open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
François Duvalier

**Fransua Diuvaljė** (*François Duvalier*, dar žinomas kaip **Papa Doc**; 1907 m. balandžio 14 d. – 1971 m. balandžio 21 d.) – Haičio valstybės veikėjas, pirmasis juodaodis prezidentas, diktatorius. Šalį valdė nuo 1957 m. iki pat savo mirties.

## Biografija
Gimė Port o Prense. 1934 m. baigė mediciną Haičio universitete, dirbo gydytoju vietinėse ligoninėse. 1944 m. pasinaudojęs JAV tropinių ligų prevencijos programa išvyko studijuoti į Mičigano universitetą. 1946 m. dirbo sveikatos apsaugos ministru. Užėjus karinei chuntai pasitraukė į pogrindį, prisijungė prie negrų aktyvistų judėjimo, pradėjo domėtis vudu tikėjimu.

1956 m. dalyvavo prezidento rinkimuose, tačiau nors ir pralaimėjo, su kariuomenės pagalba 1957 m. surengė naujus rinkimus ir tapo Haičio prezidentu.

Diuvaljė valdymo metu apribotos pilietinės laisvės, pradėtas armijos kadrų tikrinimas, 1959 m. sudarytos specialiosios prezidento policijos pajėgos (tonton makutai). Įvairūs politiniai priešininkai, įtariami sąmokslininkai ar kiti prezidentui neparankūs asmenys buvo baudžiami mirties bausme. Manoma, kad per visą Diuvaljė valdymo laikotarpį nužudyta ~30 tūkst. žmonių.

1961 m. prezidento rinkimuose užfiksuotas rezultatas – 100 % balsų už Diuvaljė. 1964 m. save pasiskelbė prezidentu iki gyvos galvos, iškėlė asmenybės kultą, save laikė Haičio tautos tėvu.

Kad įgytų populiarumo ir sukeltų baimę Fransua Diuvaljė tapo vudu žyniu, save laikė Baronu Samedi (vudu mirties dievybė). Tonton makutai taip pat save laikė mirusiųjų karalystės atstovais. Kai JAV valstybės administracija, vadovaujama Džono Kenedžio, pradėjo kritikuoti Haičio valdžią už korupciją ir diktatūrą, Diuvaljė atliko vudu ritualą ir adatomis subadė Kenedžio figūrą. Netrukus po to sekusi paslaptinga Kenedžio mirtis Haityje dar labiau sustiprino tikėjimą Diuvaljė galia. Naujoji JAV administracija rėmė Haičio režimą, kaip atsvarą komunistinės Kubos įtakai, į šalį galimai buvo tiekiama JAV karinė parama.

1963 m. Haitis vos neįsivėlė į karą su Dominikos Respublika, tačiau Amerikos Valstybių organizacijai pavyko konfliktą išspręsti.

1971 m. mirus Fransua Diuvaljė, jo vietą užėmė sūnus Žanas Klodas Diuvaljė. Tačiau jis nesugebėjo sukurti tokio asmenybės kulto kaip tėvas ir 1986 m. perversmo metu buvo pašalintas.

## Šaltiniai
Čatal Hiujukas

**Čatal Hiujukas** () – neolito miestas Turkijoje, Anatolijos plokščiakalnio pietuose, 50 km į pietus nuo Konijos. Įkurtas Derlingajame pusmėnulyje apie 7400 m. pr. m. e. ant dviejų paupio kalvų, 1000 m aukštyje. Jame gyveno iki 8000 žmonių. Apie 5650 m. pr. m. e. statyti paskutiniai statiniai. Čatal Hiujukas laikomas vienu didžiausių ikiantikinio pasaulio miestų. 2012 m. ši archeologinė vietovė įtraukta į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

Miestą 1958 m. atrado ir 1961–1965 m. kasinėjo Džeimsas Melartas. Nuo 1993 m. tiria tarptautinė archeologų ekspedicija (vadovas I. Haderis). Kol kas tik nedidėlė senovinio miesto dalis yra ištyrinėta. Rasta 13 kultūrinių sluoksnių su namų ir šventyklų liekanomis, sienų tapybos fragmentų, reljefų ir skulptūrų, kulto ir buities reikmenų.

Namai buvo sustatyti vienas šalia kito, be durų, į namą buvo patenkama pro angą stoge. Namų karkasai ręsti iš rąstų, sienos glaistytos moliu, stogai plokšti. Būstai panašaus dydžio, turėjo vieną pagrindinį kambarį su židiniu ir krosnimi bei keletą kitų patalpų, sienos 50 cm storio, namai 2,5 m aukščio. Juose apsistodavo nuo 5 iki 10 žmonių. 

Čatal Hiujuke buvo apdirbamas varis, švinas, klestėjo amatai. Gyventojai prekiavo su Anatolijos miestais, vertėsi žemdirbyste (sėjo kviečius ir miežius, ankštinius augalus), gyvulininkyste (laikė avis ir ožkas), medžiokle, rankiojimu (obuoliai, migdolai, pistacijos). Tiek sienų tapyba, tiek aptikti taurų, elnių, šernų kaulai byloja apie medžioklės svarbą miestelėnų gyvenime. Manoma, kad gyvulininkystė ir žembdirbystė buvo pagrindinis prasimaitinimo šaltinis. Vietovei buvo būdingi poplūdžiai, palankios sąlygos dirbamų laukų drėkinimui. Laikui bėgant upė išdžiuvo.

Mirusiuosius laidojo namuose po grindimis, prieš tai jų kūnus palikdavo ant pakylos ar medinio bokšto, kad paukščiai sulestų audinius ir vidaus organus. Šventyklose rasta palaidotų moterų, apibertų ochra. Šventyklų vidinės sienos buvo ištapytos įvairių spalvų piešiniais (daugiausia mitologinės scenos ir simboliai), puoštos gipso reljefais ir bukranijais; išliko 140 sienų 12–18 m ilgio piešinių. Gausiai aptikta deivės statulėlių ir amuletų (daugiausia varlės ir rupūžės pavidalu), įvairių figūrėlių, moters krūtų reljefų iš marmuro, alebastro, žalio akmens, dramblio kaulo ir molio. Rasta audimo ir verpimo įrankių iš kaulo, dalis jų su ornamentais, išliko kilimų, krepšių įspaudų molyje, nepuoštų indų. Iš ginklų aptinkami vėzdai, strėlės, ietys su obsidiano antgaliais, buožėmis.


MUFT - Catal Höyük Modell.jpg|Neolitinės gyvenvietės modelis
Catal_H%C3%BCy%C3%BCk_EL.JPG|Šventyklos rekonstrukcija Anatolijos civilizacijų muziejuje
AnkaraMuseumCatal.jpg|Sienų tapyba, vaizduojanti medžioklės scenas, Anatolijos civilizacijų muziejuje
Ankara Muzeum B19-36.jpg|Motinos deivės skulptūra Ankaros muziejuje


## Susiję pasaulio paveldo objektai
* : Hal Saflynio požemis (1980)
* : Chirokitija (1998)
* : Giobekli Tepė (2018)

## Šaltiniai
Current Archaeology

**Current Archaeology** () – didžiausias Didžiosios Britanijos archeologijos iliustruotas žurnalas, leidžiamas anglų kalba *Current Publishing* leidykloje nuo 1967 m. Londone 6 kartus per metus, nuo 2007 m. – kas mėnesį, turintis apie 17 000 prenumeratorių.

## Žurnalas
Steigėjas Endriu Selkirkas (*Andrew Selkirk*). Redaktoriai E. ir V. Selkirkai  . Žurnalas skelbia įvairių laikotarpių bei regionų svarbiausių archeologinių ir etnokultūrinių tyrimų medžiagą. Populiarina archeologiją, elektroninėje duomenų bazėje (*Time Line*) pateikia chronologiškai suklasifikuotų kasinėjimų aprašus ir nuotraukas.

Žurnale aprašomi visi britų archeologijos laikotarpiai – nuo priešistorės iki naujausiųjų laikų. Žurnalo redakcijoje išleidžiamas kasmetinis Archeologijos žinynas, nušviečiantis šios srities ekspedicijų, kasinėjimų, draugijų, profesionalių organizacijų, švietimo reikalus. Žurnalas skiriamas plačiam entuziastų ratui – nuo archeologijos mėgėjų iki akademikų ir praktikuojančių profesionalų, populiarus tarp studentų. Taip pat nuo 2003 m. leidžiamas dukterinis žurnalas *Current World Archaeology* (*Šiuolaikinė pasaulio archeologija*), aprašantis archeologiją už Didžiosios Britanijos ribų.

Nuo 2009 m. Current Archaeology žurnalas teikia kasmetinius archeologijos apdovanojimus, skiriamus labiausiai pasižymėjusiems srities specialistams ir renginiams: Metų archeologui, projektui, atradimui, knygai. Apdovanojimų šiose kategorijose skyrimą iš dalies lemia ir skaitytojų bei visuomenės balsai. Taip pat žurnalo iniciatyva kiekvienais metais organizuojama mokslinė konferencija „Šiuolaikinės archeologijos gyvenimas“. Joje aptariami pastarojo laikotarpio žymiausi archeologijos įvykiai, atradimai, skaitomos paskaitos, dalyvaujant žymiausiems mokslininkams bei žurnalo autoriams. 2010 m. konferencijoje nagrinėta viena iš temų – „Romėnai ir barbarai“  .

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Current Archaeology svetainė
* Žurnalas Current Archaeology
Čelniukų akmuo

**Čelniukų akmuo** – mitologinis akmuo, kultūros paminklas Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, Ažubalio miške, 2,3&nbsp;km į šiaurės vakarus nuo kelio Adutiškis-Vidžiai (Baltarusija), 1&nbsp;km į pietryčius nuo buvusio  Čelniukų kaimo, Tverečiaus seniūnija. 

## Akmuo
Akmuo 0,7 m aukščio, 0,75–1,35 m pločio ir 1,75 m ilgio. Jo viršuje – 10 x 26–28&nbsp;cm dydžio ir 3&nbsp;cm gylio įduba, vadinama velnio pėda. Manoma, kad Čelniukų akmuo minimas Kukutėlių kaimo ir Erzvėto dvaro 1622 m. dovanojimo Tverečiaus vienuolynui dokumente. 

Apie akmenį gausu pasakojimų. Pasak vieno jų, medyje sėdėjęs velnias trenkus Perkūnui šoko žemyn, pataikė ant akmens ir įspaudęs jame pėdą prapuolė skradžiai žemę. Tikėta, kad akmens gabalėliai turi gydomųjų savybių. Akmens ir jo aplinkos žvalgomuosius tyrimus 1975 m. atliko Istorijos instituto, 1976 m. – Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. 

## Šaltiniai

* Petras Tarasenka. Pėdos akmenyje. V., 1958, p.&nbsp;69;
* Jonas Balčiūnas. Kultūros paminklų enciklopedija. T. 1. V., 1996, p.&nbsp;117
Sana (upė)

**Sana** (, ) – upė Bosnijos ir Hercegovinos šiaurės vakaruose; Unos (Savos baseinas) dešinysis intakas. Prasideda Dinarų kalnuose, netoli Donia Peckos ir Jasenovi Potocų kaimų. Aukštupyje iki Kliučo slenkstėta, srauni. Toliau teka į šiaurę karstine plynaukšte. Žemupyje, ties Prijedoru pasuka į vakarus ir ties Novi Gradu (Kroatijos pasienyje) įteka į Uną.

Didžiausi intakai: Sanica, Japra (kairieji), Grmečas, Gomjenica (dešinieji). Žemupyje dažnai smarkiai ištvinsta. Miestai prie Sanos: Kliučas, Sanski Mostas, Prijedoras, Novi Gradas.

Pasak legendos, upės vardas kilo nuo lotynų kalbos žodžio *sano* („sveikas“), nes upės vanduo švarus, turintis gydomųjų savybių.
Juodi plaukai

**Juodi plaukai** – tamsiausi ir dažniausi žmonių (*Homo sapiens*) plaukai. Juoda plaukų spalva yra dominantinis genetinis požymis, jis aptinkamas visų tautybių žmonėse. Juodi plaukai turi daug eumelanino.

Labiausiai žvilgantys plaukai būna juodi plaukai. Kartais juodais vadina ir labai tamsiai rudus (juodai rudus) plaukus.
Juodi plaukai gali būti rudoki, minkštai juodi ar mėlynai juodi. Kartais juodi plaukai saulės šviesoje gali turėti sidabriškai mėlyną žvilgesį. Anglų kalboje juodus plaukus paprastai vadina  'gagato juodumo' arba  'varno (kranklio) juodumo'.

Dauguma žmonių už Europos ribų yra juodaplaukiai ar turi tamsiai rudus plaukus. Manoma, kad pirmųjų žmonių *H.sapiens* plaukai buvo juodi. Juodaplaukiai žmonės sudarė praktiškai absoliučią daugumą Afrikoje piečiau Sacharos, Azijoje, ikikolumbinėje Amerikoje.

Juodi plaukai būdingi Pietų Europos, Šiaurės Afrikos europidams, taip pat vakariniams airiams (jiems būdingi juodi banguoti plaukai ir mėlynos akys). Jie paplitę ir centrinėje Europoje. Juodaplaukių mažiausia apie Baltijos jūrą, kur, spėjama, atsirado šviesūs plaukai kaip žmonių požymis.

Juodi žmonių plaukai skiriasi tekstūra. Tiesūs juodi plaukai būdingi azijiečiams ir indėnams. Mišrios kilmės grupėse galima aptikti tiek garbanotų, tiek banguotų ar lygių juodų plaukų.

## Juodaplaukiai žmonės

Image:Chinese_American_girl.jpg|Mergaitė kinė
File:Honda F1 Model 2.jpg|Mergina malajė
File:2441928353 5656b026be o.jpg|Jauna japonė
Image:San lady botswana.jpg|Bušmenė iš Botsvanos
File:Emomali Rahmonov 2001Nov03.jpg|Tadžikas
File:Mietta.jpg|Italė
File:MissEarthBrazil2008swimsuit.jpg|Brazilė


## Šaltiniai
Dailidžių-Ardiškio pilkapynai

**Dailidžių-Ardiškio pilkapynai** – du pilkapynai ir vienas pilkapis Širvintų rajono savivaldybės teritorijoje, Musninkų seniūnijoje, tarp Dailidžių vienkiemio ir Ardiškio kaimo, Dailidžių miške, Neries dešiniajame krante, abipus kelio Pigonys – Pakalniškiai.

## Pilkapynai
Pirmasis pilkapynas yra į pietus nuo kelio, 2,4 km į pietryčius nuo Ridikupės ir Neries santakos, 0,15 km į šiaurės rytus nuo Neries dešiniojo kranto, Kernavės girininkijos, 76 miško kvartalo viduryje, Ukmergės miškų urėdija. Jame yra 9 pilkapiai. Sampilai 6–8 m skersmens ir 0,3-0,7 m aukščio, dalis sulėkštėję, kai kurie apardyti ariant. Būdingi 1 tūkstantmečio antrai pusei – 2 tūkstantmečio pradžiai.

Antrasis pilkapynas yra į šiaurę nuo kelio, 2,1 km į šiaurės vakarus nuo Praustuvės ir Neries santakos, 0,2 km į šiaurės rytus nuo Neries dešiniojo kranto, 12 kvartalo pietvakarių dalyje. Jį sudaro 2 pilkapiai. Karaliaus kapu vadinamo pilkapio sampilas apie 20 m skersmens ir apie 1,5 m aukščio, kito – 10 m skersmens ir 1 m aukščio. Pilkapių sampilai buvo apjuosti grioviais (išliko jų liekanų), jų forma būdinga IX–XII a.

Pilkapis yra į šiaurę nuo kelio, 0,2 km į šiaurės rytus nuo Neries dešiniojo kranto, 76 kvartalo pietryčių dalyje, apardytas. Jo sampilas 10 m skersmens ir 0,5 m aukščio, būdingas IX–XII a.

## Tyrimai
Pilkapynus 1921 m. aprašė Petras Tarasenka, 1976 m. ir 1983 m. žvalgomuosius tyrimus atliko Mokslinės metodinės kultūros paminklų apsaugos tarybos archeologai. Manoma, kad tai buvo vienas pilkapynas, išsidėstęs siaura juosta Neries dešiniojo kranto viršutinėje terasoje, apie 0,2-0,3 km nuo upės. Radinių yra Kernavės archeologijos ir istorijos muziejuje. Į pietryčius nuo Dailidžių-Ardiškio pilkapyno yra Dailidžių pilkapynas.

## Šaltiniai
Daugų akmuo

**Daugų akmuo**, **Mergos akmuo** – riedulys Alytaus rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2,5&nbsp;km į pietryčius nuo Daugų, Didžiulio ežero pusiasalio, vadinamo Sala, pietryčių dalyje, miške. 

## Akmuo
Akmuo pilko granito, 2,55 m ilgio, 1,95 m pločio ir 1,40 m aukščio, nelygus, suskeldėjęs, apsamanojęs. Pasakojama, kad Salos dvarą valdant grafui Brastauskui, buvo tiesiamas vadinamasis Velnio tiltas. Akmenis tiltui baudžiauninkai turėjo plukdyti iš Bukaučiškių kaimo per Didžiulio ežerą. Viena mergina tokio darbo atsisakiusi. Už tai jos tėvas buvęs užplaktas rykštėmis. Mirdamas jis prakeikęs dukrą: kad tu akmeniu pavirstum. 

1977 m. ir 1989 m. akmens aplinkoje žvalgomuosius archeologinius tyrimus atliko Kultūros paveldo centro archeologai.

## Šaltiniai
Vrbasas

**Vrbasas** (, ) – upė vakarinėje Bosnijoje ir Hercegovinoje; Savos dešinysis intakas. Prasideda Dinarų kalnuose, Vranicos kalno papėdėje, maždaug 1530 m aukštyje virš jūros lygio. Teka šiaurės kryptimi vaizdingu tarpukalnių slėniu. Įteka į Savą Kroatijos pasienyje, prie Srbaco gyvenvietės.

Didžiausi intakai: Pliva (kairysis), Ugaras, Vrbania (dešinieji). Ant upės įrengta keletas hidroelektrinių. Prie Vrbaso įsikūrę miestai: Gorni Vakufas-Uskoplė, Bugoinas, Doni Vakufas, Jaicė, Bania Luka, Laktašai, Srbacas.

Vrbaso upe eina istorinė siena tarp serbų ir kroatų.
Pliva

**Pliva** (, ) – nedidelė upė Bosnijoje ir Hercegovinoje; Vrbaso kairysis intakas. Prasideda Dinarų kalnuose, Smiljevaco – Jastrebniako kalnų papėdėje, 483 m aukštyje virš jūros lygio, į vakarus nuo Šipovo. Teka kalnų tarpekliu į šiaurės rytus ir rytus, įteka į Vrbasą ties Jaice.

Svarbiausias intakas – Janjis (dešinysis). Upė žymi savo 22 m aukščio Plivos kriokliu Jaicėje. Krioklio pakrantėse yra gamtos, istorinių, architektūros paminklų, todėl susidaro unikalus kraštovaizdis. Kita įdomi vieta Plitvoje – ežerų grandinė ties Jezero kaimu. Ten upė prateka 3 ežerus (Didįjį Plivos, Mažąjį Plivos ir Okruglo), kuriuos tarpusavyje skiria travertino barjerai. Plivos slėnis saugomas gamtos rezervato.
Derežnyčios stovyklavietės

**Derežnyčios stovyklavietės** arba **Derežnyčios gyvenvietės** – akmens ir bronzos amžiaus stovyklaviečių grupė Varėnos rajono savivaldybės teritorijoje, į šiaurės rytus, šiaurę ir šiaurės vakarus nuo Varėnos, Derežnyčios pakrantėse, Moliadugnio ir Girežerio miškuose.

## Stovyklavietės
Žinoma apie 70 stovyklaviečių, daugumą jų 1940–1959 m. surado Konstantinas Jablonskis. Per archeologinius žvalgymus surinkta daug titnago dirbinių ir skaldos. Aptikta dirbinių iš paleolito (įkotinių antgalių, ilgų ir pailgų gremžtukų, dvikrypčių rėžtukų, vienagalių ir dvigalių skaldytinių), būdingų Arensburgo kultūrai, Bromės-Liungbiu kultūrai, Svidrių kultūrai, mezolito ir neolito pradžios (mikrolitinių dirbinių, kūginių ir su rankenėle vienagalių skaldytinių), neolito ir bronzos amžiaus pradžios iš nuoskalų pagamintų strėlių antgalių bei ietigalių, gludintų ovalo formos kirvelių, peilių, keramikos su augalinėmis ir mineralinėmis priemaišomis. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus ir Alytaus kraštotyros muziejus.

## Šaltiniai
Jaicė

**Jaicė** (, ) – miestas vidurio Bosnijoje ir Hercegovinoje, Bosnijos Federacijoje, prie Vrbaso ir Plivos upių santakos. 24,5 tūkst. gyventojų (2007 m.). Beveik 40 % gyventojų – bosniai, 35 % – kroatai, beveik 20 % – serbai.

Keliai į Bania Luką, Travniką, Doni Vakufą, Mrkonič Gradą. Jaicės apylinkės pasižymi gražiu gamtovaizdžiu (kalnai, Plivos krioklys) bei architektūros paminklais (vandens malūnais prie krioklio, tradiciniais namais, yra Šv. Luko tvirtovė ir bažnyčia). Paveldas atstatomas su UNESCO pagalba.

## Istorija

Šis miestas viduramžiais buvo Bosnijos karalystės sostine. Osmanai įsiveržė į Bosniją 1463 m. Tais pačiais metais jie užvaldė visą kraštą. 

Bosnija nustojo gyvuoti kaip savarankiška valstybė, o miestas ilgainiui neteko savo buvusios reikšmės.

## Sportas
* 1963 m. mieste vyko pasaulio baidarių ir kanojų irklavimo čempionatas.
* NK Metalleghe-BSI - futbolo klubas iš Jaicės. (2016/2017 m. dalyvavęs aukščiausios lygos pirmenybėse.)
Vrbania

**Vrbania** (, ) – upė Bosnijoje ir Hercegovinoje; Vrbaso dešinysis intakas. Prasideda Dinarų kalnuose, Vlašničiaus kalno papėdėje, 1520 m aukštyje virš jūros lygio. Teka į šiaurės vakarus tarpukalnių slėniu, įteka į Vrbasą šalia Bania Lukos.

Nuo aplinkinių kalnų į upę suteka daug intakų. Prie Vrbanios įsikūrusios Šipragės, Vrbanicių, Kotor Varošo, Čelinaco gyvenvietės.

## Šaltiniai
Dieveniškių pilkapynas

**Dieveniškių pilkapynas** – pilkapynas Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, apie 2,8 km į šiaurės vakarus nuo Dieveniškių miestelio, Dieveniškių seniūnija.

## Pilkapynas
Miške išliko 8 pilkapiai. Sampilai 6–10 m skersmens, iki 1 m aukščio. Prie vieno pilkapio yra stulpo formos, 1,6 m aukščio Dieveniškių Mokas. 1952 m. Istorijos institutas ištyrė (vadovas Adolfas Tautavičius) 6 pilkapius, iš jų keturių sampilus juosė akmenų vainikai. Rasta sudegintų jotvingių mirusiųjų kapų su VI–XI a. įkapėmis – žalvariniais varpeliais, žąslais, kamanų apkaustais. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Šaltiniai
Naksas

**Naksas** (gr. Νάξος) – Graikijos sala; didžiausia sala (plotas 429 km²) Kikladų salyne Egėjo jūroje. Ji buvo apgyvendinta 3000 m. pr. m. e. Tai buvo senovės Kikladų kultūros centras. Ji buvo viena pirmųjų salų, pradėjusi naudoti marmurą. 1207 m. Naksas pateko į venecijiečių valdžią ir buvo pastatyta daugybė įtvirtintų bokštų. Saloje yra daug citrinmedžių sodų bei alyvmedžių giraičių.

Salą sudaro dvi savivaldybės – Naksas ir Drymalija. Didžiausias miestas ir salos sostinė yra Hora, kartais vadinama Nakso miestu, kuriame gyvena 6533 žmonės (2001 m.). Svarbiausi kaimai yra Filoti, Apiranthos, Vivlos, Agios Arsenios, Koronos ir Glinado.

Naksas yra populiarus turizmo centras su keliais lengvai pasiekiamais griuvėsiais. Saloje yra daug paplūdimių, pvz.: Agia Anna, Agios Prokopios, Alikos, Kastraki, Mikri Vigla, Plaka ir Agios Georgios, iš kurių dauguma prie Horos. Naksas derlingiausia sala Kikladuose. Jame pakanka vandens, kai kitose regiono salose jo trūksta. Zaso kalnas (999 metrai) yra aukščiausia vietovė Kikladuose, už jo užkliuvę debesys išliedami lietų drėkina Nakso laukus. Todėl žemės ūkis svarbus, auginamos daržovės, vaisiai, galvijai, tad Naksas geriausiai gali save aprūpinti iš visų Kikladų. Sala garsi Graikijoje dėl bulvių.

## Svarbūs Nakso žmonės
* Manolis Glezos (1922–) politikas, rašytojas
* Iakovos Kambanelis (1922–) poetas, dramaturgas ir novelistas
* Nikodemas Hagioritas (1749–1809 m.), šventasis
* Petros Protopapadakis (1854–1922 m.) Graikijos ministras pirmininkas

## Nuorodos
* Nakso tinklalapis (anglų k.)
Buško Blatas

**Buško Blatas** (, ) – akumuliacinis ežeras pietvakarių Bosnijoje ir Hercegovinoje, šalia sienos su Kroatija, Livanskio karstiniame lauke, į pietus nuo Livno. Telkšo 716 m aukštyje virš jūros lygio. Tai didžiausias šalies ežeras.

Iki 1974 m. dabartinėje ežero vietoje buvo pelkėta ganykla. Vėliau teritorija užlieta vandeniu siekiant sukurti hidroelektrinę ir tiekti energiją Dalmatijos pakrantei.

Buško Blate gausu žuvų (karpiai, upėtakiai, skersasnukiai, sidabriniai karosai, šapalai).
Dykra

**Dykra** (sen. ) – XIV–XVII a. rečiau gyvenamų arba visai negyvenamų žemių juosta Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje, Prūsijos ir Livonijos kraštų pasienio su LDK ruožas. Dykra driekėsi Mažojoje Lietuvoje, Suvalkijoje (Užnemunėje), Žemaitijos vakaruose ir šiaurėje, Aukštaitijos šiaurėje. Terminas atsirado vokiečių istorinėje literatūroje. Istorijos šaltiniuose sąvoka vartojama ir gūdžioms, neįžengiamoms girioms apibūdinti. Tai miškingi, pelkėti, ežeringi, upingi plotai. Juos minėjo per LDK keliavę kitų šalių pasiuntiniai.

## Išnašos
Dieveniškių Mokas

**Dieveniškių Mokas**, **Generolas Mokas** – apeiginis akmuo Šalčininkų rajono savivaldybės teritorijoje, Dieveniškių pilkapyne, apie 0,6 km į rytus nuo Šaltinių kaimo, 160 m į šiaurę nuo kelio .

Mokas – buvęs valstybės saugomas geologinis gamtos paveldo objektas, LR aplinkos ministro 2016 m. vasario 8 d. įsakymu Nr. D1-88 išbrauktas iš saugomų sąrašo kaip neatitinkantis kriterijų. 

## Akmuo
Dieveniškių Mokas – netaisyklingo keturkampio stulpo formos akmuo, kraštinių ilgiai prie pagrindo 100,80, 60 ir 90 cm, aukštis 1,6 m. Rastas per 1951 m. archeologijos ekspediciją prie VI–VII a. pilkapio. Pasak padavimų, po akmeniu palaidotas senis (ar generolas) Mokas. Dieveniškių Mokas priskiriamas Lietuvos pietinėje dalyje ir Baltarusijos šiaurės vakaruose paplitusių stulpo formos apeiginių akmenų grupei, būdingai jotvingių I tūkstantmečio vidurio laidojimo paminklams. Prie akmens buvo ieškoma lobių.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Dieveniškių istorinis regioninis parkas. Moko akmuo 
* Saugomų teritorijų valstybės kadastras
Livno laukas

**Livno laukas** (, ) – didžiausias pasaulyje karstinis laukas. Plyti Bosnijos ir Hercegovinos pietvakariuose, greta sienos su Kroatija. Plotas 458,7 km², būdingas plotis 6 km. Plyti vidutiniškai 720 m aukštyje virš jūros lygio. Apsuptas karstinių kalnų: Dinaros ir Kamešnicos – pietuose, Tušnicos – rytuose, Cincaro ir Goljos – šiaurėje bei Šatoro ir Staretinos – vakaruose. Šiaurės vakaruose Livno laukas Ždralovačo koridoriumi jungiasi su Grahovo lauku. Pietinėje dalyje telkšo Buško Blato ežeras.

Livno lauke gyvena apie 15 tūkst. gyventojų, didesnės gyvenvietės – Livnas, Čelebičius, Kazanicai, Podhumas ir kt.
Blidinjė

**Blidinjė** (, ) – ežeras Bosnijos ir Hercegovinos pietvakariuose, Dugogo lauke, 1184 m aukštyje virš jūros lygio. Tai yra didžiausias kalnų ežeras šalyje. Ilgis 2,5 km, plotis iki 2,1 km. Gylis siekia 3 m. Vandens skaidrumas – 1,5 m. Ežerą maitina tirpstantys aplinkinių kalnų (Čvrsnicos, Vranos) sniegynai. Blidinjės ežeras pasiekiamas iš Posušjės arba Jablanicos.

1995 m. ežeras ir jo apylinkės paskelbtos Blidinjės nacionaliniu parku.

## Šaltiniai
Diržių kapinynas

**Diržių kapinynas** – kapinynas Pakruojo rajono savivaldybės teritorijoje, Diržių kaime, Žeimelio seniūnija, Švedkapiu vadinamoje kalvoje, 2,2 km į pietus – pietryčius nuo Lauksodžio Šv. Aloyzo bažnyčios, 0,35 km į pietvakarius nuo Diržių kaimo kapinių, ta pačia kryptimi 0,2 km nuo kapinių II ir 0,15 km nuo kelio Diržiai-Mikoliškis tilto per Beržtalį, 0,25 km į pietus nuo kelių į Linkuvą, Žeimelį ir Mikoliškį kryžkelės, Beržtalio kairiajame krante.

## Kapinynas
Kapinynas apardytas kasant žvyrą, iškasinėtas duobių, dalis užstatyta. 1957 m. tyrė Istorijos institutas (tyrimų vadovė Ona Kuncienė), 1996–1999 m. ir 2001 m. – Pilių tyrimų centras „Lietuvos pilys“ (tyrimų vadovė Ėrika Striškienė). Ištirtas apie 944 m² plotas, rasti 92 kapai. Vienas kapas datuojamas III a. – IV a., kiti – V a. – XII a. Rasti 856 radiniai, iš jų 319 atsitiktiniai.

Mirusieji laidoti nedeginti su įkapėmis ir be jų. Kapuose rasta įvijinių žiedų, apyrankių, antkaklių, segių, smeigtukų, gintaro karoliukų, diržų apkalų, peilių, ylų, kirvių, ietigalių, kovos peilių, kalavijas, geriamojo rago apkalas, žalvariniais spurgeliais puoštas apavas (naginės). Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus, Šiaulių Aušros muziejus.

## Šaltiniai

* Ėrika Striškienė. Diržių kapinyno tyrinėjimai

## Literatūra
* Ė. Striškienė. Diržių kapinynas // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1996 ir 1997 metais. Vilnius, 1998, p.&nbsp;209–212.
* Ė. Striškienė. Diržių kapinyno tyrinėjimai // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1998 ir 1999 metais, p.&nbsp;269–271.
* Ė. Striškienė. Diržių kapinynas // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 2001 metais. Vilnius, 2002, p.&nbsp;124.
* Ė. Striškienė. Diržių kapinynas žiemgalių kultūros kontekste ir unikalūs VIII–IX a. radiniai // Archaeologia Lituana. T. 8. V., 2007. P. 117–126.
Degėsių kapinynas

**Degėsių kapinynas** – kapinynas Pakruojo rajono savivaldybės teritorijoje, į vakarus nuo Degėsių kaimo, Guostagalio seniūnija, Kapų kalnu vadinamojoje kalvoje ir jos pašlaitėje, 0,4 km į šiaurės vakarus nuo kelių Linkuva-Butniūnai ir Vaškai sankryžos ir 0,15 km į vakarus nuo Plonės upės kairiojo kranto.

## Kapinynas
Kapinynas apardytas (XIX a. pradėta kasti žvyrduobė), dalis jo užstatyta. 1949 m. Lietuvos istorijos institutas (vadovas Pranas Kulikauskas) ištyrė 138 m² plotą, kuriame buvo 12 žvyrduobės apardytų X a. – XII a. kapų ir vienas XVI a. – XVII a. kapas. Juose mirusieji laidoti nedeginti su įkapėmis. Rasta siauraašmenių kirvių, ietigalių, svarstyklių, kryžinių ir žiedinių smeigtukų, apyrankių, peiliu. Kapinyno teritorijoje surinkta V a. – XVII a. radinių. Daugumą jų saugo Lietuvos nacionalinis muziejus, dalį – Vytauto Didžiojo karo muziejus, Šiaulių Aušros muziejus ir Biržų krašto muziejus „Sėla“.

## Šaltiniai

* Ėrika Striškienė. Degėsių senkapio tyrinėjimai 1999 m. // Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1998 ir 1999 metais, p.&nbsp;319–320.
Majolika

**Majolika** () – fajansui artima keramikos rūšis; degto molio dirbiniai (buitiniai ir dekoratyviniai indai, vazos, skulptūrėlės, apdailos plytelės, kokliai), dengti skaidria (pusiau majolika) arba neskaidria (alavo) glazūra (tikroji majolika).

Tikrosios majolikos dirbinių dekoras (dažniausiai tapyti ornamentai ir kompozicijos) kuriamas ant neskaidrios glazūros; pusiau majolikos (tapyti, sgrafito, reljefiniai ornamentai ir kompozicijos) – ant angobo, vėliau dengiamo skaidria (bespalve ar spalvota) glazūra. Paskui dirbiniai dar sykį degami.

## Istorija
Dar prieš mūsų erą Egipte, Mesopotamijoje buvo glazūruotų degto molio dirbinių. Viduramžiais Rytų šalyse majolika daugiausia naudota architektūrinei apdailai. Nuo XIV a. majolika ėmė plisti Europoje. Ispanijoje sukurta maurų stiliaus majolikos dirbinių, kurie per Maljorkos salą (iš jos lotyniško pavadinimo Majolika atsirado majolikos pavadinimas) gabenti į Italiją. XV–XVIII a. Italijos miestuose, tokiuose kaip Faenca, Siena, Kastel Durantė, Urbinas, įkurta majolikos dirbtuvių, garsėjusių dirbiniais, dekoruotais liustru arba tapytomis figūrinėmis kompozicijomis, portretais, arabeskomis, groteskais (dailininkai Dž. Andreolis, N. Peliparijus), majolikos skulptūrėlėmis (dailininkų dela Robijų šeima). XVI–XVIII a. majolika sukurta Prancūzijoje (Nevero, Ruano dirbtuvėse), Vokietijoje, Rusijoje (Maskvos ir Jaroslavlio architektūrinė keramika). XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje kuriama moderno stiliaus, nuo XX a. vidurio – unikali ir serijinė majolika, ieškoma naujų išraiškos priemonių, tobulinama glazūros technologija. XX a. majoliką kūrė F. Ležė, P. Pikasas (Prancūzija), I. Frichas-Charas, I. Jefimovas (TSRS).

### Lietuvoje
Lietuvoje majolika (daugiausia rūmų krosnių koklių) atsirado XV a. XVII a. buvo sukurta spalvota glazūra, reljefiniais vaizdais (portretais, figūrinėmis kompozicijomis) dekoruotų koklių. XIX–XX a. pradžioje majolikos dirbiniai, tokie kaip indai, dekoratyvinės vazos, architektūrinės apdailos plytelės, daugiausia gaminti Neborovo (Lenkija, Skernevicų vaivadija) majolikos fabrike bei privačiose dirbtuvėse.

## Šaltiniai
Jablanicos ežeras

**Jablanicos ežeras** (, ) – tvenkinys vidurio Bosnijoje ir Hercegovinoje, 5 km į šiaurės rytus nuo Jablanicos, Neretvos upės slėnyje. Driekiasi 30 km, nuo Jablanicos iki Konjico; plotis iki 3,1 km. Gylis siekia 80 m. Telkšo 202 m aukštyje virš jūros lygio. Pietiniu tvenkinio krantu eina Mostaro – Sarajevo plentas.

Jablanicos ežeras sudarytas 1953 m. patvenkus Neretvos upę. Ežere gausu žuvies. Populiari poilsiavietė.
Čvrsnica

**Čvrsnica** (, ) – kalnų masyvas Dinaruose, Bosnijos ir Hercegovinos pietvakariuose, tarp Neretvos upės rytuose, Dugo lauko ir Blidinjės ežero šiaurės vakaruose, Doljankos slėnio šiaurėje ir Drežankos slėnio pietuose. Aukščiausia masyvo vieta – Pločno viršukalnė (2228 m). Iš viso yra virš 10 viršūnių, viršijančių 2000 m aukštį. Črvsnicoje yra 6,2 km ilgio Diva Grabovicos kanjonas.

Iki 1200 m aukščio kalnai apaugę spygliuočių miškais, aukščiau auga žolės ir kadagiai. Sutinkamos gemzės.
Matriarchatas

**Matriarchatas** ( (kilm. *matris*) – motina ir  – valdžia) – viena pirmykštės visuomenės organizacijos formų, XIX a. rekonstruotas spėjamas socialinės raidos tarpsnis, atsiradęs vėlyvajame paleolite. Pasak šios sampratos šalininkų, matriarchatas buvo būdingas daugelio tautų gimininės bendruomenės irimo ir perėjimo į klasinę visuomenę laikotarpiui, ypač jo pradžiai. Kita vertus, remiantis XX a. pab.–XXI a. pradžios etnologų tyrinėjimais, nesama patikimų duomenų, pagal kuriuos būtų galima atkurti šį visuomenės evoliucijos laikotarpį.

Svarbiausi matriarchato požymiai: visuomenėje vyrauja moterys, turtas ir pareigos paveldima motinos linija, santuoka matrilokalinė.

Tarybų Sąjungoje iki XX a. 6 dešimtmečio moksliškai aiškinant pirmykštės bendruomenės evoliuciją, remtasi beveik vien matriarchato samprata. Anot matriarchato sampratos proponentų, matriarchatą klajoklių gyvulių augintojų ir ariamosios žemdirbystės tautose pakeitė patriarchatas; kaplinės žemdirbystės gentyse klasinė visuomenė kai kur susiformavo matriarchato sąlygomis, aplenkdama patriarchato stadiją.

Pirmasis matriarchato laikotarpį išskyrė Šveicarijos teisės istorikas J. Bachofenas, pavadinęs jį ginekokratijos terminu. Matriarchato sampratą palankiai vertino marksizmo klasikai, pradedant F. Engelsu.

Matriarchato sampratos proponentų teigimu, matriarchato būta Tibete, senovės Egipte, jo liekanų (giminystės ir paveldėjimo motinos linija) išlikę Mikronezijos tautelių, Sumatros malajiečių (minankabajų), kai kurių tropinės Afrikos genčių buityje.

XXI a. matriarchato sąvokos vartosena daugiausia apsiriboja tik istoriografija.

## Šaltiniai
Trebevičius

**Trebevičius** (, ) – kalnas Bosnijoje ir Hercegovinoje, Jahorinos kalnų masyve, prie pietinio Sarajevo pakraščio. Aukštis 1627 m.

Tai mėgiama sostinės gyventojų poilsio vieta. Kalnas pasiekiamas asfaltuotu keliu. Čia įrengti viešbučiai, kalnų nameliai, slidinėjimo trasos.

1984 m. Sarajevo žiemos olimpinių žaidynių metu Trebevičiaus kalno trasoje vyko bobslėjaus ir rogių nusileidimo varžybos. Bosnijos karo metu infrastruktūra sugriauta, o kalnas tapo svarbiu strateginiu objektu, todėl čia nuolat vyko kovos.
Lapių medžioklė

**Lapių medžioklė** (sportinė radiopelengacija, angl. Amateur Radio Direction Finding – ARDF) – orientavimosi ir radijo sporto šaka, kurioje sportininkai, naudodamiesi kryptiniais radijo imtuvais (radiopelengatoriais), miške ieško paslėptų siųstuvų – lapių.

Pagal Tarptautinės radijo mėgėjų sąjungos (IARU) taisykles varžybos vyksta keturiose rungtyse – radioorientavimosi (foksoringo), sprinto ir dvejose “klasikinėse”. Foksoringo rungtyje dalyviai ieško nuolat veikiančių mažos galios radijo siųstuvų, kurie girdimi iš nedidelių sričių, pažymėtų žemėlapyje. Sprinto rungtyje ieškoma kelių grupių radijo siųstuvų, veikiančių skirtingais dažniais. Kiekvieną grupę sudaro penki siųstuvai, veikiantys paeiliui po 12 s (pasikartojančio ciklo trukmė yra 1 min.). “Klasikinėse” rungtyse penki siųstuvai veikia paeiliui po 1 min. (pasikartojančio ciklo trukmė yra 5 min.). Visose rungtyse finišo koridoriaus pradžioje atskiru dažniu nuolat veikia radijo švyturys. Foksoringo ir sprinto rungtyse naudojami 80 m ilgio radijo bangų ruožo siųstuvai, o “klasikinėse” rungtyse – 80 m ir 2 m ilgio radijo bangų ruožo siųstuvai. Pastarajame bangos ilgio ruože radijo bangų sklidimą trikdo vietovės reljefas, augmenijos bei dirvos nevienalytiškumas, todėl tikslią kryptį į lapę nustatyti ne visuomet yra lengva.

Laimi tas, kuris per trumpiausią laiką suranda visas reikiamas „lapes“. Sportininkai rungtyniauja keliose vyrų ir moterų amžiaus grupėse. Šiai sporto šakai yra būtinas geras fizinis pasirengimas, orientavimosi sporto įgūdžiai (naudojimasis žemėlapiu ir kompasu), taktinė patirtis (pasirenkant lapių radimo eiliškumą ir optimalų maršrutą) bei gera radiopelengatorių konstrukcija.

Lietuvoje "lapių medžioklės" varžybos rengiamos nuo 1958 m. Lietuvos sportininkai yra iškovoję daug apdovanojimų Europos ir pasaulio čempionatuose.

Tai neolimpinė sporto šaka.
Diktarų kapinynas

**Diktarų kapinynas** – kapinynas Anykščių rajono savivaldybės teritorijoje, Diktarų kaime, 0,6 km į pietvakarius nuo Laimučio (Miežintos) ištakos iš Smulkio ežerą ir 0,1 km į šiaurės vakarus nuo kelio Utena-Ukmergė, Laimučio (Miežintos) dešiniajame krante, kalvelėje.

## Kapinynas
Dalis kapinyno apardyta. 1976–1977 m. Lietuvos istorijos institutas (vadovas Vytautas Urbanavičius) ištyrė 195 m² plotą, surado 101 kapą. 13 kapų iš V a.–VI a., kiti – iš XIV a.–XVI a. Kalvelės pietinėje pašlaitėje buvo keturios įvairaus dydžio duobės su degėsių liekanomis, lipdytos brūkšniuotu paviršiumi keramikos fragmentais, paukščių kaulais. Manoma, kad duobės susijusios su laidosena (aukų duobės) arba yra gyvenvietės liekanos. V a. – VI a. vyrų kapuose rasta ietigalių, peilių, moterų ir vaikų – darbo įrankių (ylų, pjautuvų) ir papuošalų – žalvarinių antsmilkinių, antkaklių, kaklo apvarų, lankinių segių, juostinių ir įvijinių apyrankių. XIV a.–XVI a. daugelis mirusiųjų laidota mediniuose karstuose su įkapėmis. Rasta kirvių, ietigalių, kalavijų, peilių, galąstuvų, skiltuvų iš titnago, verpstukų, adatų adatinėse, auskarų, segių, apyrankių, žiedų, kabučių, piniginių, monetų – daugiausia XIV a. lietuvių monetų. Radinius (321 vnt.) saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Šaltiniai

* Urbanavičienė S., Diktarų kapinynas // Lietuvos Archeologija. Vilnius, 1995. T. 11, p.&nbsp;169–206.
Didvyčių kapinynas

**Didvyčių kapinynas** arba Jazdaičių kapinynas, Didviečių kapinynas – kapinynas Plungės rajono savivaldybės teritorijoje, Didvyčių kaime, 1,45 km į šiaurės rytus nuo kelio iš Skuodo į kelią Šiauliai-Palanga, 1 km į pietus nuo Surblių, Jodėnų piliakalnio, vad. Pilimi, 0,6 km į vakarus nuo kelio Babrungas-Didvyčiai ir tiek pat į šiaurės rytus nuo Jodėnų k. kapinių, Jodės kairiajame krante, ant kalvos.

## Kapinynas
Kapinynas apardytas kasant žvyrduobę, bulviarūsius, iškasinėtas senienų mėgėjų. 1933 m. Eduardas Volteris ištyrė X a. – XII a. sudeginto mirusiojo kapą. Kasant karjerą iš nedegintų ir sudegintų mirusiųjų kapų L. Kumšlytis 1933–1935 m. surinko III a. – XIII a. radinių – vytinių antkaklių, įvairių formų segių, smeigtukų, apyrankių, dalgio miniatiūrą, vienašmenį kalaviją ir kita. Dalį radinių (daugiausia vėlyvieji) saugo Žemaičių muziejus Alka ir apie 150 dirbinių – Vytauto Didžiojo karo muziejus.

## Šaltiniai
Jahorina

**Jahorina** (, ) – kalnų masyvas Dinaruose, Bosnijoje ir Hercegovinoje, į pietryčius nuo Sarajevo. Aukštis iki 1913 m (Ogorjelicos kalnas), tačiau žymiausia viršukalnė yra šalia Sarajevo stūksantis Trebevičius (1627 m). Kalnai apaugę spygliuočių miškais, žiemą būna daug sniego.

Jahorina – populiarius turistinis bei žiemos sporto regionas. Čia įrengtos slidinėjimo trasos, infrastruktūra. Čia vyko dalis 1984 m. Sarajevo žiemos olimpinių žaidynių varžybų.

Kalnų pavadinimas kilo nuo serbiško klevo pavadinimo *јавор*. Seniau kalnai buvo vadinami Javorina, bet pavadinimas pakeistas į dabartinį osmanų okupacijos metu.

## Slidinėjimo kurortas
Jahorinos olimpinis slidinėjimo kurortas yra didžiausias ir populiariausias slidinėjimo kurortas Bosnijoje ir Hercegovinoje. Kalnų slidinėjimo, snieglenčių sporto, žygiavimo ir nusileidimo rogutėmis trasos tęsiasi 40 km. Vidutinis sniego gylis slidinėjimo trasoje – 106 cm. Kurorto keltuvų sistema buvo atnaujinta 2012–2013 m. 

## Nuorodos
*
Dimitravo kapinynas

**Dimitravo, Tarvydų, Joskaudų kapinynas** (valstybės saugomas kultūros paminklas: unikalus kodas - 5206, senas registro kodas - A434P, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. AR488) – kapinynas Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje, Tarvydų kaimo Dimitravo (seniau – Joskaudų) miške, 0,43 km į šiaurę nuo kelio Tarvydai–Rūdaičiai, Tenžės kairiajame krante.

## Kapinynas
Kapinynas įrengtas pakilioje vietoje, apaugęs mišku, apardytas kasant žvyrą ir bulviarūsius, 2009 m. nuniokotas „juodųjų archeologų“. Skersai teritorijos praeina kvartalinė linija ir miško keliukas.

Nuo 1972 m. respublikinės reikšmės archeologijos paminklas (AR488). 1992 m. įrašytas į Lietuvos Respublikos istorijos ir kultūros paminklų sąrašą, 1997 m. registruotas kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąraše (A434), 1998  m. paskelbtas kultūros paminklu (A434P), 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu. 

Teritorijos plotas – 0,7 ha.

## Tyrimai
1868 m. Konstantinas Grevinkas ištyrė dvigubą nedegintų ir tris sudegintų mirusiųjų kapus. 

1941 m. Vytauto Didžiojo kultūros muziejus (tyrimų vadovas Pranas Baleniūnas) ištyrė 10 nedegintų ir 6 sudegintų mirusiųjų kapus. Rado X–XII a. geležinių dalgių miniatiūrų, ietigalių, žalvarinių vytinių kilpiniais galais antkaklių, įvijinę apyrankę, kryžinį smeigtuką, lankinių, kiauraraščių ir pasaginių segių, būdingų kuršiams. 

1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (ekspedicijos vadovas Romas Olišauskas), 1992 ir 2009 m. – Kultūros paveldo centras.

1868 m. radinius saugo Estijos istorijos institutas, 1941 m. – Vytauto Didžiojo karo muziejus.

## Šaltiniai
Rudi plaukai

**Rudi plaukai** – antri pagal paplitimą žmonių (*Homo sapiens*) plaukai. Lemia pigmentas eumelaninas ir feomelaninas. Moteris kaštoniniais, tamsiai rusvais plaukais vadinama *šatene*, vyras – *šatenu*.

## Atspalviai



Image:Lymari Nadal.jpg|Tamsiausiai ruda (Lymari Nadal)
Image:Jennifer Love Hewitt LF2.jpg|Tamsiai ruda(Jennifer Love Hewitt)
Image:Hugh Grant Dunhill 2007 crop.jpg|Vidutinio tamsumo ruda(Hugh Grant)
Image:MikeMichalowicz Author Toilet Paper Entrepreneur.JPG|Raudonai ruda(Mike Michalowicz)




## Nuorodos
Bjelašnica

**Bjelašnica** (, ) – kalnų masyvas Dinaruose, Bosnijoje ir Hercegovinoje, šiek tiek į pietus nuo Sarajevo. Rytuose ribojasi su Jahorinos masyvu, vakaruose – su Igmano kalnu. Yra trys viršūnės, iškylančios virš 2000 m: Bjelašnica (arba Zvjezdarnica, 2067 m), Krvavacas (2062 m) ir Vlahinia (2057 m). Pietinė masyvo dalis žemesnė, jos aukštis iki 1200 m. Iki 1900 m aukščio kalnas tankiai apaugęs spygliuočių miškais.

Nutiestos slidinėjimo trasos, įrengti kalnų nameliai. 1984 m. Sarajevo žiemos olimpinių žaidynių metu Bjelašnicoje vyko daug įvairių rungčių.
Orson Welles

**Džordžas Orsonas Velsas** (, 1915 m. gegužės 6 d. – 1985 m. spalio 10 d.) – amerikiečių filmų ir teatro režisierius, aktorius, scenarijų autorius, diktorius ir prodiuseris.

1938 m. per radijo programą atliko spektaklį „Pasaulių karas” (apie būtybių iš Marso planetos atakuojamą Žemę). Radijo spektaklis, kurį atliko Orsonas buvo prasimanymas, tačiau daugelis žmonių manė, kad tai tikrovė, nes spektaklis skambėjo kaip žinių pranešimas.

1941 m. Orsonas Velsas sukūrė filmą „Pilietis Keinas”. Daugelis kino kritikų vertina šį filmą, kaip vieną geriausių visų laikų filmų.

## Šaltiniai
Čiobiškio pilkapynas

**Čiobiškio pilkapynas** – pilkapynas Širvintų rajono savivaldybės teritorijoje, prie Čiobiškio kaimo, 0,15 km į šiaurės rytus nuo Čiobiškio Šv. Jono Krikštytojo bažnyčios, 0,1 km į vakarus nuo kelių Gelvonai-Čiobiškis ir Čiobiškis-Burniškiai kryžkelės, 50 m į pietvakarius nuo kelio Gelvonai-Čiobiškis, pušyne.

## Pilkapynas
Pilkapyną sudaro 12 pilkapių. Sampilai apie 1 m aukščio, 10–16 m skersmens, supilti iš gelsvo smėlio, apjuosti grioviais su pelenų ir degėsių liekanomis. 1963–1964 m. Lietuvos istorijos institutas (vadovė Regina Kulikauskienė) ištyrė 5 pilkapius. Mirusieji laidoti sudeginti, negiliose duobėse, dažniausiai pilkapio viduryje, su įkapėmis, po pilkapio sampilu yra 3-5 palaidojimai. Moterų kapuose rasta verpstukų, žalvarinių įvijinių karolių, apyrankių fragmentų, geležinių peiliukų, vyrų – geležinių ietigalių, siauraašmenis pentinis kirvis, peiliukų, diržų sagčių. Kapuose rasta prastos molio masės apysveikių puodų. Pilkapynas datuojamas X a. – XI a. pradžia. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Šaltiniai
Laisvoji demokratų partija

**Laisvoji demokratų partija** (, *FDP* – „Laisvoji demokratinė partija“, „Laisvųjų demokratų partija“; 1968–2001 m. – *F.D.P.*) – Vokietijos liberalų politinė partija. 1949–1956, 1961–1966, 1969–1998 m. ir nuo 2009 m. – valdančiosios daugumos koalicinė partnerė, partija ilgiausiai ir dažniausiai delegavusi savo ministrus į Vokietijos Federalinės Vyriausybės narius valdančiojoje daugumoje. 2009 m. Bundestago rinkimuose FDP gavo 14,6 % balsų (iki šiol daugiausiai per visą Vokietijos Bundestago rinkimų istoriją). 2002-2015 metais partija valdė Remso-Muro krašte.

## Rinkimų rezultatai
### Bundestago rinkimai

### Europos Parlamento rinkimai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficialus FDP tinklalapis (vokiečių k.)
Igmanas

**Igmanas** (, ) – kalnų masyvas Dinaruose, Bosnijoje ir Hercegovinoje, į pietvakarius nuo Sarajevo, tarp Bjelašnicos kalnų ir Ilidžos miesto. Aukštis – 1502 m virš jūros lygio. Apaugęs spygliuočių miškais.

Populiari slidinėjimo ir alpinizmo vietovė. 1984 m. Sarajevo olimpinių žaidynių metu ant Igmano kalno vyko didesnė dauguma visų olimpinių varžybų.

Žiemą čia gausu sniego, o temperatūra kartais rekordiškai nukrinta iki -43 °C.
Ermupolis

**Ermupolis** – Graikijos miestas, Kikladų prefektūros ir Syro salos sostinė ir pagrindinis miestas.

## Istorija

Miestas įkurtas per Graikijos revoliuciją 1820-1830 m. kaip Ano Syro tęsinys. Jis greitai tapo svarbiausiu verslo ir pramonės centru ir uostu Graikijoje. 1856 m. įkurta Graikų garlaivių kompanija. Tūkstančiai laivų buvo pastatyta įvairiose Syro laivų statyklose.

XIX a. pabaigoje Ermupolį kaip uostą užgožė Pirėjas. Ekonomika smuko kelis dešimtmečius, bet neseniai atsigavo dėl paslaugų sektoriaus.

## Žymūs žmonės
* Emmanuel Benakis (1843-1929 m.), pirklys ir politikas
* Olga Broumas (1949-) poetė ir vertėja
* Stelios Mainas (1957-) aktorius
* Michael Melas, Pavlos Melas, kovotojo dėl Makedonijos Graikijai, tėvas
* Emmanuel Rhoides (1836-1904), rašytojas ir žurnalistas
* Georgios Souris, poetas
* Markos Vamvakaris (1905-1972 m.) rebetiko muzikantas
* Demetrius Vikelas (1835-1908 m.) verslininkas, rašytojas, pirmasis Tarptautinio Olimpinio Komiteto prezidentas
LDP (reikšmės)

**LDP** gali reikšti:

* Laisvoji demokratų partija (FDP), Vokietijos liberalų partija
*Lietuvos demokratų partija, Lietuvos politinė partija, įkurta 1989 m. vasario 5 d. (kaip atkurta Lietuvių demokratų partija)
* Lietuvių demokratų partija, Lietuvos politinė partija, veikusi 1902-1920 m.
Azijos Taurių laimėtojų taurė

**Azijos Taurių laimėtojų taurė** buvo tarptautinės klubinės futbolo varžybos Azijos lygų laimėtojams, kurias vykdė Azijos futbolo konfederacija (AFC). Pirmas varžybas laimėjo Persepolis FC iš Teherano (Iranas) 1-0 finale nugalėjus Bahreino Al-Muharraq Sports Club futbolo klubą. Tunyras vyko nuo 1991 m. iki 2002 m.

2002-2003 m. sezone varžybas sujungus su Azijos Čempionų taure buvo pervadintos į AFC Čempionų lygą.

## Finalai

## Statistika

### Pagal šalis

### Pagal klubus

* *1 įskaitant ir Yokohama F. Marinos anksčiau žinoma kaip Nissan FC*
* *2 1999 m. Yokohama Flügels buvo sujungtas su Yokohama F. Marinos*

## Nuorodos

* RSSSF - Azijos Taurių laimėtojų taurė
Spreča

**Spreča** (, ) – upė Bosnijos ir Hercegovinos šiaurės rytuose; Bosnos dešinysis intakas. Prasideda Dinarų kalnuose, Velje Glave (594 km aukštyje), į vakarus nuo Zvorniko. Teka į šiaurės vakarus tarpukalnių slėniu. Įteka į Bosną ties Dobojumi.

Turi daug trumpų intakų iš abiejų pusių. Ties Lukavacu patvenkta, susidaręs 12 km, ilgio ir 2 km pločio Modraco ežeras.
Buna

**Buna** (, ) – trumpa, bet vandeninga upė Bosnijos ir Hercegovinos pietuose; Neretvos kairysis intakas. Išteka iš labai stiprios ir šaltos požeminės versmės – Bunos šaltinio (*Vrelo Bune*), kuri trykšta ~15 km į pietus nuo Mostaro, prie Blagajaus gyvenvietės. Teka į vakarus, įteka į Neretvą prie Bunos kaimo.

Pagrindinis intakas – Bunica (kairysis). Upė vandeningiausia būna lapkritį, o mažiausiai vandeninga – liepą ir rugpjūtį. Lašišų nerštavietės.

Kur Buna išsiveržia iš po žemės yra 1664 m. dervišų tekija (susirinkimų namas).
Visuotinis atšalimas

**Visuotinis atšalimas** (arba **globalinis atšalimas**) buvo spėjimas aštuntajame XX amžiaus dešimtmetyje, kad Žemės paviršius ir atmosfera šaltės ir prasidės apledėjimas. Hipotezė niekada nesusilaukė didelio mokslininkų pritarimo, bet pritraukė daug visuomenės dėmesio dėl nežymaus temperatūrų kritimo maždaug 1945–1975 m. ir žiniasklaidos pranešimų, kurie netiksliai, o kartais ir visai neteisingai atspindėjo mokslininkų supratimą apie ledynmečių ciklus bei temperatūros kitimą. Daugelis mokslininkų tuo metu suprato, kad ši sritis dar yra nepakankamai ištirta, kad būtų galima daryti tikslias prognozes. Buvo žinoma, kad šiltnamio dujos, kaip anglies dioksidas, skatina visuotinį atšilimą, o aerozoliai – atšalimą. Nors buvo abejojama, kurių medžiagų efektas bus dominuojantis, kiek didesnė dalis mokslininkų manė, kad vyks atšalimas. Šiuo metu ryški mokslininkų dauguma mano, kad apskritai XX amžiuje Žemės klimatas atšilo, o ne atšalo. Trumpo ir nežymaus globalinio atšalimo pagrindine priežastimi yra laikomi aerozoliai.


Image:Global Cooling Map.png|1965 - 1975 m. vidutinės temperatūros nuokrypiai nuo 1937 - 1946 m. vidutinių temperatūrų. Mėlyna spalva žymi nukritusią vidutinę temperatūrą toje teritorijoje, o raudona - pakilusią.
Vaizdas:Global Warming Map.jpg|Analogiškas žemėlapis, lyginantis 1999 - 2008 m. vidutines temperatūras su 1940 - 1980 m. temperatūromis.


## Šaltiniai
Fokidė

**Fokidė** (, IPA: [foˈkiða], , IPA: [foˈkis]) – senovės Graikijos regionas ir šiuolaikinis Graikijos nomas, besitęsiantis nuo vakarinių Parnaso šlaitų rytuose iki Vardosijos kalnų vakaruose, o pietuose – Korinto įlanka.

## Istorija

Fokidės istorijos pradžia nežinoma. Įsiveržus persams 480 m. pr. m. e. fokiečiai kovėsi graikų pusėje, bet dėl neryžtingumo Termopilų mūšyje graikai nuo jų nusigręžė, o Platėjos mūšyje jie jau kovėsi persų pusėje. 457 m. pr. m. e. kai Fokidė bandė išplėsti savo įtaką į Kefiso ištakas Doridės teritorijoje, atvyko Spartos armija ginti „doriečių miesto“. Panašus bandymas užimti Delfus 448 m. pr. m. e. irgi baigėsi Spartos pasipriešinimu, bet po kurio laiko su Atėnų, kurių sąjungininkais tapo 454 m. pr. m. e., pagalba fokiečiai užėmė šventovę. Smukus Atėnų sausumos armijos galiai ryšiai su Fokide nusilpo. Peloponeso karo metu Fokidė buvo nominali Spartos sąjungininkė ir vasalė, bei praradusi Delfus.

IV a. pr. m. e. Fokidei kėlė grėsmę Bojotija. Padėję Spartai įsiveržti į Bojotiją per Korinto karą (395–394 m. pr. m. e.), fokiečiai turėjo gintis. Jiems padėjo Sparta 380 m. pr. m. e., bet po to jie turėjo nusileisti didėjančiai Tėbų galiai. Fokidė padėjo Epaminondui įsiveržti į Peloponesą, tik nedalyvavo Mantinėjos kampanijoje (370–362 m. pr. m. e.). 323 m. pr. m. e. Fokidė dalyvavo Lamijos kare prieš Antipatrą, o 279 m. pr. m. e. gynė Termopilus nuo galų.

Vėliau mažai žinoma apie Fokidę. III a. pr. m. e. Fokidė atiteko Makedonijai, o dar vėliau Etolijos lygai, kuri 196 m. pr. m. e. galutinai prisijungė Fokidę. Valdant Romos respublikai nacionalinė fokiečių lyga buvo išardyta, bet Augustas ją atgaivino bei grąžino jos balsus Delfų amfiktionijoje, kuriuos ji prarado 346 m. pr. m. e. ir prijungė prie Achajos sinodo. Fokidės lyga paskutinį kartą minima valdant Trajanui.
Britų Priešvėjinės salos

**Britų Priešvėjinės salos** () – D. Britanijos kolonija, egzistavusi 1833–1960 m.

1871–1956 m. kolonija oficialiai vadinosi **Federacinė Priešvėjinių salų kolonija** (), o 1956–1960 m. – **Priešvėjinių salų teritorija** ().

Britų Priešvėjinių salų koloniją sudarė:
* Grenada
* Sent Lusija
* Sent Vinsentas
* Grenadinai
* Barbadosas – jame iki 1885 m. buvo kolonijos sostinė. 1885 m. Barbadosas tapo savarankiška kolonija).
* Tobagas – iki 1889 m., kai Tobagas su Trinidadu sudarė atskirą koloniją.
* Dominika – nuo 1940 m., iki tol priklausė Britų Pavėjinėms saloms.

1871–1885 m. kolonijos sostinė buvo Bridžtaunas (Barbadosas), o vėliau – Sent Džordžas (Grenada).

Britų Priešvėjinės salos buvo ne atskira kolonija, o atskirų kolonijų federacija su bendru vyriausiuoju gubernatoriumi (). Kiekviena sala turėjo savo valdžios institucijas, jos neturėjo bendros įstatymų leidybos, bendrų įstatymų ar mokesčių. tačiau sudarančios kolonijos turėjo bendra apeliacinį teismą, sudarytą iš kolonijų vyriausių teisėjų, taip pat bendrą audito sistemą ir kai kurias kitas bendras institucijas.

## Šaltiniai