių šeimos. Netrukus atkelta kolonistų: 1736 m. Bednoriuose buvo dirbami 12 ūbų žemės, gyveno dvi zalcburgiečių, viena vokiečių ir penkios lietuvių šeimos: *Simon Tullowaitis*, *Milkus Bunckatis*, *Crisas Naumilkatis*, *Hans Powillatis* ir *Pritzkus Lohlaitis*.

1785 m. Bednoriai buvo karališkasis valstiečių kaimas su 10 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1821 m. – mišrusis (karališkųjų valstiečių ir kulmiškių) kaimas su 90 gyventojų. 1854 m. Bednoriuose buvo 13 gyvenamųjų pastatų ir 100 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Brakupėnų domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai.

XIX a. pr. atsisakius trilaukės žemdirbystės sistemos, kaimas išsiskirstė į vienkiemius. Pirmojo pasaulinio karo metu Bednoriai buvo užimti rusų, kai kurie gyventojai evakuoti į Štetiną, apgriauti pastatai. Tarpukariu kaime buvo 12 sodybų, vaikai lankė Kėkštų mokyklą. Artimiausias pašto skyrius buvo Kusuose. 1944 m. spalį, artėjant frontui, gyventojai evakuoti į Vėluvos apskritį, kaimą prižiūrėjo vokiečių kariuomenė. Frontui sustojus, gyventojai retkarčiais sugrįždavo pasiimti pašaro, ar reikalingų įrankių. 1945 m. sausio 17 d. kaimas užimtas Raudonosios armijos, per karo veiksmus smarkiai apgriautas, vėliau sovietmečiu visiškai išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Erwin Spehr, Stahnsdorf - Chronik eines kleinen Bauerndorfes, iš *Schlossberger Heimatbrief*, 1984 m.
Gvarikas (upė)

**Gvarikas** () – upė šiaurinėje Venesueloje; Apūrės kairysis intakas (Orinoko baseinas). Prasideda aukštumose Pakrantės Kordiljeroje, Karabobo valstijoje. Teka į pietus Ljanoso lygumomis per Aragvos, Gvariko valstijas. Įteka į Apūrę tuoj į rytus nuo San Fernando de Apūrės. Dalis Gvariko tėkmės ties žiotimis atsišakoja ir teka lygiagrečiai su Apūrės žemupiu iki Orinoko. Ši šaka vadinama Apūritu.

Didžiausi intakai: Oritukas, Memas, Paja.

Upės vanduo naudojamas drėkinimui, tiekiamas Karakasui. Įrengta užtvankų kaskada (Kamatagvos, Gvariko). Pagrindinis miestas prie Gvariko – Kalabosas.

## Šaltiniai
Pėsčiųjų viadukas magistralėje A2 (Ukmergė)

** Pėsčiųjų viadukas magistralėje A2 ties Ukmerge** – inžinerinis statinys automagistralės  72-ajame kilometre, stovintis šalia Žemaitkiemio sankryžos Ukmergės rytiniame pakraštyje, šalia kelio  ašies. Tai šiuolaikiškas plieninis, arkinis pėsčiųjų viadukas, užtikrinantis saugų gyventojų judėjimą tarp priešingose pusėse esančių autobusų stotelių („Nuotekų kryžkelė“) ir gretimų gyvenviečių. 2016 m. duomenimis, tai buvo vienintelis šią automagistralę kirtęs pėsčiųjų viadukas. Viadukas yra vienas iš konkurso „Lietuvos metų gaminys 2017“ nugalėtojų statybos ir statybinių medžiagų pramonės grupėje.

Pėsčiųjų viaduką 2015-2016 m. pastatė AB „Panevėžio keliai“. Projektas Ukmergės miesto Nuotekų gatvės sankryžoje su A2, t. y. Žemaitkiemio sankryžoje, kartu apėmė ir magistralės avaringą 1,223 km ilgio ruožą. Šioje atkarpoje nutiesti jungiamieji keliai bei padaryti išplatinimai abiejose kelio pusėse su dviem žiedinėmis sankryžomis, įrengtomis prie magistralės tilto per Šventąją, už 0,8 km Panevėžio kryptimi. Priešingoje pusėje nuo pėsčiųjų viaduko, 2 km link Vilniaus, stūkso viadukas magistralės ir kelio  sankryžoje. 

## Konstrukcija

Statybų pradžioje buvo supilta žemės sankasa pėsčiųjų viadukui įrengti, pastatytos viaduko atramos. Įrengti dviejų tipų pamatai atramoms pastatyti: gręžtiniai ir gilieji. Pagrindinės atramos – iš monolitinio betono, o pandusų ir laiptatakių atramos – plieninės. Pėsčiųjų ir dviračių takai nutiesti abiejose magistralės pusėse nuo įvažiavimų į Ukmergę ir gretimo Jogvilų kaimo link. Takų plotis siekia nuo 1 iki 3,24 m.

Viaduko konstrukciją sudaro plieninės 58 m ilgio, 77 t svorio arkos, kurių apatinėje dalyje įrengta perdanga su lieta betonine kelio danga pėstiesiems ir dviratininkams. Statybai išskirtinumą suteikė tai, kad visa viaduko konstrukcija buvo surenkama vietoje, ir nestandartiškai vykdomi jos kėlimo darbai. ‎Viadukas pasižymi ypatinga konstrukcija. Perdangos svorio centras dėl nestandartinių inžinerinių sprendinių yra ne perdangos apačioje, todėl jos kėlimas ir pasukimas bei pastatymas ant atramų buvo sudėtingesnis. Plieninės konstrukcijos buvo pagamintos gamykloje Lenkijoje ir Lietuvoje pristatytos tiesiai į statybvietę kelyje. Čia metalo segmentai ant žemės buvo tarpusavyje sujungti suvirinimo būdu. Arka kėlimui buvo parengta magistralės skiriamojoje juostoje, nukreipta išilgai kelio. Visa 58 m ilgio, 77 t svorio konstrukcija dviem kėlimo kranais buvo pakelta ir uždėta ant anksčiau paruoštų atramų. Darbai vyko naktį, eismą sustabdžius trims valandoms ir nukreipus per Ukmergės miesto apylanką. 

Viadukas neturi tarpinės atramos, visa jo konstrukcija atremta į dvi kraštines atramas už kelio važiuojamosios dalies ribų, todėl tai sumažina eismo įvykių riziką. Viaduko gabaritai leidžia važiuoti automobiliams, kurių aukštis su kroviniu siekia 5,5 m. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Pėsčiųjų viaduko magistralėje A2 užkėlimas ant įrengtų atramų *youtube.com*
Paragva (Karoni)

**Paragva** () – upė pietryčių Venesueloje, Bolivaro valstijoje; Karoni kairysis, didžiausias intakas (Orinoko baseinas). Prasideda Gvianos plokščiakalnyje, Marutanio kalnuose prie Brazilijos sienos. Teka į šiaurę plokščiakalniu. Įteka į Guri tvenkinį.

Didesni intakai: Ičunas, Kurutu, Marikas, Karunas, Barialonas, Orisas, Asa, Čigvao.

Vaga slenkstėta. Pakrantėse įsikūrę pemonų kaimai.

## Šaltiniai
Barz

**Barz** – deivė Kaukazo tautų (lakų, lezginų, darginų, avarų) mitologijoje, Mėnulio personifikacija. Lezginai ją vadino Varz, darginai – Badz, o avarai – Moc. Rutulų mitologijoje Mėnulio dievybė Vaz buvo vyriškosios lyties. Įsivaizduota kaip graži mergina (rutulų mitologijoje – jaunuolis).

## Mituose
Pasakojama, kad Mėnulis ir Saulė (Barg) mylėję vienas kitą. Tuomet Mėnulis ėmęs girtis esąs gražesnis už Saulę, tvirtinęs, kad į jį žiūrima daugiau. Saulė sviedusi Mėnuliui į veidą purvo gumulus, kurių nebuvę įmanoma nuvalyti. Taip atsiradusios Mėnulio dėmės. Mėnulis įsižeidęs ir pabėgęs nuo Saulės. Ši, supratusi savo kaltę, bandanti Mėnulį pasivyti, tačiau veltui.

Anot rutulų mito, iš pradžių Mėnulis (Vaz) ir Saulė (Virig) buvę žmonės – brolis ir sesuo. Brolis pamilęs seserį, kuri buvusi neregėto grožio. Beruošdama tešlą, sesuo mostelėjusi šaukštu, kad brolis nuo jos atstotų. Tešlos gabalai pataikę Vaz į veidą ir palikę jame žymes. Sesuo pavirtusi Saule, o brolis – Mėnuliu.

## Šaltiniai
Skalweit

**Skalweit** – Vokietijoje naudojama lietuvininkų pavardės **Skalvaitis** forma.

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

* August Skalweit (1879–1960) – vokiečių žemės ūkio ekonomistas;
* Bruno Skalweit (1867–1926) – vokiečių dvarininkas, aukštosios mokyklos dėstytojas; 
* Hans Skalweit (1925–1933) – vokiečių regioninis politikas Ziudtonderio apskrityje (dab. Nordfryzlando apskritis, Šlėzvigas-Holšteinas);
* Johannes Skalweit (1844–1887) – vokiečių chemikas ir aukštosios mokyklos dėstytojas;
* Stephan Skalweit (1914–2003) – vokiečių istorikas.
Naujojo Orleano mūšis

**Naujojo Orleano mūšis** () – mūšis, vykęs 1815 m. sausio 8 d. tarp britų armijos, vadovaujamos generolo majoro sero Edvard Pakenham, ir Jungtinių Valstijų armijos, vadovaujamos generolo majoro Andrew Jackson (būsimo JAV prezidento), maždaug už 8 km į pietryčius nuo Naujojo Orleano, netoli Šalmeto Luizianos valstijoje.

Mūšis įvyko praėjus 18 dienų po pasirašytos Gento sutarties, formaliai užbaigusios 1812 m. karą 1814 m. gruodžio 24 d., nes žinios apie susitarimą dar nebuvo pasiekusios JAV iš Europos. Tai buvo britų ir amerikiečių 1812 m. karo paskutinis stambus mūšis. Nepaisant didelio britų pranašumo skaičiumi, karine parengtimi ir patirtimi, Amerikos pajėgos įveikė blogai vykdytą puolimą per kiek daugiau nei 30 minučių. Amerikiečių pusėje buvo apie 330 žuvusių, o britų – apie 2 000.

## Karo veiksmai

1814 m. gruodžio mėn. britų kariuomenė su 10 000 karių, vadovaujamų E. Pakenham, užėmė teritoriją, išsilaipinusi Misisipės aukštupyje. Šiuo manevru buvo siekiama išsikovoti geresnes pozicijas taikos deryboms. JAV 5000 karių su vadu A. Jackson buvo užėmę gynybines pozicijas Šalmete šalia Naujojo Orleano. 1815 m. pradžioje jie buvo apsupti britų pajėgų, kurios sausio 8 d. pradėjo generalinį šturmą. Amerikiečiai sėkmingai atrėmė tris priešo puolimus su labai mažais nuostoliais, prarasdami tik 71 kareivį. Netekę 2000 karių, britai buvo priversti palikti stovyklą Luizianoje. Jie dar planavo plaukti Misisipe aukštyn, tačiau šiame kelyje stovėjo Šv. Filipo fortas, saugojęs Naująjį Orleaną nuo galimo jūrų laivyno desanto iš Meksikos įlankos, ir blokavęs priešui kelią. Sausio 9 d. laivai atakavo amerikiečių įtvirtinimus, tačiau garnizono ir privačių laivų bendromis pastangomis puolimas buvo atremtas. Forto bombardavimas tęsėsi sekančias kitas dešimt dienų, tačiau po to britų laivai sausio 18 d. pasišalino. Praėjus trims dienoms po mūšio, britų štabo karo taryba nusprendė, kad Naujojo Orleano paėmimas ir karo veiksmų tęsimas Luizianoje buvo laikomi pernelyg brangiais, nepaisant žinių apie priešo artilerijos baterijos konfiskavimą vakariniame upės krante. Sausio 19 d. britai paliko savo stovyklą prie *Villeier* plantacijos.

## Šaltiniai
Naujojo Orleano užėmimas

**Naujojo Orleano užėmimas** () – JAV Sąjungos kariuomenės puolamoji operacija, vykusi 1862 m. balandžio 24 – gegužės 1 d., kuri buvo lemiama užimant Naująjį Orleaną. Sąjunga nesutiko pasipriešinimo pačiame mieste, išvengusiame sunaikinimo, kurį patyrė daugelis kitų Pietų miestų. Tačiau ginčytinas ir konfrontuojantis miesto administravimas, kurį vykdė Jungtinių Valstijų kariuomenės karinis gubernatorius, kėlė ilgalaikį pasipiktinimą.

## Mūšio eiga
  
Pagal vadinamąjį „Anakondos planą“, siekdami atkirsti Pietų konfederacijos rytines valstijas nuo vakarinių, Šiaurės pajėgos karo laivais Misisipės upe nuo žemupio pusės puolė didžiausią Pietų konfederacijos miestą Naująjį Orleaną. D. Farragut vadovaujamos eskadros 43 laivai prasiveržė pro upėje nutiestas miestą saugojusias grandines. Pietiečių kariuomenė, sudaryta iš 3000 žmonių, vadovaujama M. Lovell, į mūšį nestojo ir pasitraukė į šiaurę. 1862 m. gegužės 1 d. B. Butler vadovaujama 15 000 šiauriečių kariuomenė užėmė Naująjį Orleaną ir perėmė Misisipės kontrolę, nepalikdama svarbaus uosto iki karo pabaigos.

## Pasekmės

Miesto praradimas  Pietų konfederacijai reiškė vieną svarbiausių pralaimėjimų, buvo svarbus 1861–1865 m. vykusio Jungtinių Valstijų pilietinio karo eigos lūžio taškas.

## Šaltiniai
Kotokai

**Kotokai** (*Kotoko*) – Afrikos tauta, gyvenanti istoriniame Kanemo-Bornu regione: šiauriausioje Kamerūno dalyje ir gretimose teritorijose Čade bei Nigerijoje. Populiacija yra apie 90 tūkst. žmonių.

Jie kalba keliomis giminingomis kotokų kalbomis, kurios priklauso semitų-chamitų šeimos Čadinių kalbų grupei. Savo kalba jie yra giminingi kaimynams musgumams, budumams, mandarams ir kitoms čadinėms tautoms, pvz. hausams.

## Arealas ir įvairovė
Kotokų tradicinis arealas yra molingos ir derlingos žemumų teritorijos į pietus nuo Čado ežero, Logonės upės slėnyje. Jis yra abipus Kamerūno ir Čado sienos. Prie šios upės išsidėstę svarbiausi kotokų miestai. Tame pačiame areale gyvena nuo XVII a. čia atsikėlę šuva arabai ir fulbiai.

Kotokai skaidosi į atskirus subetnosus, kurių kiekvienas kalba atskira kalba ir kiekvienas turi savo centrinę gyvenvietę. Judant iš pietų į šiaurę, jie yra:
* **Lagvanai** (logoniai) yra didžiausias ir svarbiausias etnosas. Jų svarbiausias miestas yra Logonė-Birni, kalba lagvanų kalba.
* **Mserai** (kuseriai). Jų svarbiausias miestas yra Kuseris (šalia jo yra prancūzų statyta Ndžamena), kalba mserų kalba.
* **Džilbiai**. Jų svarbiausia gyvenvietė yra Džilbė, kalba džilbių kalba.
* **Maslamai**. Jų svarbiausia gyvenvietė yra Maslamas, kalba maslamų kalba.
* **Malgbiai**. Jų svarbiausia gyvenvietė yra Gulfėjus, kalba malgbių kalba.
* **Makariai** (mpade). Jų svarbiausia gyvenvietė yra Makaris, kalba makarių kalba.
* **Afade**. Jų svarbiausia gyvenvietė yra Ngala, kalba afade kalba.

## Istorija

Kotokų protėviai atsikėlė į dabartines teritorijas II tūkst. pr. m. e. čadinių tautų migracijų metu. Nuo VI a. pr. m. e. derlingose dykumose jie sukūrė aukšto lygio žemdirbių kultūrą, kuri yra vadinama Sao civilizacija. XIII a. jų žemes nukariavo kanūrių etnoso dominuojama Kanemo imperija, o šiai nusilpus XIV a. kotokai buvo nepriklausomi.

Logonės slėnyje kotokai suformavo miestus valstybes, kurių kiekvienoje susiformavo vietinės monarchijos, susidarė atskiri subetnosai ir kalbos. Šių valstybėlių konfederacija yra žinoma kaip Kotokų karalystė, ir jos svarbiausias miestas buvo Logonė-Birni.

Nuo XVI a. regione politinę ir kultūrinę įtaką turėjo kita kanūrių valstybė – Bornu imperija, dėl ko į regioną kėlėsi kanūriai. XVII a. kotokų regione apsigyveno šuva arabai, o XIX a. – fulbiai. Visos šios tautos palengva skleidė ir stiprino kotokų tarpe islamą, kuris XIX a. tapo pagrindine jų religija.

XIX a. pabaigoje tradicinis kotokų arealas buvo padalintas tarp trijų kolonijinių valstybių. Didžiąją dalį jo užvaldė Vokietijos Kamerūnas, o rytinę ir vakarinę dalis – atitinkamai Prancūzijos Ekvatorinė Afrika ir Šiaurės Nigerija.

## Literatūra
* DeLancey, Mark. (2000). Historical dictionary of the Republic of Cameroon. DeLancey, Mark D. (3rd ed.). Lanham, Md.: Scarecrow Press.
Ranameisa

**Ranameisa** ( – ) – kaimas Estijos šiaurės vakaruose. Išsidėstęs prie Suomių įlankos, administraciškai priklauso Harju apskrities Harku valsčiui. 786 gyventojai (2019 m.).

## Istorija

Gyvenvietė *Leppesgude* vardu minima 1428 m., o 1589 m. rašytiniuose šaltiniuose pirmąkart minimas Ranameisos riterių dvaras. XIX a. pr. iškilo ponų gyvenamasis namas, o 1970–taisiais jis buvo nugriautas, išliko tik pagalbiniai dvaro pastatai.

Nuo XVIII a. apylinkės vis labiau tampa gretimo Talino gyventojų išvykų ir pasivaikščiojimų vieta, XIX a. ėmė augti pavieniai vasarnamiai. Iki šiol Taline išliko į šį kaimą vedanti gatvė. Poilsiautojų traukos centras – 35 m aukščio Baltijos glinto atodanga prie Ranameisos. 1959 m. vietovės kraštovaizdis įtrauktas į saugomų teritorijų sąrašą.

1901–1905 m. buvo pastatyta kaimo bažnyčia.1966 m. iškilo žinomo arch. Voldemaro Herkelio suprojektuota *Merepiiga* () kavinė (šis architektas žinomas ir kaip *Kauno restorano* Tartu mieste projekto autorius). Tapusi itin populiaria *Jūrų mergelė* 1992 m. sudegė. Estijos lietuvių verslininkų prezidento Pr. Mickevičiaus iniciatyva ir lėšomis 2005 m. kaime atidengtas Lietuvos karaliaus Mindaugo stogastulpis (meistras Algimantas Sakalauskas).

## Baltijos glintas prie Ranameisos žiemos metu

Vaizdas:Ilmandu pank, Põhja-Eesti klint 09 (04).jpg
Vaizdas:Ilmandu pank, Põhja-Eesti klint 05 (02).jpg
Vaizdas:Ilmandu pank, Põhja-Eesti klint 05 (04).jpg
Vaizdas:Ilmandu pank, Põhja-Eesti klint 05 (06).jpg


## Išnašos

## Šaltiniai
* Vietovės aprašymas (est)
* Ranameisos dvaras (est)
Vilma Čereškienė

**Vilma Žebrauskaitė-Čereškienė** (g. 1966 m. spalio 25 d. Kaune) – Lietuvos žurnalistė, radijo ir televizijos laidų vedėja.

## Biografija
1973–1984 m. mokėsi Vilniaus 39-ojoje vidurinėje mokykloje, 1974–1981 m. Vilniaus Balio Dvariono vaikų muzikos mokykloje. 1984–1990 m. Vilniaus universiteto Istorijos fakultete studijavo žurnalistiką.

1994–1998 m. LRT žinių tarnybos žurnalistė. 1996 m. stažavosi Šiaurės Karolinos (JAV) Duke universitete. 1998–2002 m. TV3, 2002–2007 m. LNK žinių tarnybos redaktorė, vedėja, 2007–2011 m. BTV laidos „Tarp miesto ir kaimo“ žurnalistė, nuo 2013 m. TV3 projekto „Grožio architektai“, Žinių radijo laidos „Pasaulis pagal moteris“ vedėja.

1997 m. apdovanota UNICEF premija už TV reportažus ir filmą AIDS tema.

## Šaltiniai
Johannes Skalweit

**Johanesas Skalvaitis** (; 1844 m. birželio 23 d. Labguvoje, Rytprūsiai – 1887 m. rugsėjo 4 d. Hanoveryje, Žemutinė Saksonija) – iš Mažosios Lietuvos kilęs vokiečių chemikas ir aukštosios mokyklos dėstytojas.

## Biografija
1870 m. Tiubingene apgynė disertaciją tema „Keletas bandymų organinės chemijos srityje“ ir tapo gamtos mokslų daktaru (). Tais pačiais metais darbas buvo išspausdintas atskira knygute Tiubingeno H. Lauppo leidykloje.

1872 m. Hanoveryje tapo jo paties įkurtos laboratorijos vadovu Eugenui de Heenui () priklausiusiame chemijos fabrike (šiandien tai žinoma įmonė *Honeywell Specialty Chemicals Seelze GmbH*). 1877–1879 m. chemiko pareigose darbavosi Maisto produktų kontrolės tarnyboje. Nuo 1879/1880 mokslo metų J. Skalvaitis buvo Hanoverio aukštojoje technikos mokyklos docentu, dėstė visuomenės sveikatos discipliną.

Vėliau priklausė ir vadovavo *Analitinių chemikų asociacijai*, dirbo šios organizacijos organo „Repertorium der analytischen Chemie für Handel, Gewerbe und öffentliche Gesundheitspflege“ atsakinguoju redaktoriumi.

Buvo vedęs Anną Reichmann, pora užaugino dukterį Augustę ir sūnų Augustą (pastarasis užaugęs tapo žinomu vokiečių istoriku ir ekonomistu).

## Bibliografija (pasirinktinai)
* *Repertorium der analytischen Chemie für Handel, Gewerbe und öffentliche Gesundheitspflege. Wochenblatt für die gesamte angewandte Chemie*. Organ des Vereins analytischer Chemiker. 1.–7. Jahrgang; 2. Januar 1881 bis 31. Dezember 1887, Verlag L. Voss, Leipzig 1881 bzw. Hamburg/Leipzig 1882–1887

## Šaltiniai

* Willibald Reichertz. *Ostdeutsche als Dozenten an der Technischen Hochschule Hannover (1831–1956)* // *Ostdeutsche Familienkunde* Band 55, Heft 3/2007, S. 109–120
Draugupėnai

**Draugupėnai**, **Draupiai** (, *Draupchen*, nuo 1938 m. *Deihornswalde*, nuo 1946 m. ***Muravjovas***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 16 km į vakarus nuo Pilkalnio, 23 km į pietvakarius nuo Lazdynų, Draugupės dešiniajame krante, prie Padraugupės žiočių.

## Istorija

Minimi nuo 1554 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: *Drapupe*, *Dragupe*, *Draupe*, *Traguppe*, *Drauppen*, *Draupchen*, *Draugupöhnen*, *Draugupchen*. 1736 m. Draugupėnuose gyveno 2 zalcburgiečių, 10 vokiečių ir 3 lietuvių šeimos. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 28 ugniakurais, 1821 m. – mišrusis kaimas su vėjo malūnu ir 247 gyventojais. 1854 m. Draugupėnuose buvo vėjo malūnas, 27 gyvenamieji pastatai ir 240 gyventojų. 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Kusų, Brakupėnų domenų valsčiams, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai, buvo 1874 m. įsteigto Spulių valsčiaus kaimas. Tikintieji priklausė Kusų evangelikų liuteronų parapijai. XX a. pr. Draugupėnuose buvo mokykla, paštas, svečių namai, dvaro sodyba. Kaimui priklausė dalis Draugupėnų miško.

Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Vesnovo kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Musgumai

**Musgumai** (*Musgum*), save vadinantys *Mulwi*  – Afrikos tauta, gyvenanti istoriniame Kanemo-Bornu regione: šiaurinėje Kamerūno dalyje ir gretimose teritorijose Čade. Populiacija yra apie 86 tūkst. žmonių.

Jie kalba keliomis giminingomis musgu kalbomis, kurios priklauso semitų-chamitų šeimos Čadinių kalbų grupei. Savo kalba jie yra giminingi kaimynams kotokams, budumams ir mandarams.

## Arealas
Musgumų tradicinis arealas yra molingos ir derlingos žemumų teritorijos į pietus nuo Čado ežero, abipus Kamerūno ir Čado sienos. Per jų teritoriją teka Logonės upė. Jie gyvena į pietus nuo kotokų ir į šiaurę nuo masų. Rytiniai jų kaimynai yra bagirmiai. Musgumų teritorijoje yra Vazos nacionalinis parkas.

Musgumai kalba musgu kalba, tačiau kai kurie autoriai laiko, kad jos atskiri dialektai yra atitolę vienas nuo kito tiek, kad sudaro tris atskiras kalbeles: mpus, beege ir vulum. Musgumams lingvistiškai ir kultūriškai giminingos kitos smulkios regiono tautelės: mbarai, džinai, madžerai, gidarai.
## Istorija ir kultūra

Musgumų protėviai atsikėlė į dabartines teritorijas II tūkst. pr. m. e. čadinių tautų migracijų metu. Nuo VI a. pr. m. e. derlingose dykumose jie sukūrė aukšto lygio žemdirbių kultūrą, kuri yra vadinama Sao civilizacija. XIII a. jų žemes nukariavo kanūrių etnoso dominuojama Kanemo imperija. 

Maždaug tuo metu jie atsiskyrė nuo savo šiaurinių kaimynų kotokų, ėmė formuotis atskira tapatybė. Musilpus Kanemo valdžiai, skirtingai nei kotokai, musgumai nesukūrė stipresnių miestų valstybų, o priklausė Bagirmio karalystei.

Išskirtinis musgumų kultūros bruožas yra kūgio formos molinės sodybos, vadinamos *[[tolekas|tòlék]]*. Jos statomos iš saulėje džiovintų molinių plytų derinant su šiaudais ir nendrėmis. Senovinės technologijos leidžia išgauti apie 9 m aukščio natūralų kupolą, kuris, nepaisant paprastų medžiagų, sugebėdavo atlaikyti didžiulius svorius. Vieną sodybą sudarydavo 5 skirtingų paskirčių kupolai, pastatomi ratu ir sujungiami sienomis. Susidariusioje kiemo erdvėje buvo laikomi gyvuliai.

Nuo XVI a. regione politinę ir kultūrinę įtaką tarp musgumų turėjo kita kanūrių valstybė – Bornu imperija, dėl ko į regioną kėlėsi kanūriai. XVII a. į regioną migravo šuva arabai, o XIX a. – fulbiai. Pastarųjų dėka musgumų tarpe paplito islamas.

XIX a. pabaigoje tradicinis musgumų arealas buvo padalintas tarp Vokietijos Kamerūno ir Prancūzijos Ekvatorinės Afrikos.

## Literatūra
* Steven Nelson, Site and Symbol : framing cultural identities in Mousgoum architecture, Université de Harvard, 1998, 356 p. 
* Jean Cabot et Roland Diziain, Population du Moyen Logone : Tchad et Cameroun, Office de la recherche scientifique et technique outre-mer, Paris, 1955, 76 p.
Mandarai

**Mandarai** (*Mandara*), save vadinantys *Wandala*, *Mura*  – Afrikos tauta, gyvenanti istorinio Kanemo-Bornu regiono pietiniame pakraštyje: šiaurinėje Kamerūno dalyje ir gretimose teritorijose Nigerijoje. Populiacija yra apie 44 tūkst. žmonių.

Jie kalba mandarų kalba, kuri priklauso semitų-chamitų šeimos Čadinių kalbų grupei. Savo kalba jie yra giminingi kaimynams kotokams, budumams ir musgumams.

## Arealas
Mandarai gyvena Mandarų kalnų šiaurinėje dalyje abipus Kamerūno ir Nigerijos sienos, ir davė šiam kalnagūbriui pavadinimą. Šiaurėje regionas leidžiasi į Čado lygumą. Kalnuotose teritorijose į pietus nuo mandarų gyvena smulkios gentys, apibendrintai vadinamos mofu.

Svarbiausi mandarų regiono miestai yra Kerava (Nigerijoje) ir Mora (Kamerūne).

## Istorija

Mandarai kaip atskiras čadinių tautų etnosas ėmė formuotis II mūsų eros tūkstantmečio pradžioje. Į regioną iš šiaurės (Kanemo valstybės) ėmė skverbtis pažangesnė civilizacija, atnešusi žemės ūkį, bronzos lydimo technikas ir kitus pažangius dalykus. Svarbausia žemės ūkio kultūra buvo sorgas.

Manoma, kad mandarai savo valstybę sukūrė XV a., nors legendos sukūrimą nukelia į XIII a. Įkūrimo mitas pasakoja, kad vietos vadė Sukda ištekėjo už medžiotojo Gaya, taip pradėdami valdančiąją dinastiją. Pradėta smulkių gentelių konsolidacija, kuri XVI a. išaugo į Mandaros karalystę. Jos sostine tapo Dulo, o dinastija buvo vadinama Sankre.

Ši nedidelė valstybėlė palaikė tamprius ryšius su Bornu imperija šiaurėje, ir pastaroji turėjo didelę politinę bei kultūrinę įtaką. Valstybė garsėjo savo arkliais, geležies dirbiniais. Visuomenė buvo griežtai stratifikuota, formavosi valdančiųjų, žemdirbių, arklių augintojų, amatininkų, kalvių kastos.
  
XVIII a. pradžioje 25-asis dinastinėje eilėje valdovas Bukar Aaji priėmė islamą ir pavertė savo valstybę sultonatu. Šis žingsnis leido mandarams sustiprėti ir net pradėti karą su gerokai galingesniu kaimynu Bornu. XIX a. valstybę nusiaubė Fulbių džihadas. 1895 m. musulmonų lyderio Muhamado Ahmado pajėgos dar kartą nusiaubė Mandaros sultonatą ir sugriovė senąją sostinę Dulo. Nuo tada sultonas persikėlė į Morą, kur šie tradiciniai monarchai reziduoja iki šiol. 1902 m. valstybė buvo inkorporuota į Vokietijos Kamerūną.

## Literatūra
* Barkindo, Bawuro Mubi (1989). The Sultanate of Mandara to 1902. Stuttgart: Franz Steiner Verlag.
* David Nicholas (2012, Editor), Metals in Mandara mountains' society and culture, Africa World Press.
* Sterner, Judy; David, Nicholas (1991). "Gender and Caste in the Mandara Highlands: Northeastern Nigeria and Northern Cameroon". Ethnology. University of Pittsburgh Press. 30 (4): 355–369.
Leik Čarlsas

**Leik Čarlsas** () – miestas Jungtinėse Amerikos Valstijose, pietvakarių Luizianoje, į rytus nuo Bomonto. Kalkasu administracinės parapijos centras. Pro miestą teka Kalkasu upė, telkšo seklūs Čarlso, Prino ežerai; laivybinis kanalas Leik Čarlsą jungia su Meksikos įlanka.

Yra prekybinis uostas, per kurį išvežami ryžiai, miltai, popierius, fanera, naftos produktai, mediena, baritas, rutilas. Veikia regioninis oro uostas. Leik Čarlsas yra svarbus naftos chemijos pramonės centras. Plėtojama spalvotoji metalurgija (aliuminio), medienos apdirbimo, statybinių medžiagų, chemijos (gumos techninių gaminių, plastikų), plaušienos ir popieriaus pramonė. Apylinkėse siurbiama nafta, gamtinės dujos, kasama siera, taip pat plyti dideli ryžių pasėliai.

Leik Čarlse veikia Makniso (*McNeese*) universitetas (įkurtas 1939 m.), vaikų, *Imperial Calcasieu*, Užgavėnių muziejai. Tarptautinis muzikos ir maisto festivalis, didelė kasmetinė Užgavėnių karnavalo (*[[Mardi Gras]]*) šventė.

## Gyventojai
2010 m. 47 % miesto gyventojų buvo baltieji, 47 % – afroamerikiečiai, 2,1 % – mišrios kilmės. Apie pusė gyventojų – Romos katalikai, kiti – daugiausia protestantai (ypač, pietų baptistai).

## Istorija

Gyvenvietę (Čarlstono vardu) 1861 m. įkūrė žydų prekiautojas Markas Eličė (tiesa, šioje vietoje jau anksčiau būta gyvenviečių). 1867 m. pervadintas į Leik Čarlsą. 1910 m. miestą suniokojo gaisras. XX a. pr. – vid. sparčiai augo kaip naftos gavybos ir naftos chemijos pramonės centras.

## Šaltiniai
Šrivportas

**Šrivportas** () – miestas Jungtinių Amerikos Valstijų pietuose, šiaurės vakarų Luizianoje, ~300 km į rytus nuo Dalaso, Red Riverio dešiniajame krante, priešais Bozer Sitį. Kado administracinės parapijos centras. Yra 2 oro uostai (keleivinis ir sportinis), praeina Dalaso–Džeksono, Naujojo Orleano–Litl Roko geležinkelis ir plentai.

Plėtojama juodoji metalurgija, naftos, gamtinių dujų perdirbimo, tekstilės (medvilnės), chemijos, maisto, medienos apdirbimo pramonė, elektros įrenginių, mašinų dalių, gręžimo ir kasybos mašinų gamyba. Apylinkėse siurbiama nafta, gamtinės dujos, auginami medvilnės pasėliai. Yra kelios karinės oro bazės.

Veikia Luizianos valstijos, Pietų universitetai (abu įkurti 1967 m.), Luizianos valstijos eksponatų, dailės, karinių oro pajėgų ir kiti muziejai, meno galerijos, operos, baleto, vaikų ir kiti teatrai, simfoninis orkestras, botanikos ir zoologijos sodai. Šrivporte vyksta kasmetiniai festivaliai (muzikos – *Holiday in Dixie*, meno – *Red River Revel*).

## Gyventojai
2010 m. 54,7 % gyventojų buvo afroamerikiečiai, 41,16 % – baltieji, 2 % – azijiečiai, 1,5 % – mišrios kilmės (6,5 % bet kurios rasės lotynoamerikiečiai). Dauguma gyventojų – baptistai, yra metodistų, katalikų.

## Istorija
Šrivportas įkurtas 1836–1837 m. indėnų kadų žemėse ir pavadintas verslininko Henrio Milerio Šrivo (*Henry Miller Shreve*) garbei. Kūrėsi kaip upių uostas, per kurį buvo išvežama medvilnė, žemės ūkio žaliavos. 1863–1865 m. buvo Luizianos sostine. Miesto teisės suteiktos 1878 m. Šrivporte 1924 m. dislokuotas karo aviacijos dalinys.

## Šaltiniai
Hancock Whitney Center

**Hancock Whitney Center** (seniau vadintas **One Shell Square**) – dangoraižis Naujojo Orleano verslo rajone, Luizianoje, JAV. Pastatas internacionalinio stiliaus, 212 m aukščio, 51 aukšto. Pastatą suprojektavo architektų firma „Skidmore, Owings and Merril“. Tai aukščiausias pastatas Naujajame Orleane ir visoje valstijoje; dangoraižis yra aukštesnis ir už aukščiausią Luizianos viršūnę, Driskill kalną. Pastatas daugiausiai naudojamas biurų patalpų nuomai, pirmame aukšte yra prekybinės patalpos. Pastato dizainas labai panašus į Hiustono „One Shell Plaza“ ir Denverio „Republic Plaza“ – juos abu sukūrė „Skidmore, Owings and Merril“. Pastato vystytojas – „Hines Interest“. Didžiausia pastato nuomininkė – „Shell Oil Company“. Dabartinis pavadinimas dangoraižiui suteiktas 2018 m. 2018 m. pastatas taip pat įtrauktas į JAV nacionalinį istorinio paveldo vietų registrą. 

## Projektavimas ir statybos
„Hancock Whitney Center“ buvo pastatytas, pasitelkus dvigubų vamzdžių konstrukcijas su plienine šerdimi ir betono perimetru, o verslui buvo atidarytas 1972 m. Pastato išorė padengta itališku travertinu (kalkakmeniu) ir bronziniu stiklu. Bėgant metams buvo susirūpinta dėl atšiaurių orų įtakos kalkakmenio vientisumui. Šie būgštavimai nepasitvirtino, 2005 m. rugpjūtį praūžus uraganui „Katrina“, kuomet pastatas nukentėjo nežymiai – pasitaikė išdužusių langų bei kitų stiprios liūties sukeltų defektų. Nuomininkams į pastatą leista grįžti 2005 m. gruodį. 

1972 m., užbaigus dangoraižį, jis buvo aukščiausias pastatas JAV pietryčiuose, aplenkęs „Wachovia“ Džordžijos banko pastatą Atlantoje. „One Shell Square“ išlaikė aukščiausio pastato JAV pietryčiuose titulą iki 1976 m., kai Atlantoje buvo atidarytas „Westin Peachtree Plaza“. „Hancock Whitney Center“ buvo pirmasis dangoraižis JAV pietinėje dalyje, peržengęs 200 m ribą. 

Ant pastato stogo įsikūrusi avarinė sraigtasparnių nusileidimo aikštelė. 

## Vieta
„Hancock Whitney Center“ riboja Poydras gatvė pietuose, Carondelet gatvė vakaruose, Perdido gatvė šiaurėje ir St. Charles aveniu rytuose.

## Pavadinimas
2017 m. rugpjūtį „Hancock-Whitney Bank“ paskelbė, kad persikels į „One Shell Square“ 2018 m. Pastatas buvo pervadintas, nepaisant to, kad „Shell“ liko didžiausiu pastato nuomininku. 

## Išnašos

## Išorinės nuorodos
* „Hancock Whitney Center“ oficiali svetainė (anglų k.) 
* „Hancock Whitney Center“  „Hines Interests Limited Partnership“ 
* „Lincoln Property Company“ (anglų k.) 
* Boston.com straipsnis (anglų k.)
Lafajetas (Luiziana)

**Lafajetas** () – miestas Jungtinių Amerikos Valstijų pietuose, Luizianos valstijoje, 185 km į šiaurės vakarus nuo Naujojo Orleano, prie Vermiliono upės, kuri jungia Lafajetą su Kranto kanalu. Administracinės parapijos centras. Yra oro uostas. Plentai į Šrivportą, Baton Ružą, Hiustoną, Morgan Sitį. Lafajetas yra svarbus naftos ir dujų gavybos centras (bendrovė „Heymann Oil Center“). Taip pat vystoma tekstilės, maisto (cukraus) pramonė, virvių, taros, juvelyrinių dirbinių gamyba. Veikia Pietvakarių Luizianos universitetas (įkurtas 1898 m.), miesto muziejus, gamtos istorijos muziejus ir planetariumas.

## Gyventojai
2010 m. 68,23 % miesto gyventojų buvo baltieji, 28,51 % – afroamerikiečiai, 1,44 % – azijiečiai, 7,88 % – įvairių rasių lotynoamerikiečiai. 84,2 % gyventojų namie vartojo anglų kalbą, 11,5 % – prancūzų.

Lafajetas yra svarbus kadžunų etnokultūrinės bendruomenės centras.

## Istorija

XVIII a. 7 dešimtmetyje indėnų atakapų žemėse ėmė kurtis išeiviai iš Akadijos. 1824 m. prie Vermiliono jie įkūrė Vermilionvilį. Plėtotas cukranendrių auginimas. Miesto teisės suteiktos 1836 m., o 1884 m. miestas pervadintas generolo Mari Žozefo de La Fajeto garbei. XX a. vid. suklestėjo dėl naftos gavybos.

## Šaltiniai
Yuriko Koike

**Juriko Koike** (, g. 1952 m. liepos 15 d.) – Japonijos politikė, dabartinė Tokijo gubernatorė, buvusi šalies aplinkos (2003–2006 m.) bei gynybos (2007 m.) ministrė, Atstovų rūmų narė (1993–2016 m.).

## Biografija

Juriko Koike gimė Ašijos mieste (Hiogo prefektūra, Japonija). Jos tėvas vertėsi naftos produktų importu, todėl paragino dukrą domėtis arabų šalimis. 1971 m. Koike išvyko studijuoti į Kairo universitetą Egipte. Įgijusi sociologijos bakalauro laipsnį, grįžo į Japoniją, dirbo vertėja iš arabų kalbos. Vėliau perėjo į žurnalistiką, ėmė interviu iš tokių asmenybių kaip Muamaras al Kadafis ir Jesiras Arafatas, dirbo žinių pranešėja.

1992 m. kaip Japonijos naujosios partijos () atstovė buvo išrinkta į Patarėjų rūmus, vėliau kelis kartus perrinkta į Atstovų rūmus. Per šį laiką ne kartą keitė narystę partijose, ilgiausiai (2003–2017 m.) buvo Japonijos įtakingiausios Liberalų demokratų partijos (LDP) nare. Kaip LDP narė buvo paskirta vadovauti Aplinkos ministerijai (2003–2006 m.), vėliau trumpai ėjo gynybos ministrės pareigas (2007 m.), 2008 m. siekė LDP vadovo posto, kuris būtų lėmęs tapimą ministre pirmininke, tačiau partijos vidiniuose rinkimuose liko trečia.

2016 m. atsistatydinus tuometiniam Tokijo gubernatoriui Joiči Masuzoe, Koike paskelbė apie savo kandidatavimą į gubernatoriaus postą kaip LDP atstovė. Tai nebuvo suderinta su LDP Tokijo skyriumi ir sukėlė įtampas partijos viduje: LDP oficialiai parėmė kitą kandidatą – Hiroja Masuda, o dalis narių prieštaraudami išreiškė palaikymą Koike. Nepaisant to, Koike laimėjo rinkimus, tapdama pirmąją moterimi, išrinkta į Tokijo gubernatorius, o 2020 m. buvo perrinkta antrai kadencijai.

Tapusi gubernatore, 2016 m. Koike įkūrė regioninio lygmens partiją *Svarbiausia – tokijiečiai* (), kuri po metų vykusiuose savivaldos rinkimuose laimėjo daugiausiai balsų ir Tokijaus taryboje suformavo valdančiąją daugumą. 2017 m. Koike pasitraukė iš LDP ir įsteigė nacionalinio lygmens Vilties partiją (), laimėjusią kelias vietas nacionaliniuose parlamento rinkimuose.

## Galerija

Yuriko Koike - World Economic Forum on the Middle East 2008.jpg|Pasaulio ekonomikos forume 2008 m.
Foreign Secretary Boris Johnson visits Japan (35890111952).jpg|Su Didžiosios Britanijos premjeru Borisu Džonsonu 2017 m.
President Zourabichvili with Yuriko Koike.jpg|Su Sakartvelo prezidente Salome Zurabišvili 2019 m.
令和2年7月6日東京都知事との面会1.jpg|Su Japonijos premjeru Šinzo Abe 2020 m.


## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Lafajetas

**Lafajetas** () gali reikšti:
* keletą miestų ir miestelių JAV:
** Lafajetas – Luizianoje;
** Lafajetas – Indianoje;
** Lafajetas – Alabamoje;
** Lafajetas – Kalifornijoje;
** Lafajetas – Džordžijoje;
** Lafajetas – Oregone;
** Lafajetas – Tenesyje;
** Lafajetas – keli miesteliai Viskonsine;
* kelios JAV apygardos:
** Lafajeto apygarda – Arkanzase;
** Lafajeto apygarda – Floridoje;
** Lafajeto apygarda – Misisipėje;
** Lafajeto apygarda – Misūryje;
** Lafajeto apygarda – Viskonsine;
** Lafajeto parapija – Luizianoje;
* Lafajetas – prancūziškos kilmės pavardė (žymiausias atstovas – Lafajeto markizas Gilbert du Motier).
Andrioniškio tiltas

**Andrioniškio tiltas** – gelžbetoninis automobilių tiltas, nutiestas per Šventąją, stovintis Anykščių rajone, Andrioniškio miestelio rytiniame pakraštyje. Tiltu vyksta susisiekimas su gretimu Paandrioniškiu ir toliau už jo – su Niūronimis, miškų supamomis sodybomis, Arklio muziejaus Žirgo taku. Tiltas stūkso už 0,3 km į rytus nuo kelio , einančio per miestelio centrą, kur stovi akmeninė Andrioniškio bažnyčia.

Per Andrioniškį driekiasi Šventosios vandens turizmo trasa. Šalia tilto pastatytos informacinės rodyklės, vasaromis įrengiama medinė pontoninė prieplauka, skirta švartuotis baidarininkams.

Tiltas penkių angų, palyginti siauras, nes jo važiuojamoji dalis – vienos eismo juostos. Riboto pralaidumo tilto prieigose įrengti eismo pirmumo ženklai. Perdangą laiko dvi gelžbetoninės, „T“ skerspjūvio sijos, tilto viduryje atremtos į 3 plačius masyvius taurus (žemupio pusėje kyčiančius už siauresnės perdangos krašto) ir krantines atramas.

## Istorija

Šventosios slėnio dešiniajame krante 1935 m. iškilo akmens mūro Andrioniškio bažnyčia. 1941 m. netoli jos buvo pastatytas medinis tiltas. Pastarasis kentėjo nuo potvynių, buvo apardomas (istorinėse nuotraukose užfiksuotas laikinas lieptas prie sugriauto tilto). 1969 m. vietoj medinio statinio sumontuotas naujas gelžbetoninis tiltas, tarnaujantis iki šiol.

## Galerija


Andrioniškio tiltas 1.jpg|Nuo Paandrioniškio pakrantės
2020. Andrioniškio tiltas, ženklas.JPG|Ant tilto – iš Andrioniškio
Andrioniškis, tiltas per Šventąją.JPG|Ant tilto – iš Paandrioniškio
2020. Andrioniškio tiltas. Profilis.JPG|Tilto profilis
2020. Andrioniškio tiltas. Perdanga.JPG|Perdangos konstrukcija


## Literatūra

* Henrikas Adolfas Kebeikis. *Žvilgsnis į Lietuvos tiltus*. - Kaunas: „Kopa“, 2004. ISBN 9955-9711-0-X.

## Nuorodos

* Henrikas Kebeikis. Tiltas per Šventąją Andrioniškyje. IMG 0019
Vitalija Mockevičiūtė

**Vitalija Mockevičiūtė** (g. 1969 m. sausio 11 d. Nedzingėje) – Lietuvos aktorė.

## Biografija

1991 m. baigė Lietuvos valstybinę konservatoriją.

1991–1993 m. „Šiaurės Atėnų“ teatro aktorė. Nuo 1994 m. dirba Lietuvos valstybiniame akademiniame dramos teatre.

Nuo 1997 m. vaidina televizijos laidose („Aš su Jumis“ (Baltijos televizija), „Tegyvuoja karalius“ (TV3), „Dviračio šou“ (LNK, Info TV, BTV, LRT televizija)).

## Šaltiniai
Vošita

**Vošita** () – upė Jungtinių Amerikos Valstijų pietuose, Arkanzaso ir Luizianos valstijose; Raudonosios upės kairysis intakas (Misisipės baseinas). Prasideda Vošitos kalnuose vakarų Arkanzase. Aukštupyje teka į rytus, toliau į pietus lygumomis. Žemupio ruožas nuo intako Tenso žiočių vadinamas Juodąja upe (*Black River*). Įteka į Raudonąją upę prie Džonsvilio.

Didžiausi intakai: Mažasis Misūris, Salinas, Bartolomju, Tensas (kairieji); Kadas (dešinysis).

Vošita laivuojama žemiau Arkadelfijos. Aukštupyje upė patvenkta, sudaryti Vošitos, Hamiltono tvenkiniai. Prie upės įsikūrę Hot Springso, Monro miestai.

Upė pavadinta pagal indėnus vošitus (vašitus), priklausiusius kadams.

## Šaltiniai
Vytautas Kaušpėdas

**Vytautas Kaušpėdas** (1927 m. spalio 1 d. dab. Anykščių raj., Paandrioniškio k. – 2008 m. lapkričio 10 d. Vilniuje) – Lietuvos inžinierius architektas, statybininkas, ryšių statybos įmonių vadovas.

## Biografija

Mokėsi Andrioniškio pradinėje mokykloje ir Anykščių progimnazijoje. 1946 m. baigė Anykščių gimnaziją (III laida). 1946–1952 m. studijavo Kauno Vytauto Didžiojo universitete ir Kauno politechnikos institute. Įgijęs inžinieriaus architekto išsilavinimą, Lietuvos ryšių ministerijos tarnyboje pradėjo dirbti projektuotoju.

1955–1958 m. jis buvo Lietuvos TV centro statybos direkcijos vyriausiasis inžinierius, statė telecentro antenų bokštą Vilniuje, S. Konarskio gatvėje. 1958–1961 m. dirbo Ryšių statybos-remonto kontoros viršininku, 1961–1968 m. – Ryšių statybos-remonto valdybos viršininku. Jo vadovaujama įmonė statė ir montavo televizijos ir ryšių įrenginius, paštų ir telefonų stočių pastatus, tarp kitų – Anykščių radijo televizijos stoties bokštą ir pastatų kompleksą Viešintose.

Išėjęs į pensiją, 1992–1994 m. buvo Arklio muziejaus  (Anykščių raj.) vedėju. Jo rūpesčiu čia perkelta ir įrengta pirmoji etnografinė aukštaičių sodyba. 1999–2002 m. buvo skulp. V. Vildžiūno kuriamo Laisvės paminklo Anykščiams statybos komiteto pirmininkas.

V. Kaušpėdas užtarnautą poilsį leido persikėlęs į sodybą Paandrioniškyje. 2007 m., švęsdamas 80-metį, sodyboje užveisė 80-ties liepų alėją.

## Įvertinimas

* V. Kaušpėdui 1967 m. buvo suteiktas Lietuvos nusipelniusio statybininko garbės vardas.

## Išnašos
Kaušpėdas

**Kaušpėdas** – lietuviška pavardė. Šios pavardės moteriškosios giminės formos yra: Kaušpėdienė (ištekėjusi moteris), Kaušpėdaitė (mergautinė pavardė), **Kaušpėdė** (neutrali).

Pavardę turi šie garsesni asmenys: 

* Algirdas Kaušpėdas (g. 1953) – architektas, atlikėjas
* Mindaugas Kaušpėdas (g. 1949) – buvęs futbolininkas
* Vytautas Kaušpėdas (1927–2008) – inžinierius architektas
Sabinas

**Sabinas** () – upė Jungtinių Amerikos Valstijų pietvakariuose, Teksaso ir Luizianos valstijose.

Seniau upės ištaka buvo trijų upokšnių (*Cowleech Fork, Caddo Fork* ir *South Fork*) santaka šiaurės rytų Teksase. 1960 m. šioje vietoje sudarytas Tavakonio tvenkinys. Aukštupyje teka šiaurės rytų Teksaso prerijomis į pietryčius, žemiau Toledo Bendo tvenkinio pasuka į pietus ir sudaro Teksaso bei Luizianos valstijų sieną. Toliau Sabinas teka Meksikos įlankos pakrantės žemuma, kol įteka į Sabino ežerą (į jį taip pat įteka Nečeso upė). Šis protaka jungiasi su Meksikos įlanka. Žemupio slėnis pelkėtas, daug naftos verslovių.

Sabino žemupys patenka į Kranto kanalo vandens kelių sistemą. Vanduo naudojamas elektros energijai gaminti (Tavakonio, Toledo Bendo užtvankos). Didesni miestai prie Sabino: Grinvilis, Longvju, Orindžas, Port Artūras.

1716 m. ispanų keliautojas Domingas Ramonas upę pavadino  pagal pakrantėse augančius dvieilius taksodžius ().

Sabino žemupiu ėjo siena iš pradžių tarp Prancūzijos ir Ispanijos, 1806–1845 m. Sabino upe ėjo JAV–Ispanijos (vėliau Meksikos) valstybinė siena. Upė dažnai laikoma siena tarp Senųjų Pietų ir Naujųjų Pietvakarių.

## Šaltiniai
Gvanipa

**Gvanipa** () – upė šiaurės rytų Venesueloje. Prasideda Ansoategio valstijoje, Gvanipos plynaukštės rytuose, netoli Kačipo vietovės (į šiaurės vakarus nuo El Tigrės). Teka į rytus, šiaurės rytus žemumomis pro Ansoategio ir Monagaso valstijas. Žemupyje pasuka į šiaurę, sudaro Monagaso–Amakuro Deltos sieną. Žemupyje skaidosi į protakas. Įteka į Parijos įlanką ties Pedernalesu, į šiaurės vakarus nuo Orinoko deltos.

Didžiausi intakai: Tonoras, Amana.

Baseine gausu naftos telkinių. Didesni miestai prie Gvanipos: San Chose de Gvanipa, Choakinas, Pedernalesas.

## Šaltiniai
Luizianos kreolų kalba

**Luizianos kreolų kalba** (*kréyol la lwizyàn*; ) – prancūzų kalbos pagrindu paremta kreolų kalba. Šią kalbą vartoja apie 10 tūkst. gyventojų, daugiausiai Luizianos valstijoje, taip pat Ilinijojuje, Kalifornijoje bei Teksase. Dėl mažėjančio gyventojų, vartojančių šią kalbą, skaičiaus, ši kalba yra laikoma nykstančia. Kitaip nei Luizianos prancūzų kalba, Luizianos kreolų kalba nėra laikoma prancūzų kalbos dialektu.

Luizianos kreolų kalbos žodynas daugiausiai paremtas prancūzų kalba, prancūzų kalba yra jos leksifikatorius (). Kai kurie vietiniai terminai ir žodžiai – topografiniai, gyvūnų, augalų pavadinimai – kilę iš anglų kalbos. Kai kurie folkloro ir vudu terminai kalbininkų kildinami iš vakarų ir centrinės Afrikos kalbų.

## Pavyzdžiai
Lentelėse pateikti skaičiai nuo 1 iki 10 bei pagrindiniai pasisveikinimai, skirti palyginti norminę prancūzų kalbą bei Luizianos kreolų kalbą:
### Skaičiai

### Pasisveikinimai

## Šaltiniai
Mukuru

**Mukuru** – mitinis hererų protėvis, taip pat kultūrinis herojus, demiurgas. Vardas *Mukuru* reiškia „labai labai senas“, „protėvis“. Tikėta, jog atsiunčiąs gyvybę teikiantį lietų, išgydąs sergančiuosius, padedąs seniems žmonėms. Įsivaizduota, kad žmonės mirdavę, nes Mukuru juos pašaukęs namo. Mukuru atitinka Unkulunkulu ir Morimo.

Pasakojama, kad Mukuru ir jo žmona buvę pirmieji žmonės. Jie išėję iš šventojo Omumborombonga medžio, o drauge su jais – ir galvijai. Mukuru įvedęs aukojimus, tabu, iniciacijos ritualus, apipjaustymą. Savo palikuonims Mukuru perdavęs šventuosius reikmenis.

Pagal vieną iš mito atmainų, Mukuru paliepęs žmonėms ir gyvūnams išeiti iš medžio, o paukščiams ir žuvims – iš kalno. Šiuo atveju pats Mukuru nėra vienas iš pirmųjų žmonių.

## Šaltiniai
Naujojo Orleano uostas

**Naujojo Orleano uostas** (**Port NOLA**) – jūrų uostas Misisipės upės krante, Naujajame Orleane, Luizianoje. Kartu su Pietų Luizianos uostu yra administruojamas Board of Commissioners of the Port of New Orleans (priklauso Luizianos valstijai).

Uostas yra beveik Naujojo Orleano centre, apie 160 km nuo Misisipės įtekėjimo į Meksikos įlanką vietos.

Uostas turėjo didelę reikšmę Naujojo Orleano raidai nuo pat miesto įkūrimo XVIII a. Per jį vyko vergų prekyba taip pat buvo išvežamas auksas, deimantai, sidabras ir anglis į Europą.

Šiuo metu tai vienas didžiausių ir moderniausių JAV uostų. Per jį vyksta maisto produktų, javų, anglies ir naftos produktų eksportas į visą pasaulį. Labai neigiamai uosto krovą ir eksportą paveikė uraganas Katrina, krovinių srautas buvo sumažėjęs iki 40 proc. ankstesnio lygio. Po uragano uostas buvo gana sparčiai atstatytas. Šiuo metu per uostą išvežama apie 84 mln. tonų krovinių per metus. Pagal šį rodiklį Naujojo Orleano uostas yra penktas pagal dydį JAV. Per metus čia apsilanko vidutiniškai 1800 jūrų laivų.

Uostas ya labai svarbus plieno eksportui, taip pat jis yra antras pagal kavos importą uostas JAV po Niujorko. Per Naujojo Orleano uostą eksportuojama daugiau prekių į Lotynų Ameriką nei per bet kurį kitą JAV uostą. 

Uostą valdanti bendrovė kasmet generuoja 100 mln. JAV dolerių apyvartą iš keturių paslaugų – krovinių (46%), geležinkelių (31%), kruizinių laivų (16%) ir pramoninių pastatų nuomos (7%).

Naujojo Orleano uostas yra 6-tas pagal dydį kruizinių laivų uostas JAV. 2019 m. uostas aptarnavo 1,2 milijonus keleivių ir priėmė 251 kruizinį laivą. Iš šio uosto įvairios kompanijos siūlo kruizus po Karibus, Bahamus ir Meksiką.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė