Germanų prokalbė

**Germanų prokalbė** – rekonstruota kalba, iš kurios kilo germanų kalbos. Germanų prokalbė savo ruožtu kilusi iš indoeuropiečių prokalbės.

Pirmoje mūsų eros tūkstantmečio pusėje iš archajinės pragermanų kalbos germanų prokalbė skilo į tris šakas: vakarų germanų, rytų germanų ir šiaurės germanų kalbas, tačiau dar ilgoką laiką visos kalbos sąveikavo, ypač ingevonų pogrupis, išaugęs iš vakarų germanų dialektų ir tebepalaikęs ryšius su šiaurės germanų kalbomis.

Germanų prokalbė pasižymi Grimo dėsnio galiojimu, daugybe garsų pokyčių, kurie lėmė jos laipsnišką virtimą iš indoeuropiečių prokalbės dialekto į savarankišką kalbą. Kadangi šie garsų pokyčiai truko, matyt, ilgoką laiką (ne vieną šimtmetį), germanų prokalbė negali būti rekonstruota kaip paprasta medžio modelio grandis – ji labiau vertintina kaip maždaug tūkstantmečio kalbos raidos etapas. Bendroji germanų kalba ėmė skilti į atskiras germanų kalbas IV a., Didžiojo tautų kraustymosi laikais.

Kitas galimas terminas, „motininė germanų kalba“ (), gali būti vartojamas, norint aprėpti platesnį kalbinės plėtotės laikotarpį, apimantį Skandinavijos bronzos amžių ir ikiromėniškąjį Šiaurės Europos geležies amžių. Šiuo terminu vadinami archajinis, ankstyvasis ir vėlyvasis germanų prokalbės laikotarpiai. Germanų prokalbė – tai germanų kalbų pramotės vėliausio laikotarpio rekonstrukcija, o terminu „motininė germanų kalba“ įvardijamas visas kelias, kurį pragermaniškas indoeuropiečių prokalbės dialektas per tūkstantmečius nuėjo iki germanų prokalbės.

Germanų prokalbė nepaliudyta jokiais rišliais rašytiniais šaltiniais, ji buvo atkurta lyginamosios kalbotyros metodu. Esama tiesioginių vėlyvosios bendrosios germanų kalbos fragmentų ankstyvuosiuose runų įrašuose, ypač rastuose Vimose, Fiuno saloje, Danijoje (II a.), ir užrašytuose ant šalmo, aptikto Negovoje, šiaurės rytų Slovėnijoje (II a. pr. m. e), taip pat turimi Romos imperijos laikais palikti pavieniai užrašyti žodžiai (ypač Tacito knygoje „Germania“, parašytoje apie 90 mūsų eros metus).

## Archeologija ir ankstyvoji istoriografija

Germanų prokalbė rutuliojosi pietų Skandinavijoje (Danijoje, pietų Švedijoje ir pietų Norvegijoje) – germanų genčių protėvynėje. Gali būti, kad indoeuropietiškai kalbantys žmonės, virvelinės keramikos kultūros atstovai, pietų Skandinaviją pasiekė III tūkst. pr. m. e. viduryje ir II tūkst. pr. m. e. pradžioje čia išvystė vietines kultūras. Germanų prokalbė išsirutuliojo iš archajinės pragermanų kalbos II–I tūkst. pr. m. e. Anot germanų substrato hipotezės, germanai galėjo būti paveikti neindoeuropietiškų kultūrų, pavyzdžiui, piltuvėlinės keramikos kultūros atstovų, bet garsų pokytis, germanų kalbose žinomas kaip Grimo dėsnis, rodo nesubstratinę raidą, išskiriančią germanų kalbas iš kitų indoeuropiečių kalbų. Germanų prokalbe buvo kalbama maždaug po 500 m. pr. m. e., o skandinavų prokalbe – nuo II a., ir ši vis dar buvo labai artima rekonstruojamai germanų prokalbei, tačiau kitos bendros naujovės, skiriančios germanų prokalbę nuo indoeuropiečių prokalbės, rodo bendrą germanų protėvių istoriją Skandinavijos bronzos amžiaus laikotarpiu.

Ankstyvojo germanų plitimo laikais, ikiromėniškajame geležies amžiuje (V–I a. pr. m. e.), germanų prokalbės vartotojai susidūrė su keltiškosios Lateno kultūros atstovais.

Germanų prokalbėje nustatyta nemaža keltiškų skolinių. Nuo I a. germanai plėsdamiesi pietuose pasiekė Dunojų bei Reino aukštupį, ir tada jie pirmiausia patenka į romėnų istorinius šaltinius. Maždaug tuo pačiu metu, plėsdamiesi į rytus nuo Vyslos (Oksyvo kultūra, Pševorsko kultūra), germanų prokalbės vartotojai susidūrė su ankstyvosiomis slavų kultūromis, kas atsispindi senuosiuose slavų prokalbės skoliniuose.

Nuo III a. vėlyvosios germanų prokalbės vartotojai išplito dideliais atstumais, nuo Reino iki Dniepro jų gyvenamos teritorijos taškai buvo nutolę maždaug 1 200 km. Šis laikotarpis žymi vėlyvosios germanų prokalbės skilimą ir istoriškai paliudytą germanų migracijos pradžią. Pirmasis rišlus tekstas germanų kalba yra gotų Biblija, parašyta IV a. pabaigoje gotų krikščionių tervingų genties kalba. Tervingai išvengė persekiojimų, 348 m. iš Skitijos pabėgę į Meziją.

Seniausi žinomi rišlūs tekstai (pilni sakiniai su veiksmažodžiais) skandinavų prokalbe, runų įrašai, sutinkami maždaug nuo 400 m. (pavyzdžiui, Tunės akmuo Norvegijoje). To meto vėlyvosios bendrosios germanų kalbos ir skandinavų prokalbės riba yra labiau susitarimo dalykas. Anksčiausi vakarų germanų tekstai žinomi nuo V a., pradedant frankišku Bergakero įrašu Nyderlanduose.

## Raida
Germanų prokalbė, tarp geografiškai artimų kalbos vartotojų prasidėjusi kaip bendrais kalbos ypatumais pasižymintis indoeuropiečių prokalbės dialektas, savo raidą baigė sklisdama į įvairias žmonių grupes, kurių kalbos ypatybės skyrėsi. Nuo raidos pradžios iki pabaigos buvo įvykę daugybė garsų pokyčių.

### Kilmės teorijos

#### Prielaidos
Kalbų medis istorinėje lyginamojoje kalbotyroje rodo, kokia kalba iš kokios kilusi. Kilmės klausimas labiausiai susijęs su tuo, kokia konkrečiai išsišakojančio medžio schema geriausiai paaiškina paliudytų kalbų raidą iš bendro protėvio, kur prokalbė yra šaknys, o atskiros kalbos – lapai. Germanų kalbos sudaro iš germanų prokalbės, kaip iš šaknies, augantį medį, kuris yra indoeuropiečių kalbų medžio šaka, savo ruožtu indoeuropiečių kalbų šaknys yra indoeuropiečių prokalbė. Skoliniai iš kalbų, su kuriomis buvo sąveikaujama, santykinę germanų šakos padėtį tarp kitų indoeuropiečių daro ne tokią aiškią, palyginti su kitomis indoeuropietiškomis kalbų šakomis. Istorinės kalbotyros plėtotės laikotarpiu buvo teikiami įvairūs sprendiniai, kurių nė vienas nebuvo neabejotinas ar neginčytinas.

Kalbų šeimų raidos istorijoje filologai taiko kilmės „medžio modelį“ tik tada, kai bendruomenės liaujasi glaudžiai kontaktuoti, nes tuomet jų kalbos gali atsiskirti. Ankstyvaisiais laikais indoeuropiečių kontaktai su kitomis kalbinėmis bendruomenėmis buvo riboti, ir, be abejonių, germanų kalbų pošeimis pasižymėjo ne kalbų medžio ypatybėmis, nes kai kurie bruožai ankstyvuoju jų raidos metu buvo pasiskolinti iš kaimynų, o ne gauti iš tiesioginio protėvio. Vakarų germanų kalboms ypač būdinga kitokia negu kalbų medis raida.

Sutinkama, kad germanų prokalbės istorija prasidėjo maždaug 500 m. pr. m. e. Jos hipotetinė pramotė nuo indoeuropiečių prokalbės skilimo iki 500 m. pr. m. e vadinama archajine pragermanų kalba (). Ar pastarasis terminas įtrauktinas į platesnę germanų prokalbės sąvoką, yra vartosenos klausimas.

Grimo ir Vernerio dėsnius (kurie iš esmės galioja tik priebalsiams ir ilgus dešimtmečius buvo priskiriami germanų prokalbei) amerikiečių kalbininkas V. P. Lėmanas (W. P. Lehmann) priskyrė archajinei pragermanų kalbai ir manė, kad „viršutinė riba“ – tai kirčio fiksavimas šaknyje, paprastai pirmajame skiemenyje. Indoeuropiečių prokalbėje kirtis buvo laisvas, galėjo kristi į įvairius skiemenis, taip pat gali būti, kad skiemenys pasižymėjo priegaidėmis arba tonais, kirčio vietą lėmė daugybė taisyklių, turėjo įtakos ir skiemens ilgis.

Kirčio fiksavimas sukėlė garsų pokyčių nekirčiuotuose skiemenyse. Pasak V. P. Lėmano (W. P. Lehmann), „apatinė riba“ buvo -a arba -e nekirčiuotame skiemenyje numetimas; pavyzdžiui, vėlyvosios ide. **wóyd-e* > gotų k. *wait* 'žino'. E. Antonsenas (E. Antonsen) sutiko su Lėmanu dėl apatinės ribos, bet vėliau runose rado atvejų, kai -a nebuvo numestas: *ékwakraz … wraita* 'Aš, Vakrazas, … parašiau'. Pasak E. Antonseno, „Todėl germanų prokalbei turime ieškoti naujos apatinės ribos“.

Antonseno schemoje germanų prokalbė dalijama į ankstyvąją ir vėlyvąją stadijas. Ankstyvoji stadija pasižymi kirčio fiksavimu ir „spontaniškais balsių pokyčiais“, o vėlyvojoje stadijoje galioja dešimtys sudėtingų taisyklių, nustatančių tiek balsių, tiek priebalsių kitimus.

Nuo 250 m. pr. m. e. germanų prokalbė išsišakojo į penkias germaniškas grupes: po dvi vakaruose bei šiaurėje ir vieną rytuose.

### Fonologinės stadijos nuo [[Indoeuropiečių prokalbė|ide.]] iki germanų prokalbės pabaigos
Toliau nurodyti pokyčiai yra žinomi arba numanomi germanų prokalbės istorijoje, plačiąja prasme nuo indoeuropiečių prokalbės pabaigos iki tada, kai germanų prokalbė ėmė skilti į tarpusavyje nebesusišnekančias tarmes. Pokyčiai nurodomi apytiksle chronologine tvarka turint omenyje, kad ankstesnieji pokyčiai sąraše bus darę įtaką toliau išdėstomiems. Stadijos skirstomos ir su kiekviena iš jų susiję pokyčiai pateikiami daugiausia remianti D. Rindžu (D. Ringe). Savo ruožtu D. Rindžas apibendrina įprastas sąvokas ir terminologiją.

#### Archajinė pragermanų kalba
Ši stadija prasidėjo atskilimu į atskirą kalbą, nors galbūt ji vis dar įėjo į indoeuropiečių prokalbės dialektų tąsą. Šioje kalboje būta daugybės naujovių, kurios galbūt dėl arealinių kontaktų įvairiais lygmenimis buvo būdingos ir kitoms indoeuropiečių kalbų šakoms, ir tam tikrą laiką galėjo būti įmanoma susikalbėti su kitais dialektais. Vis dėlto ši kalba ėjo savu raidos keliu, nesvarbu, ar ją laikytume atskira kalba, ar tik dialektu.

#### Ankstyvoji germanų prokalbė
Ši stadija savo raidą pradėjo kaip indoeuropiečių prokalbės (ide.) dialektas, kuris neteko laringalų, turėjo penkis ilguosius ir šešis trumpuosius balsius, taip pat vieną ar du superilguosius. Priebalsių sistema vis dar buvo panaši į ide. sistemą be suminkštintųjų gomurinių sprogstamųjų ir laringalų, bet tai, kad buvo netekta skiemeninių sonantų, priebalsyną darė gerokai kitokį. Susikalbėti su kitais ide. dialektais vis dar galėjo būti įmanoma, tačiau nelengvai, ir šis laikotarpis žymi galutinį germanų prokalbės atitrūkimą nuo likusiųjų indoeuropiečių kalbų bei tikrąją germanų prokalbės pradžią su virtine šią kalbų šaką išskiriančių balsių ir priebalsių pokyčių. Ankstyvojoje germanų prokalbėje buvo prarastas kontrastinis, laisvasis ide. kirčiavimas – kirtis buvo atitrauktas į šaknį, į pirmąjį skiemenį, todėl nekirčiuotuose skiemenyse garsai pradėjo redukuotis.

#### Vėlyvoji germanų prokalbė
Šioje stadijoje germanų prokalbė iškilo kaip savarankiška šaka ir patyrė daugybę esminių garsų pokyčių, dėl kurių šios prokalbės palikuonės vėliau bus atpažįstamos kaip germanų kalbos. Sprogstamųjų priebalsių turtinga sistema pirmiausia buvo pakeista pučiamųjų priebalsių rinkiniu, paslankusis ide. kirtis, kuriam galbūt buvo būdingos priegaidės, buvo pakeistas pastoviuoju, o du balsiai susiliejo į vieną. Dėl į pirmąjį skiemenį atitraukto kirčio jau buvo pradėję irti nekirčiuotųjų skiemenų garsai ir šis procesas tęsėsi dukterinėse kalbose. Galutinė stadija aprėpia visą likusią kalbos raidą, kol prokalbė skilo į dialektus, ir galbūt tuomet ėmė rastis nosiniai balsiai, pradėjo veikti umliauto taisyklės ir atsirado kitų germanų kalboms būdingų ypatybių.

### Leksiniai duomenys kitose kalbose
Laikas, kada skoliniai į germanų prokalbę pateko iš kitų (žinomų) kalbų arba kada iš germanų prokalbės – į kitas kalbas, gali būti nustatomas pagal skolinimosi metu germanų kalbose vykusius garsų pokyčius. Kadangi tikslus skolinių ir garsų dėsnių laikas nežinomas, skolinių neįmanoma taikyti absoliučiajai ar kalendorinei chronologijai nustatyti.

#### Skoliniai iš gretimų indoeuropietiškų kalbų

Dauguma skolinių iš keltų kalbų pasirodė iki Grimo dėsnio arba jo veikimo metu. Pavyzdžiui, žodis **rīks* 'valdovas' buvo pasiskolintas iš keltų **rīxs* 'karalius' (kamienas **rīg-*), kur *g* → *k*. Tai akivaizdžiai ne savas žodis, nes ide. **ē* → *ī* būdinga ne germanų, o keltų kalboms. Kitas pavyzdys – **walhaz* 'svetimšalis; keltas', kilęs nuo keltų genties pavadinimo *Volcae* su *k* → *h* ir *o* → *a*. Kiti skolinių iš keltų kalbų pavyzdžiai: **ambahtaz* 'tarnas', **brunjǭ* 'šarviniai marškiniai', **gīslaz* 'įkaitas', **īsarną* 'geležis', **lēkijaz* 'gydytojas', **laudą* 'švinas', **Rīnaz* 'Reinas', **tūnaz, tūną* 'įtvirtintas aptvaras'. Šie skoliniai tikriausiai buvo gauti keltiškų Halštato ir ankstyvosios Lateno kultūrų laikais, kai keltai Vidurio Europoje vyravo, nors šis laikotarpis aprėpia keletą šimtmečių.

Iš rytų iranėnų gauta **hanapiz* 'kanapė' (plg. sakų k. *kaṃhā*,  'linas'), **humalaz*, *humalǭ* 'apynys' (plg. ), **keppǭ* ~ *skēpą* 'avis' (plg.  'vienerių metų vaikas'), **kurtilaz* 'sujuosiama palaidinė' (plg.  'marškiniai'), **kutą* 'trobelė' (plg.  'namas'), **paidō* 'apsiaustas', **paþaz* 'takas' (plg. , kilm. *pathō*) ir **wurstwa* 'darbas' (plg. ). Iš Ukrainos lygumų žodžius galėjo perduoti tiesiogiai skitai, kurių būriai per Dunojų atkeliavo į Vidurio Europą ir Karpatų baseine sukūrė Vekerzugo kultūrą (VI–V a. pr. m. e.), arba šie žodžiai gauti iš tomis pačiomis kryptimi keliavusių sarmatų. Abejonių kelia daiktavardis **marhaz* 'arklys', kuris galėjo būti pasiskolintas arba tiesiogiai iš skitų ar sarmatų, arba tarpininkaujant keltų kalboms.

#### Skoliniai negermaniškoms kalboms
Nemažą skolinių iš germanų prokalbės aptinkama negermaniškose kalbose, kurios ribojosi su germanų prokalbės sritimi.

Didžiausią įtaką patyrė finų kalbos, jos iš germanų prokalbės gavo šimtus skolinių. Tarp gerai žinomų pavyzdžių yra **druhtinaz* 'karo vadas' (plg. ), **hrengaz* (vėliau **hringaz*) 'žiedas' (plg. , ), **kuningaz* 'karalius' (plg. ), **lambaz* 'avytė' (plg. , ), **lunaz* 'išpirka' (plg. ).

Taip pat žinomi skoliniai samių, baltų ir slavų kalbose.

### Neindoeuropietiško substrato elementai
Kalbant apie germanų prokalbę, terminas substratas reiškia leksikos vienetus ir fonologijos elementus, nepaveldėtus iš indoeuropiečių prokalbės. Substrato teorija teigia, kad šie elementai perimti iš senesnių populiacijų, kurios išliko tarp indoeuropiečių ir buvo pakankamai įtakingos, kad perduotų kai kurias savo kalbos ypatybes. Pirmasis neindoeuropietiško substrato teoriją pateikė Vokietijos istorinės kalbotyros specialistas Zigmundas Feistas (Sigmund Feist), kuris teigė, jog maždaug trečdalis viso germanų prokalbės žodyno kilę iš šio substrato.

Teo Fenemanas (Theo Vennemann) iškėlė baskų kalbos substrato ir semitų kalbų superstrato (kalbinio antsluoksnio) germanų prokalbėje teoriją; vis dėlto jo spėjimai atitinkamų sričių specialistų dažniausiai atmetami.

Germanų kalbų etimologiniai tyrimai tęsiami, ir daugybė germaniškų žodžių, kurių kilmė anksčiau buvo neaiški ir atrodė prieštaringa, dabar įtikinamai paaiškinami rekonstruotais indoeuropiečių prokalbės žodžiais ir morfologija. Tad neaiškios etimologijos germaniškų žodžių dalis ilgainiui sumažėjo. Šios dalies vertinimai paprastai būna pasenę arba padidinti, nes daug duomenų, kai mokslininkai sudarinėjo nepaaiškinamos kilmės germanų žodžių sąrašus, buvo nežinoma.

## Fonologija

### Transkripcija
Šiame straipsnyje naudojami šie sutartiniai ženklai ir raidės atkurtoms germanų prokalbės formoms užrašyti:
* Skardieji trankieji priebalsiai žymimi kaip *b*, *d*, *g*; šios fonemos nesuprastinos kaip konkrečiai sprogstamieji , ,  arba pučiamieji , , . Kitoje literatūroje šie priebalsiai gali būti rašomi kaip grafemos su brūkšniu, sudarant pučiamųjų priebalsių raides *ƀ*, *đ*, *ǥ*.
* Duslieji pučiamieji priebalsiai žymimi kaip *f*, *þ*, *h* (TFA , , ). Vėlesnėje germanų prokalbės stadijoje  tam tikrose padėtyse gali virsti . Atitinkamai  tam tikroje garsų apsuptyje vėliau gali tapti  arba .
* Lūpų gomuriniai žymimi kaip *kw*, *hw*, *gw*; tai nerodo kokios nors konkrečios atskiro garso (pvz., , , ) ar junginio (pvz., , , ) analizės.
* Jotas žymimas kaip *j* . Pažymėtina, kad indoeuropiečių prokalbės formose šis garsas, tiksliau – pusbalsis, ne priebalsis, žymimas kaip *y* arba *i̯*; čia vartojamas *j* nerodo jokio išties įvykusio šio garso tarties pokyčio.
* Ilgieji balsiai žymimi brūkšniu virš raidės, pvz., *ō*. Kai reikia atskirti, TFA  ir  atitinkamai transkribuojami kaip *ē¹* ir *ē²*. *ē¹* kartai perteikiamas kaip *æ* arba *ǣ*, bet čia tokia rašyba nepalaikoma.
* Superilgieji balsiai pažymėti cirkumfleksu, pvz., *ô*. Kitoje literatūroje jie užrašomi su dviem brūkšneliais virš raidės (dvigubu makronu), pvz., *ō̄*.
* Sekant D. Rindžu (D. Ringe), nosiniai balsiai pažymėti kableliu po raide, pvz., *ǫ̂* . Labai dažnai literatūroje jie perteikiami tiesiog po balsio prirašant raidę n. Vis dėlto taip gali pasidaryti neaišku, ar čia pažymėtas žodžio galo nosinis balsis, ar žodžio galo paprastas prieš  einąs balsis, kurių skyrimas yra foneminis. Kai kuriuose šaltiniuose nosiniams balsiams žymėti vartojama ir tildė (*ã*, *ĩ*, *ũ*…).
* Dvibalsiai perteikiami kaip *ai*, *au*, *eu*, *iu*, *ōi*, *ōu* ir galbūt *ēi*, *ēu*. Vis dėlto, kai balsiai eina prieš atitinkamą pusbalsį, jie tampa *ajj, aww, eww, iww*. *u* rašomas kaip *w* tarp balsių ir *j*. Toks rašybos susitarimas grįstas Rindžo () vartosena.
* Ilgieji balsiai prieš nepriešakinius sudarydavo atskirą skiemenį ir rašomi kaip aukščiau nurodyta, išskyrus atvejį prieš *ī*, kai rašoma *ij*.

### Priebalsiai
Toliau lentelėje pateikiamas rekonstruotas germanų prokalbės priebalsių tarimas. Įžambūs brūkšniai nerašomi dėl patogumo. Kai langelyje yra dvi fonemos, pirmoji iš poros yra duslioji, antroji – skardžioji. Garsai skliausteliuose žymi alofonus, jie nėra savarankiškos fonemos. Dėl kai kurių garsų tikslesnio tarimo taip pat žr. pastabas po lentele.

*Pastabos*:
#  buvo  alofonas prieš gomurinius trankiuosius.
#  buvo  alofonas prieš lūpų gomurinius trankiuosius.
# ,  ir  buvo ,  bei  alofonai tam tikrose padėtyse (žr. žemiau).
# Raide *f* žymima fonema germanų prokalbėje galbūt vis dar buvo tariama kaip abilūpinis pučiamasis priebalsis (). Tokio tarimo naudai liudytų tai, kad gotų kalboje žodžio galo *b* (kuris kitose padėtyse atstovauja skardžiajam pučiamajam) suduslėja iki *f*, ir tai, kad senojoje norvegų kalboje *aptr* tariama kaip , kur vartota raidė *p* (o ne žymiai įprastesnė *f*) apilūpiniam priebalsiui prieš  pažymėti.

#### Grimo ir Vernerio dėsniai
Archajinėje pragermanų kalboje galiojęs Grimo dėsnis sukėlė grandininius pirminių indoeuropiečių prokalbės sprogstamųjų priebalsių pokyčius. Vernerio dėsnis paaiškina Grimo dėsnio išimčių kategoriją, kai skardieji pučiamieji priebalsiai pasitaiko vietoj Grimo dėsnio numatytų dusliųjų pučiamųjų. Šiuos nesutapimus lėmė pirminė indoeuropiečių prokalbės kirčio vieta.

*p*, *t* ir *k* nepakluso Grimo dėsniui po ankštumos pučiamųjų (tokių kaip *s*) arba po kitų sprogstamųjų priebalsių (kurie dėl germanų pučiamųjų priebalsių dėsnio buvo pakitę į ankštumos pučiamuosius); pavyzdžiui, kur lotynų kalboje (su senuoju *t*) yra *stella* 'žvaigždė' ir *octō* 'aštuoni', vidurinėje olandų kalboje turima *ster* ir *acht* (su nepakitusiu *t*). Šis pirminis *t* sutapo su antriniu, iš skardžiojo priebalsio atsiradusiu *t*, tai yra daugumoje atvejų /t/ yra kilęs iš pirminio arba antrinio /t/.

(Vėliau panašus pokytis į vykusį germanų prokalbės priebalsių sistemoje rutuliojosi vokiečių aukštaičių tarmėje. Eiprilė Makmahon (April McMahon) teigia:„Grimo ir Vernerio dėsniai… drauge apibrėžia pirmąjį germanų priebalsių pokytį. Kitas, chronologiškai vėlesnis, antrasis germanų priebalsių pokytis… padarė įtaką tik germanų prokalbės dusliesiems sprogstamiesiems&nbsp;… ir germanų prokalbę suskaldė į dvi dialektų grupes: vokiečių žemaičių šiaurėje&nbsp;… ir vokiečių aukštaičių toliau pietuose…“)

Laiko atžvilgiu Vernerio dėsnio galiojimas paprastai nustatomas pagal Grimo dėsnį, ir Vernerio dėsnis teigia, kad duslieji ankštumos pučiamieji , ,  ir  verčiami skardžiaisiais, jei eina po nekirčiuoto skiemens. Šis pokytis vyko tada, kai kirčiavimas dar buvo paveldėtas iš indoeuropiečių prokalbės (ide.), buvo laisvas ir kirtis galėjo kristi į bet kurį žodžio skiemenį. Pavyzdžiui, ide. *bʰréh₂tēr > germ. prok. **brōþēr* 'brolis', bet ide. *meh₂tḗr > germ. prok. **mōdēr* 'motina'. Veikiant Vernerio dėsniui,  buvo suskardintas ir virto  – nauja fonema. Kažkuriuo metu, po Grimo ir Vernerio dėsnių, germanų prokalbė neteko paveldėto laisvo kirčiavimo ir visi žodžiai imti kirčiuoti jų šaknies skiemenyje. Jei žodis neturėdavo priešdėlio, dažniausiai tai būdavo pirmasis skiemuo.

Praradus laisvąjį ide. kirtį, išnyko Vernerio dėsnio sukurta, priebalsių pokyčius sąlygojusi, aplinka. Be šios sąlygojančios aplinkos, pokyčio priežastis kalbos vartotojams pasidarė nebeaiški. Pokyčiai, prasidėję kaip paprasti fonetiniai garsų variantai, ėmė darytis vis labiau gramatiniai ir privedė prie gramatinių garsų pokyčių, žinomų kaip gramatinė kaita (). Atskiro žodžio kamiene galėjo būti skirtingi priebalsiai, atsižvelgiant į linksnį ar laiką. Kadangi tokia sistema pasidarė sudėtinga, tiek visos germanų prokalbės laikotarpiu, tiek vėliau, dukterinėse kalbose, vyko žymus šių garsų sulyginimas. Jau germanų prokalbėje dauguma pokyčių daiktavardžiuose buvo sulyginti taip, kad visose žodžio formose nuosekliai būtų vartojamas vienas ar kitas garsas, nors iš dalies kaita buvo išlaikyta, o vėliau dukterinėse kalbose ji buvo sulyginta (bet kiekvienoje kalboje skirtingai). Kaita daiktavardžių ir veiksmažodžių galūnėse taip pat buvo suvienodinta, daiktavardžiuose – paprastai skardžiųjų variantų naudai, tačiau skirtumą išlaikė veiksmažodžiai, kai nepriesaginiai (stiprieji) įgydavo skardųjį variantą, o priesaginiai (silpnieji) – duslųjį. Germanų prokalbėje stipriųjų veiksmažodžių priebalsių kaita tarp esamojo ir būtojo laikų buvo įprasta, nebuvo sulyginta, ir kai kuriose germanų kalbose ji išlaikoma iki šių dienų.

#### Alofonai
Manoma, kad kai kurios po garsų pokyčių atsiradusios fonemos, priklausomai nuo apsupties, buvo tariamos skirtingai (kaip alofonai). Kalbėdamas apie pirminius  arba , Traskas (Trask) pažymi:„Žodžio pradžioje susidariusieji  arba  buvo paversti  ir .“

Daugumas lentelėje nurodytų priebalsių tam tikromis aplinkybėmis galėjo būti ilginami, ir dukterinėse kalbose jie reiškiami dvigubinant raides. Šis reiškinys vadinamas geminacija. Astrida Krėhenman (Astrid Kraehenmann) teigia:„Tada germanų prokalbėje jau būta ilgųjų priebalsių… bet jie sudarė priešpriešą su trumpaisiais tik žodžio viduryje. Be to, jie buvo nedažni ir pasitaikydavo tik tarp balsių, beveik išimtinai – po trumpųjų.“

Skardžiosios fonemos , ,  ir  vienoje fonetinėje aplinkoje rekonstruojamos kaip sprogstamieji priebalsiai, kitoje – kaip ankštumos pučiamieji. Alofonijos modelis nėra visiškai aiškus, bet iš esmės panašus į kitų kalbų skardžiųjų trankiųjų priebalsių alofonų modelius, pavyzdžiui, į ispanų kalbos. Dėl Vernerio dėsnio atsiradę skardieji pučiamieji (žr. aukščiau), pasitaikydavę tiktai ne žodžio pradžioje, susiliejo su pučiamaisiais priebalsių , ,  ir  alofonais. Seniau buvo linkstama teigti, jog pradžioje garsai buvę pučiamieji ir vėliau kai kuriomis aplinkybėmis „sukietinti“ iki sprogstamųjų. Vis dėlto Rindžas (Ringe) pažymi, kad toks požiūris daugiausia kyla iš senesnėmis fonologinėmis teorijomis grįstų prielaidų, ir, pasak šiuolaikinių teorijų, lygiai taip pat tikėtina, kad alofonija reiškėsi iš pat pradžių.

Visų trijų skardžiųjų fonemų – ,  ir  – alofonijos modelis tarpusavyje šiek tiek skyrėsi, bet iš esmės sprogstamieji priebalsiai vartoti „stipriosiose“ padėtyse (žodžio pradžioje ir junginiuose), o pučiamieji – „silpnosiose“ (po balsių). Išsamiau:
* Žodžio pradžioje  ir  buvo sprogstamieji priebalsiai  ir .
* Tačiau daugybė pavyzdžių rodo, kad žodžio pradžioje  buvo , kai kuriose kalbose galiausiai išsirutuliojęs į . Tokia raida aiškiausiai matyti anglų-fryzų ir kitose ingevonų kalbose. Šiuolaikinėje olandų kalboje šioje padėtyje garsas  vis dar išlaikomas.
* Sprogstamieji vartoti po homorganinių (tariamų toje pačioje artikuliacinio aparato vietoje) nosinių priebalsių: , , , . Tai buvo vienintelė padėtis, kai vis dar galėjo būti tariamas skardusis lūpų gomurinis priebalsis .
* Geminuoti jie buvo tariami kaip sprogstamieji priebalsiai , , . Ši taisyklė ir toliau galiojo bent ankstyvosiose vakarų germanų kalbose, nes iš vakarų germanų geminuotųjų išėjo geminuoti sprogstamieji, kilę iš ankstesnių skardžiųjų ankštumos pučiamųjų.
* Po  arba ,  buvo .  po  atvejai yra prieštaringi: gotų kalboje jis pasitaiko kaip sprogstamasis priebalsis *waurd* 'žodis' (ne **waurþ* po suduslėjimo), o senojoje norvegų kalboje – kaip pučiamasis *orð*. Vakarų germanų kalbose  įtvirtintas kaip  visose padėtyse.
* Kitur pučiamieji priebalsiai vartojami tik po balsių ir dvibalsių, o  ir  atveju – po nenosinių priebalsių.

#### Lūpų gomuriniai priebalsiai

Lūpų gomuriniai priebalsiai patyrė daugybę papildomų pokyčių.
# Dar iki pradedant veikti Grimo dėsniui, dėl indoeuropiečių prokalbės boukólos dėsnio lūpų gomuriniai prieš  buvo redukuoti į paprastus gomurinius. Šis dėsnis ir toliau galiojo kaip išorinis filtras, t. y. jei garso pokytis sukurdavo naują aplinką, kurioje lūpų gomurinis priebalsis atsidurdavo greta , jis tuojau pat būdavo paverčiamas paprastu gomuriniu. Veiksmažodžio paradigmoje tai sukėlė tam tikrų netolygumų, pavyzdžiui, **singwaną*  'dainuoti' greta **sungun*  '(jie) dainuoja'. Matyt, šis lūpinės tarties praradimas veikė ir po  einančius lūpų gomurinius priebalsius, kas rodo kalboje buvus taip pat ir lūpinį alofoną . Šiuo atveju visi junginiai ,  ir  praranda sulūpintą tartį (delabializuojami) ir paverčiami ,  ir .
# Po Vernerio dėsnio veikimo dėl įvairių pokyčių beveik visiškai išnyko skardieji lūpų gomuriniai priebalsiai. Pradžioje  tapo , pavyzdžiui, ide. *gʷʱédʱyeti > germ. prok. **bidiþi* '(jis) prašo'. Pučiamasis variantas  (dažniausiai pasitaikydavęs ne žodžio pradžioje) paprastai virsdavo , tačiau kartais vis dėlto pakisdavo į . Vienintelė padėtis, kai skardieji lūpų gomuriniai išlikdavo, – tai po nosinių priebalsių, pavyzdžiui, **singwaną*  'dainuoti'. Šie įvairūs pokyčiai dažnai sudarydavo prielaidas sudėtingai kaitai atsirasti, pavyzdžiui, **sehwaną*  'matyti', **sēgun*  '(jie) matė' (tiesioginė nuosaka), **sēwīn*  'jie būtų matę' (subjunktyvas); skirtingose dukterinėse kalbose šie variantai buvo pertvarkyti ir sureguliuoti nevienodai.

#### Priebalsių laipsniavimas
Kronenas (Kroonen) (2011) priebalsių kaitos (priebalsių mutacijos) procesą germanų prokalbėje įvardija kaip *[[Priebalsių laipsniavimas|priebalsių laipsniavimą]]*. (Šis reiškinys skiriasi nuo kaimyninėse samių ir Baltijos finų kalbose veikiančios priebalsių kaitos, kuri nuo XIX a. taip pat vadinama priebalsių laipsniavimu.) Germanų prokalbės priebalsių laipsniavimas tiesiogiai nepaliudytas nė viename germanų dialekte, tačiau, nepaisant to, gali būti rekonstruotas, remiantis tam tikrais dialektuose pasitaikančiais *n* kamieno vardažodžių ir vadinamųjų *ōn* veiksmažodžių šaknies nesutapimais.

Diachroniškai (istoriškai) priebalsių laipsniavimas germanų prokalbėje gali būti aiškinamas Kliugės dėsniu, pasak kurio geminatos susidarė iš sprogstamųjų priebalsių, kirčiuotame skiemenyje einančių prieš nosinius priebalsius. Kadangi šis garsų dėsnis galiojo tik dalyje *n* kamieno vardažodžių ir *ōn* veiksmažodžių paradigmų, susidarė geminuotų ir negeminuotų priebalsių kaita. Visgi dėl šio dėsnio tikrumo esama nesutarimų, kai kurie kalbininkai geminatų susidarymą linkę aiškinti „ekspresine geminacija“. Šiuo metu germanų geminatų kilmė yra istorinės kalbotyros diskusijų dalis, aiškaus bendrojo sutarimo kol kas nėra.

Laipsniuojamųjų paradigmų germanų prokalbėje rekonstrukcija paaiškina šaknies kaitą, kokia turima  'žvaigždė'  **Rūmānīz* > **Rūmōnīz* > gotų k. *Rumoneis*.

Po to, kai *ā* pakito į *ō*, junginyje *-aja-* tarp balsių iškritus , susidarė naujas *ā*. Tai buvo reta fonema, ji buvo vartojama tik keliuose žodžiuose, žymiausi kurių buvo trečiosios klasės silpnieji veiksmažodžiai. Veiksmo atlikėjų priesaga **-ārijaz* (šiuolaikinės anglų k. *-er*) tikriausiai buvo pasiskolinta iš lotynų kalbos maždaug tuo pačiu metu arba šiek tiek vėliau.

#### Dvibalsiai
Žinoma, kad germanų prokalbėje buvo vartojami tokie dvibalsiai:
* Trumpieji: , , , 
* Ilgieji: , , (galbūt , )

Atkreiptinas dėmesys į  >  pokytį prieš  arba  tame pačiame arba paskesniame skiemenyje. Dėl šio pokyčio išnyksta dvibalsis  (ir tampa ), o iš ankstesnio  susidaro dvibalsis .

Kaip dvibalsiai gali būti nagrinėjami balsio ir pusbalsio junginiai, vartoti ir indoeuropiečių prokalbėje. Tai paaiškina, kodėl, sakykime, žodyje **niwjaz* ('naujas') neišnyko ; antrasis dvibalsio *iu* dėmuo iš esmės vis dar buvo priebalsis ir todėl aplinka neatitiko garso šalinimo sąlygų. Tai patvirtina ir faktas, kad vėliau, veikiant vakarų germanų kalbų geminacijai, lygia greta su kitais priebalsiais (išskyrus ), -*wj*- geminuojama į -*wwj*- .

#### Superilgieji balsiai

Germanų prokalbėje buvo du superilgieji, arba trijų morų (trijų trumpųjų skiemenų trukmės), balsiai *ô*  ir *ê* , pastarasis daugiausia pasitaikydavo prieveiksmiuose (pvz., **hwadrê* 'kur, kame'). Nė vienoje paliudytoje germanų kalboje tokie balsiai nebevartojami. Jie rekonstruojami pasitelkiant lyginamąjį metodą, ypač tada, kai dvejopų rekonstruoto galinio ilgojo *ō* atspindžių kitais būdais paaiškinti neišeina, mat vienose morfemose jis netikėtai išlieka ilgas, o kitose – normaliai sutrumpėja.

Trimoriai (superilgieji) balsiai dažniausiai atsirasdavo morfemų sandūrose, kur dvimoriai (dviejų morų, dviejų trumpųjų skiemenų trukmės) ilgieji balsiai susiliedavo su trumpuoju balsiu, ypač išnykus įsiterpusiam laringalui (-*VHV*-). Pavyzdį be laringalų sudaro II klasės silpnieji (*ō* kamieno) veiksmažodžiai, kur -*j*- išnyko tarp balsių, todėl -*ōja* → *ōa* → *ô* (plg. **salbōjaną* → **salbôną* → gotų k. *salbōn* 'patepti, įtrinti'). Tačiau daugumoje atvejų superilgieji balsiai vartoti žodžio galo skiemenyse (galūnėse) galbūt todėl, kad šioje padėtyje balsiai negalėjo atsidurti skirtinguose skiemenyse. Be to, germanų prokalbėje, kaip ir baltų ir slavų prokalbėse, absoliutiniame žodžio gale buvo ilginami dvimoriai ilgieji balsiai, galbūt tam, kad geriau atitiktų žodžių prozodijos modelį, bet patikimiau tokius atvejus aiškinti Semerenio dėsnio poveikiu, pavyzdžiui: germ. prok. **arô* 'aras, erelis' ← ide. **h₃ér-ō*  *-an, tačiau *-anaz > *-ænæ > *-en. Todėl anglų-fryzų kalboje ā [ɑː], jei tik po jo neidavo /n, m/ arba jeigu jis nebūdavo sunosintas, buvo supriešakėjęs į ǣ [æː]. Šis reiškinys, žinomas kaip anglų-fryzų paryškinimas, arba pirmasis supriešakėjimas, turėjo įvykti labai ankstyvame anglų-fryzų kalbų istorijos etape – iki netenkant žodžio galo *-ą*.

Žodžio galo balsių ir junginių refleksai dukterinėse kalbose:

Atkreiptinas dėmesys, kad kai kurios germanų prokalbės galūnės visose paliudytose dukterinėse kalbose susiliejo, tačiau vis dar skiriamos skandinavų prokalbės runose, pavyzdžiui, **-īz* greta **-ijaz* (*þrijōz dohtrīz* 'trys dukterys' Tunės akmenyje greta vardo *Holtijaz* auksiniuose Galehuso raguose).

## Morfologija
Rekonstrukcija yra apytikslė, esama keletas įvairiais laipsniais besiskiriančių rekonstravimo variantų. Visos rekonstruotos formos žymimos žvaigždute (*).

Dažnai teigiama, kad germanų kalbose labai supaprastinta kaitybos sistema, palyginti su graikų ir lotynų kalbomis ar sanskritu. Nors tam tikru mastu tai – tiesa, tikriausiai taip yra dėl vėlyvo germanų kalbų paliudijimo, o ne dėl kokio nors germanų kalboms būdingo „paprastumo“. Pavyzdžiui, 500 metų skiria 360-ųjų gotų Evangelijos ištraukas ir 830-ųjų senosios vokiečių aukštaičių Tacianą, bet senoji vokiečių aukštaičių kalba, nors iš vakarų germanų kalbų yra archajiškiausia, nebeturi daugybės gotų kalboje matomų senovinių ypatybių, tarp jų dviskaitos ir veiksmažodžių neveikiamosios rūšies žymenų, VII klasės būtojo l. stipriųjų veiksmažodžių reduplikacijos, šauksmininko ir antroje vietoje einančių klitikų (Vakernagelio dėsnis). Gali būti, jog dar daug archajiškų ypatybių buvo prarasta maždaug nuo dviejų šimtų metų pr. m. e. germanų prokalbės laikotarpio iki paliudytos gotų kalbos. Be to, IV a. liaudies lotynų kalba ir vidurinės indų kalbos, – gyvavo tuo pat metu, kaip gotų kalba, – buvo žymiai paprastesnės negu klasikinė lotynų kalba ir sanskritas, tad, labai tikėtina, nebuvo senoviškesnės už gotų kalbą. Pasakytina, kad kai kurie graikų ir lotynų kalbų bei sanskrito kaitybos sistemos elementai buvo naujoviški, indoeuropiečių prokalbėje dar nesutinkami.

### Pagrindinės morfologijos ypatybės
Germanų prokalbėje buvo šeši linksniai, trys giminės, trys skaičiai, trys nuosakos (tiesioginė, subjunktyvas (ide. optatyvas), liepiamoji) ir dvi rūšys (veikiamoji ir neveikiamoji (ide. vidurinė)). Tokia sistema labai panaši į apie 200 metus turėtąsias lotynų, graikų ir vidurio indų kalbose.

Daiktavardžiai ir būdvardžiai buvo linksniuojami (mažiausiai) šešiais linksniais: vardininku, kilmininku, naudininku, galininku, įnagininku, šauksmininku. Vietininkas sutapo su naudininku, o abliatyvas susiliejo su kilmininku, naudininku arba įnagininku. Tačiau keli seniau buvusio vietininko ir abliatyvo palaikai matomi kai kuriose įvardžių ir prieveiksmių formose: **innai* 1 – Nekirčiuoti variantai

Kilmininko vietoje vartoti savybiniai įvardžiai: **mīnaz* 'manas', **unkeraz* 'mudviejų („mudviejas“)', **unseraz* 'mūsiškis' ir t. t. Jie buvo linksniuojami kaip stiprieji būdvardžiai.

Germanų prokalbėje turėtas bendrasis anaforinis įvardis **iz* 'jis', kilęs iš ide. parodomojo įvardžio **is* 'anas'. Šis įvardis buvo vartojamas trečiajam asmeniui įvardyti. Jo linksniavimas:

Germanų prokalbėje pradžioje buvo vartojami du parodomieji įvardžiai (artimo rodymo **hi-* 'šis', tolimojo rodymo **sa*/*sō*/*þat* 'anas, tas'), jie galėjo būti pasitelkti tiek kaip būdvardžiai, tiek kaip įvardžiai, nors artimo rodymo įvardis gotų kalboje traukėsi iš vartosenos (pvz., gotų k. gal. *hina*, naud. *himma*, bev. g. *hita*) ir buvo pradėjęs nykti kitose kalbose. Artimojo rodymo įvardis **hiz* ‘šis’ linksniuotas kaip **iz* 'jis'. Galiausiai išliko tik tolimojo rodymo įvardis ir išsirutuliojo į žymimąjį artikelį, anglų kalboje davęs determinantus (pažymimuosius žodžius) *the* ir *that*. Šiaurės vakarų germanų kalbose (bet ne gotų k.) susidarė naujas artimojo rodymo įvardis (*this* 'šis' kaip priešprieša *that* 'anas'), prie tolimojo rodymo įvardžio pridėjus *-si* (pvz., norvegų k. runose vns. vard. *sa-si*, kilm. *þes-si*, naud. *þeim-si*), ir vėliau įvairiose dukterinėse kalbose tokie dariniai patyrė sudėtingą raidą. Naujieji parodomieji įvardžiai davė pagrindą anglų kalbos determinantams *this* 'šis', *these* 'šie' ir *those* 'anie'. (Pradžioje *these* ir *those* buvo tarminiai įvardžio *this* daugiskaitos variantai.)

Klausiamasi įvardis **hwaz* 'kas' buvo linksniuojamas panašiai, bet neturėjo daugiskaitos. Moteriškoji giminė tikriausiai buvo vartojama retai, tik tada, kai daiktas ar žmogus, apie kurį klausiama, buvo žinomas kaip moteriškosios giminės.

Turėta keletas kitokių įvardžių ir determinantų, pavyzdžiui, **jainaz* ‘anas’, **aljaz* 'kitas' ir **allaz* 'visas'. Jie buvo linksniuojami kaip stiprieji būdvardžiai, silpnųjų formų paprastai neturėdavo.

### Skaitvardis
Skaitvardžiai 1-4 germanų prokalbėje buvo linksniuojami ir kaitomi giminėmis, iš esmės tęsdami indoeuropiečių prokalbės būklę:
* ide. *h₁oinos 'vienas > **ainaz*;
* ide. *dwo- 'du' > **twa*;
* ide. *treyes 'trys' > **þrijiz* > **þrīz*;
* ide. *kʷetwores 'keturi' > *fiðwor*.

Skaitvardžiai nuo 5 iki 10, kaip ir indoeuropiečių prokalbėje, nebuvo linksniuojami:

* **fimf* 'penki';
* **sehs* 'šeši';
* **sebun* 'septyni';
* **ahtōu* 'aštuoni';
* **ne(w)un* 'devyni';
* **tehun* 'dešimt'.

Skaitvardžiai 11 ir 12 buvo sudaromi su veiksmažodžio kamienu **likʷ-* 'likti', ir tai yra baltų-germanų bendrybė:

* **ainlif* 'vienuolika';
* **twalif* 'dvylika'.

Skaitvardžiai 13-19 buvo dūriniai iš vienetų pavadinimų, prie kurių jungiamas skaitvardžio „dešimt“ pavadinimas.

Skaitvardis **hundą* 'šimtas' iš ide. paveldėjo a 1-*, pradžioje reiškusio 'dėti', germanų prokalbėje 'daryti', atspindžiu). Stiprieji veiksmažodžiai skirstomi į septynias pagrindines klases, o silpnieji veiksmažodžiai – į penkias (nors jokioje paliudytoje kalboje nėra daugiau kaip keturių silpnųjų veiksmažodžių klasių). Stiprieji veiksmažodžiai esamajame laike iš esmės neturėdavo priesagų, nors kai kuriems buvo būdinga priesaga *-j-*, tiesiogiai tęsianti [[Indoeuropiečių prokalbė|ide.]] *-y-*, o keletas turėjo [[Intarpas|intarpą]] *-n-*, tęsiantį ide. intarpą *-n-*. Beveik visiems silpniesiems veiksmažodžiams buvo būdingos esamojo laiko priesagos, kurios atskirose klasėse skyrėsi. Dar vienos mažos, bet labai svarbios veiksmažodžių grupės esamasis laikas buvo sudarytas iš ide. perfekto (o būtasis laikas buvo kaip silpnųjų veiksmažodžių); dėl šios priežasties jie žinomi kaip esamojo-būtojo laikų veiksmažodžiai. Visos trys minėtos grupės – stiprieji, silpnieji ir esamojo-būtojo laikų veiksmažodžiai – sudarytos iš ide. tematinių veiksmažodžių; labai maža grupė kilusi iš ide. atematinių veiksmažodžių, o vieno veiksmažodžio (**wiljaną* 'norėti') tiesioginės nuosakos esamasis laikas buvo sudaromas iš ide. [[Optatyvas|optatyvo]].

Germanų prokalbės veiksmažodis turėjo tris nuosakas: tiesioginę, [[Subjunktyvas|subjunktyvą]] ir liepiamąją. Subjunktyvas išvestas iš ide. optatyvo. Tiesioginė nuosaka ir subjunktyvas galėjo turėti esamąjį ir būtąjį laikus, o liepiamoji nuosaka galėjo reikšti tik esamąjį laiką ir neturėjo pirmojo [[Asmuo (kalbotyra)|asmens]] (nebuvo liepimo sau pačiam). Germanų prokalbės veiksmažodžiui buvo būdingos dvi rūšys – veikiamoji ir neveikiamoji, o ši išvesta iš ide. [[Indoeuropiečių prokalbė#Vidurinė rūšis|vidurinės]]. Germanų prokalbės neveikiamoji rūšis buvo vartojama tik esamajame laike (ide. perfektas taip pat nevartotas su vidurine). Sprendžiant iš gotų kalbos – vienintelės germanų kalbos, atspindinčios germanų prokalbės neveikiamąją rūšį – neveikiamosios rūšies asmenavimo sistema buvo žymiai supaprastinta, kai viena forma vartojama visiems [[Dviskaita|dviskaitos]] ir [[Daugiskaita|daugiskaitos]] asmenims. Pažymėtina, kad, nors [[Senoji norvegų kalba|senojoje norvegų kalboje]] (kaip šiuolaikinėse [[Farerų kalba|Farerų]] ir [[Islandų kalba|islandų]] kalbose) vartota asmenuojamoji vidurinė rūšis, ji ne paveldėta iš germanų prokalbės, o yra naujadaras, sudarytas prie veikiamosios rūšies jungiant [[Sangrąžinis įvardis|sangrąžinį įvardį]].

Nors dauguma germanų prokalbės stipriųjų veiksmažodžių sudaryti tiesiogiai iš veiksmažodinių šaknų, silpnieji veiksmažodžiai iš esmės išvesti iš turimų daiktavardžių, veiksmažodžių arba būdvardžių (vadinamieji denominaliniai, deverbaliniai ir deadjektyviniai veiksmažodžiai). Pavyzdžiui, žymi I klasės silpnųjų veiksmažodžių dalis yra (deverbaliniai) [[Kauzatyvas|kauzatyvo veiksmažodžiai]], jie sudaromi būdu, tiesiogiai atspindinčiu iš ide. paveldėtą kauzatyvo veiksmažodžių klasę. Indoeuropiečių prokalbėje (ide.) kauzatyvo veiksmažodžiai sudaromi prie *o* laipsnio neišvestinių veiksmažodžių pridedant [[Kirtis|kirčiuotą]] priesagą *-éye/-éyo*. Germanų prokalbėje kauzatyvo veiksmažodžiai buvo sudaromi prie stipriojo veiksmažodžio (atspindinčio ide. neišvestinį veiksmažodį) būtojo laiko balsių kaitos (daugiausia reflektuojančios ide. *o* laipsnį) pridedant priesagą *-j/ij-* (tęsiančią ide. *-éye/éyo*), kuomet galioja [[Vernerio dėsnis|Vernerio dėsnio]] suskardinimas (ide. kirčiuotosios priesagos *-éye/éyo* atspindys). Pavyzdžiai:
* **bītaną* (I klasė) 'įkąsti' → **baitijaną* 'sulaikyti'
* **rīsaną* (I klasė) 'kilti' → **raizijaną* 'kelti'
* **beuganą* (II klasė) 'linkti' → **baugijaną* 'lenkti'
* **brinnaną* (III klasė) 'degti' → **brannijaną* 'deginti'
* **frawerþaną* (III klasė) 'pražūti' → **frawardijaną* 'pražudyti'
* **nesaną* (V klasė) 'išlikti' → **nazjaną* 'išlaikyti'
* **ligjaną* (V klasė) 'gulėti' → **lagjaną* 'guldyti'
* **faraną* (VI klasė) 'važiuoti' → **fōrijaną* 'vežti', **farjaną* 'perkelti', t. y. 'versti važiuoti' (archajiškas balsių kaitos *o* laipsnio pavyzdys, kai vartojama nepaisant kitokios būtojo laiko balsių kaitos)
* **grētaną* (VII klasė) 'verkti' → **grōtijaną* 'virkdyti'
* **lais* (I klasė, esamojo-būtojo l. veiksm.) '(jis) žino' → **laizijaną* 'mokyti', t. y. 'padaryti žinantį'

Kaip ir kitose indoeuropiečių kalbose, germanų prokalbėje veiksmažodžiai galėjo įgyti keičiančių reikšmę prijungiamų [[Priešdėlis|priešdėlių]] (pvz., **fra-werþaną* 'pražūti', išvestas iš **werþaną* 'darytis, tapti'). Germanų prokalbėje priešdėlis tebebuvo [[klitikai|klitikas]], kurį galima nuo veiksmažodžio atskirti (taip yra gotų kalboje, kaip matyti iš antroje vietoje esančių klitikų elgesio, pvz., *diz-uh-þan-sat* 'ir tada jis užėmė', kur vartojami klitikai *uh* 'ir' bei *þan* 'tada', įsprausti į *dis-sat* 'jis užėmė'), jis nebuvo nesavarankiškoji, pastoviai prie veiksmažodžio prijungta, [[morfema]]. Bent gotų kalboje priešdėliai galėjo būti jungiami vieni prie kitų (panašiai kaip sanskrite ir kitaip negu lotynų kalboje), pvz., *ga-ga-waírþjan* 'sutaikyti'.

[[Dviskaita|Dviskaitos]] vartoti tik I ir II asmenys, III asmuo buvo išnykęs. Toliau pateikiamos IV klasės stipriojo veiksmažodžio **nemaną* 'imti' kaityba ir formos:



=== Prielinksniai ===
Rekonstruojami tokie [[Prielinksnis|prielinksniai]]:

* **frama* 'nuo' > , sen. saksų *fram*, sen. [[Vokiečių aukštaičių tarmė|vok. a.]] *fram*, ;
* **með(i)* 'su' > , , , sen [[Vokiečių aukštaičių tarmė|vok. a.]] *mit(i)*;
* **under* 'po' > , sen. saksų *undar*, , sen. [[Fryzų kalba|fryzų]] *under*, sen. [[Vokiečių aukštaičių tarmė|vok. a.]] *unter*;
* **to*, **ta* 'į, link' > sen. saksų *tō*, , sen. [[Fryzų kalba|fryzų]] *tō*, sen. [[Vokiečių aukštaičių tarmė|vok. a.]] *zuo*;
* **ūt* 'iš' > , , , [[Fryzų kalba|fryzų]] *ūt*, sen. [[Vokiečių aukštaičių tarmė|vok. a.]] *ūz*.

=== Jungtukai ===
Germanų prokalbei rekonstruojami tokie [[Jungtukas|jungtukai]]:

* **endi* / **undi* 'ir' > , , ;
* **auk* 'taip pat, ir' > , , , ;
* **þauh* 'bet' >  'nors', , , ;
* **iba* / **uba* 'jei' > , , ,  'ar'.

== Sintaksė ==
Palyginti su indoeuropiečių prokalbės būkle, germanų prokalbės sintakse pasikeitė mažai. Kaip ir anksčiau pagrindinė [[žodžių tvarka]] sakinyje buvo SOV ([[veiksnys]] – [[papildinys]] – [[tarinys]]), [[Būdvardis|būdvardžiai]] eidavo prieš [[Daiktavardis|daiktavardžius]], ir toliau galiojo [[Vakernagelio dėsnis]].

== Šleicherio [[Indoeuropiečių prokalbė|ide.]] pasakėčia, pritaikyta germanų prokalbei ==
[[August Schleicher|A. Šleicheris]] (A. Schleicher) rekonstruota [[Indoeuropiečių prokalbė|indoeuropiečių prokalbe]] parašė [[Pasakėčia|pasakėčią]], kuri ne kartą kitų autorių buvo perkurta, tačiau vis viena tebevadinama jo vardu.

Pirmasis variantas rodo tik [[Fonetika|fonetinę]] teksto raidą iš ide. į germanų prokalbę, jame neatsižvelgiama į įvairius [[Idioma|idiomatinius]] ir [[Gramatika|gramatinius]] ilgainiui atsiradusius pokyčius. Pavyzdžiui, pradiniame tekste vartojamas imperfektas (būtasis nebaigtinis laikas), kuris germanų prokalbėje išnykęs. Antrajame variante į tokius neatitikimus atsižvelgta, todėl jis artimesnis kalbai, kuria būtų kalbėję germanų protėviai.

*Germanų prokalbe* tik su fonetiniais skirtumais nuo ide. sistemos
: *Awiz ehwōz-uh: awiz, hwisi wullō ne est, spihi ehwanz, ainą kurų wagą wegandų, ainą-uh mekǭ burą, ainą-uh gumanų ahu berandų. Awiz nu ehwamaz wiuhi: hert agnutai mek, witandī ehwanz akandų gumanų. Ehwōz weuhą: hludi, awi! hert agnutai uns witundumaz: gumô, fadiz, wullǭ awją hwurniudi sibi warmą westrą. Awją-uh wullō ne isti. Þat hehluwaz awiz akrą buki.*

*Germanų prokalbe* su tuometine jos gramatika ir žodynu
: *Awiz ehwōz-uh: awiz, sō wullǭ ne habdē, sahw ehwanz, ainanǭ kurjanǭ wagną teuhandų, ainanǭ-uh mikilǭ kuriþǭ, ainanǭ-uh gumanų sneumundô berandų. Awiz nu ehwamaz sagdē: hertô sairīþi mek, sehwandē ehwanz akandų gumanų. Ehwōz sagdēdun: gahauzī, awi! hertô sairīþi uns sehwandumiz: gumô, fadiz, uz awīz wullō wurkīþi siz warmą wastijǭ. Awiz-uh wullǭ ne habaiþi. Þat hauzidaz awiz akrą flauh.*

*Lietuviškai*
: *Avis ir arkliai: avis, kuri neturėjo vilnų, pamatė arklius, vieną – sunkų vežimą vežantį, vieną – sunkų nešulį, vieną – žmogų greitai nešantį. Avis tarė arkliams: širdis dega mano matant žmogų arklius išnaudojantį. Arkliai tarė: klausyk, avie, širdis dega mums matant: žmogus, ponas, iš avies vilnos pasidaro sau naują šiltą drabužį; avims nebėra vilnų. Tai išgirdusi, avis nubėgo į laukus.*

== Pastabos ==


== Išnašos ==


== Literatūra ==
* 
* 
* 
* 
* 
* Krahe, Hans and Wolfgang Meid. *Germanische Sprachwissenschaft*, 2 vols. Berlin: de Gruyter, 1969.
* 
* 
* Ramat, Anna Giacalone and Paolo Ramat, eds. *The Indo-European Languages*. Routledge, 1998. .
* 
* 
* 

== Nuorodos ==
* [https://web.archive.org/web/20071108232818/http://www.utexas.edu/cola/centers/lrc/books/pgmc00.html W.P. Lehmann & J. Slocum (eds.) *Germanų prokalbės gramatika*] *(anglų k.)*
* [http://www.iki.fi/jschalin/?cat=4 Germanų prokalbės [[vardažodis|vardažodžių]] ir [[įvardis|įvardžių]] paradigmos] *(anglų k.)*
* [http://lexicon.ff.cuni.cz/texts/pgmc_torp_about.html Germanų prokalbės žodynas] (*vokiečių k.*)
* [https://archive.org/details/Orel-AHandbookOfGermanicEtymology Kitoks germanų prokalbės žodynas] *(anglų k.)*
* Charles Prescott. [http://www.users.waitrose.com/~candfprescott/ruki.pdf „Germanų prokalbė ir [[Ruki taisyklė|ruki]] dialektai“]  *(anglų k.)*
* [https://web.archive.org/web/20110720190423/http://kotisivu.lumonetti.fi/js749/ia-stems.htm Lentelė]: germanų prokalbės ir [[Indoeuropiečių prokalbė|ide.]] *-ia* bei *-ja* kamienų palyginimas *(anglų k.)''