open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Benbekjula

**Benbekjula** (, ) – sala Škotijoje, Išoriniuose Hebriduose, tarp Šiaurės Juisto šiaurėje ir Pietų Juisto pietuose. Plotas – 82,3 km².

Salos kranto linija vingiuota, gausu įlankų, užutėkių. Krantai skardingi. Aplink gausu smulkių salelių (Balešeras, Viajus, Flodaigas, Grimsėjus, Ronėjus ir kt.). Paviršius kalvotas, aukštis iki 124 m (Ruavalo k.). Rytinėje pusėje plyti durpynai, tyrai.

2011 m. Benbekjuloje gyveno 1303 gyventojai. Dalis tebevartoja gėlų kalbą. Pagrindinė gyvenvietė – Balivanichas. Sala su Šiaurės ir Pietų Juistais jungiasi pylimais. Yra nedidelis oro uostas (skrydžiai į Glazgą, Stornovėjų).

Yra XIV a. Borvo pilies liekanos.


File:Borve_Castle_20090609_from_north_west.jpg|Borvo pilies liekanos
File:Benbecula_Beach.jpg|Vakarinis salos krantas
File:Oitir Mhor.jpg|Pylimas į Šiaurės Juistą
File:Balivanich.JPG|Balivanichas
Bara (sala)

**Bara** (, ) – sala Škotijoje, Išoriniuose Hebriduose, į pietus nuo Pietų Juisto. Plotas – 58,75 km².

Salos kranto linija vingiuota, gausu įlankų, užutėkių. Paviršius uolingas, aukštis siekia 383 m (Hivalo k.). Į pietus nuo Baros driekiasi keletas smulkių, daugiausia negyvenamų salų (Vatersėjus, Sandrėjus, Pabėjus, Mingulėjus ir kt.).

2011 m. Baroje gyveno 1174 gyventojai. Didžioji dalis (62 %) tebevartoja gėlų kalbą. Pagrindinė gyvenvietė – Keslbėjus. Veikia keltai į Pietų Juistą, Obaną, Eriskėjų, yra oro uostas (skrydžiai į Glazgą).

Yra XVI a. Kisimulo pilis.


File:Castlebay_and_the_Heaval.jpg|Keslbėjus ir Hivalo kalnas
File:Kisimul_Castle.jpg|Kisimulo pilis
File:2004_0806hebridies0048.JPG|Salos pakrantė
File:Barra-Airport-Canthusus.JPG|Oro uostas
Šiaurės Juistas

**Šiaurės Juistas** (, ) – sala Škotijoje, Išoriniuose Hebriduose, tarp Hariso šiaurėje ir Benbekjulos pietuose. Plotas – 303,05 km².

Salos kranto linija vingiuota, gausu įlankų, užutėkių. Krantai skardingi. Aplink gausu smulkių salelių (Balešeras, Bernerėjus, Grimsėjus, Borerėjus ir kt.). Paviršius daugiausia plokščias, plyti durpynai, tyrai, šlapynės. Tik pietryčiai kalvoti (aukštis iki 347 m).

2011 m. Šiaurės Juiste gyveno 1254 gyventojai. Dalis tebevartoja gėlų kalbą. Pagrindinė gyvenvietė – Lochmadis. Sala su Benbekjula (per Grimsėjų), Bernerėjumi, Balešeru jungiasi pylimais. Veikia keltai į Skajų, Luiso salą.

Yra XIII a. Šv. Trejybės bažnyčios griuvėsiai, Barpa Langaso kernas, Pobul Fino akmenų ratai, Fir Bhreigės menhyrai.


File:North_Uist_near_Solas.jpg|Salos krantas 
File:Clods_of_purple_heather_on_Ben_Scolpaig_-_geograph.org.uk_-_938789.jpg|Viržynai
File:Pobull_Fhinn_-_geograph.org.uk_-_1483251.jpg|Pobul Fino akmenų ratai
File:Teampull_na_Trionaid_20090608_from_north.jpg|Šv. Trejybės bažnyčios liekanos
Harisas

**Harisas** (, ) – sala Škotijoje, Išoriniuose Hebriduose, geografiškai yra pietinė Luiso salos dalis (todėl dažnai laikoma bendra Luiso ir Hariso sala). Plotas – 401 km².

Salos kranto linija vingiuota, gausu įlankų, užutėkių. Vakarų ir Rytų Loch Tarbetų užutėkiai skiria Harisą į šiaurinę ir pietinę dalis. Šiaurinė dalis labai kalnuota, joje yra aukščiausia Išorinių Hebridų vieta – Klishamo kalnas (799 m). Pietinė dalis žemesnė, gausiau apgyvendinta. Aplink gausu smulkių salų (Skalpėjus, Taransėjus, Insėjus ir kt.).

2011 m. Harise gyveno 1984 gyventojai. Dalis tebevartoja gėlų kalbą. Pagrindinė gyvenvietė – Tarbertas. Harisas su Luiso sala jungiasi keliu, veikia kelto linijos į Skajų, Šiaurės Juistą.


File:Golden_Road_Harris.JPG|Kelias iš Rodelo į Tarbertą
File:Scotland_Harris_1.jpg|Hariso pietinė dalis
File:Clisham.jpg|Klishamo kalnas
File:Saint_Clement's_church_Rodel.jpg|XV a. Šv. Klemento bažnyčia Rodele
Litvinovas (pavardė)

**Litvinovas**, **Litvinov** arba **Litvinoff** () – rusų pavardė atkeliavusi iš termino *Litvin* – etninių lietuvių (*Litva*/*Литвa*) arba kartais baltarusių. Moteriška pavardės forma – **Litvinova** ().

Pavardę turi šie garsesni asmenys:

* Maksimas Litvinovas (1876–1951) – tarybinis politinis veikėjas, TSRS užsienio reikalų liaudies komisaras;
Gegutės uosis

**Gegutės uosis** – Anykščių rajono savivaldybėje, Puntuko kaime saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinio amžiaus medis Anykščių regioniniame parke. Nuvirtęs uosis stūksojo tankiame miške išgraužtoje upokšnio vagoje, 300 m į pietus nuo Puntuko akmens, 100 m į rytus nuo kelio . Vietoje pastatytas informacinis stendas, bet kelyje nuorodomis nepažymėtas.

Paskelbtas saugomu 2003 m. spalio 30 d.

Anykščių rajono valdžia 2014 m. rudenį konstatavo faktą – Gegutės uosis supuvęs ir nugriuvęs.

## Legenda

Privačiame miško sklype augusio medžio pavadinimas susijęs su legenda:

:„*Piemenaitė ganė avis. Vakare pamatė, kad vieną ėriuką praganė. Ponas labai supyko ir išvijo piemenaitę ieškoti praganyto ėriuko. Praganei, – tai iš kur nori eik ir atrask. Piemenaitė ieškojo ieškojo, bet niekur nerado. Apvaikščiojo visas upelio pakrantes, mišką išvaikščiojo – niekur nerado. Jau naktis, tamsu. Namo bijo eiti. Atsigulė po uosiu ir pradėjo verkti, kad niekur ėriuko nėra. Ji taip gailiai verkė, kad tam uosyje tupėjusi gegutė prabilo žmogaus balsu. Gegutė nuramino mergaitę.   Liepė gultis pasakiusi, kad   avinėlis niekur nedings, ryte tikrai atsiras. Ką jai beliko daryti. Piemenaitė užmigo po uosiu. Ryte atsibudo ir tikrai pamatė šalia jos gulintį ėriuką. Ir nuo to tas uosis taip vadinasi*“.

## Duomenys

* Medžio rūšis: paprastasis uosis (*Fraxinus excelsior L.*)
* Aukštis: 22 m
* Kamieno apimtis 1,3 m aukštyje: 3,18 m

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras. Gegutės uosis *stvk.lt/map*
* Anykščių rajono saugomi gamtos paveldo objektai
Elmės šešiakamienis ąžuolas

**Elmės šešiakamienis ąžuolas** – Anykščių rajono savivaldybėje saugomas botaninis gamtos paveldo objektas, išskirtinės išvaizdos medis, turintis šešis kamienus. Ąžuolas stūkso Anykščių seniūnijoje, Paelmio kaime, Elmės kraštovaizdžio draustinyje. Iš Anykščių pasiekiamas vykstant keliu , ties Pavarių girininkijos miškų ūkio medelynu pasukus į rytus miško keliu. Kelio pabaigoje, už 2 km, ties medienos sandėliavimo aikštele, einama apie 250 m pietų kryptimi. Medis įsiterpęs tankaus eglių jaunuolyno pakraštyje, netoli išdžiūvusio Elmės upelio intako. Prie paminklinio medžio pastatyta informacinė lenta. Keliuose nuorodų nėra, todėl sunkiai surandamas.

Paskelbtas saugomu 2003 m. spalio 30 d.

2023 m. duomenimis, ąžuolas buvo netekęs dviejų kamienų – gyvo ir nudžiūvusio. Laikoma, kad ąžuolas likęs su penkiais kamienais, nes nudžiūvęs nebuvo skaičiuojamas. 

## Duomenys

* Medžio rūšis: paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Aukštis: 30 m
* Visų kamienų apimtis: 7,31 m

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras. Elmės šešiakamienis ąžuolas *stvk.lt/map* 
* Anykščių rajono saugomi gamtos paveldo objektai
Giovanni Maria Padovano

**Giovanni Maria Padovano, Jan Maria Padovano** (*Padovano il Mosca, Gian, Gianmaria, Johannes*, g. apie 1493 m. Paduvoje – m. 1574 m. Krokuvoje) – italų skulptorius. Brandžiojo Italijos Renesanso atstovas Lenkijoje ir Lietuvoje, skulptoriaus Matteo Moscos sūnus.

Kūriniai Italijoje minimi nuo 1516 m. Apie 1530 m. atvyko į Lenkiją. Apie 1558 m. dirbo Vilniuje. Bendradarbiavo su Giovanni Cini.

Lenkijoje ir Lietuvoje G.M.Padovano buvo vertinamas antkapinių paminklų meistras, medalininkas. Lenkijoje ir Lietuvoje G.M.Padovano išpopuliarino laisvai gulinčios mirusiojo figūros tipą, būdingą memorialinei Italijos skulptūrai. Skulptoriaus kūrybai būdingas psichologizavimas, individualių vaizduojamo žmogaus ypatybių atskleidimas.

## Biografija

### Mokslai
Skulptūros pradmenų galėjo mokytis pas tėvą M.Moscą. 1507–1512 m. mokėsi skulptoriaus Giovanni Minello studijoje (Paduva), 1512 m. – Paduvos juvelyro Giacomo Montello dirbtuvėje.

### Kūriniai

* 1516 m. – reljefas Šv. Jono Krikštytojo nukirsdinimas Paduvos katedroje;
* 1520 m. – reljefas *Sudaužytos taurės stebuklas* Šv. Antano bazilikoje Paduvoje;
* 1532 m. – Žygimanto Senojo, Bonos Sforcos, Žygimanto Augusto, Izabelės Jogailaitės medaliai;
* 1533–1536 m. – marmurinis tabernakulis Krokuvos katedroje;
* 1538 m. – Gniezno arkivyskupo Andriejaus Kirckio antkapis Gniezno katedroje;

* 1552–1553 m. – Barboros Radvilaitės antkapis Vilniaus katedroje arba Šv. Onos ir Barboros bažnyčioje (neišlikęs);
* 1555–1558 m. Vilniaus Vyskupo Jono iš Lietuvos kunigaikščių (Jono Žygimantaičio) antkapis Vilniaus katedroje (neišlikęs);
* 1558 m. Vilniaus vyskupo Valerijono Protasevičiaus antkapis Vilniaus katedroje (išlikę fragmentai);
* 1558 m. Vilniaus vyskupo Pauliaus Alšėniškio antkapis Vilniaus katedroje (su G. Cini(?));
* 1561–1570 m. – Lenkijos didžiojo etmono Jano Tarnovskio ir jo sūnaus Jano Kristupo antkapis Tarnuvo katedroje.
Variaus ąžuolas

**Variaus ąžuolas** – Anykščių regioninio parko Variaus botaniniame draustinyje stovintis Anykščių rajono savivaldybės saugomas gamtos paveldo objektas, vienas iš storiausių ąžuolų, esančių regioninio parko teritorijoje. Pasiekiamas vykstant keliu , ties Niūronimis pasukus į kairę (pietvakarių kryptimi), žvyrkeliu į pietvakarius. Už 0,5 km, ties posūkiu prie sodybos, einama į pietryčius apie 0,6 km krūmokšniais apaugusiu tarpumiškiu link vietinių vadinamo *Ūso liūno*. Toliau teka Varius. Prie paminklinio medžio pastatyta informacinė lenta. Keliuose nuorodų nėra, sunkiai surandamas.

Paskelbtas saugomu 2003 m. spalio 30 d. Ąžuolas 2014 m. vasarą buvo visiškai nudžiūvęs.

## Duomenys

* Medžio rūšis: paprastasis ąžuolas (*Quercus robur L.*)
* Aukštis: 21 m
* Kamieno apimtis: 5,13 m (1,3 m aukštyje)

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras. Variaus ąžuolas *stvk.lt* 
* Anykščių rajono saugomi gamtos paveldo objektai
Barboros akmuo

**Barboros akmuo** – republikinės reikšmės geologijos paminklas, stūksantis Anykščių rajone, Troškūnų seniūnijoje, Anykščių miškų urėdijos Kavarsko girininkijos (98 kv., 17 skl.) teritorijoje, Butleriškių miške. Paskelbtas saugomu 1964 m., įtrauktas į Kultūros paveldo registrą 2000 m. (unik. kodas ).

Vienas iš maršrutų, kuriuo riedulys nesunkiai pasiekiamas – žvyruotu miško keliu iš Dabužių (apie 7,5 km). Netoli tikslo pastatytos kelio nuorodos. Paskutinius 0,5 km, kur prie žvyrkelio plyti nedidelė laukymė – skynimas, patogiau praeiti pėsčiomis. Kitas būdas pasiekti dideliame miško masyve gulintį akmenį – iš  kelio.

Riedulio aplinka – palyginti drėgna miško vieta, kuri, esant kritulių pertekliui, pažliunga. Šalia gausu lazdynų, alksnių bei kitokių krūmų, auga didelės eglės ir ąžuolai. Greta jo įkastas archeologijos paminklą žymintis masyvus betoninis stulpas su užrašu: „Mitologinis Barboros akmuo“. Pastatyti keli suoliukai atokvėpiui. Paminklo apsaugos zona pažymėta keliais apie 0,9 m aukščio mediniais stulpeliais, kurie rausvai dažyti ir išdėstyti aplinkui 3–4 m atstumu nuo riedulio. Prie pat šio riedulio stiebiasi paūgėjęs ąžuoliukas.

## Legenda

Legenda byloja apie telkšojusį ežerą toje vietoje, kur šiuo metu yra akmuo. Vietiniai gyventojai pasakoja, neva akmenį nešęs velnias Troškūnų bažnyčios daužyti, sukaitęs, naštą pasidėjęs, bet tas taip į raistą smuktelėjo, kad nelabasis nebeišlupo. Nuo akmens į čia telkšojusį ežerą nušoko ir nusiskandino bajoraitė Barbora. Teigiama, jog šis riedulys – tai suakmenėjusi vietinio dvarininko duktė Barbora, kuri nebuvo išleista už beturčio jaunikio.

## Geologija

Antžeminė riedulio dalis tamsiai ruda, primenanti dvišlaitę palapinę su gana lygiais ir statokais abiem šlaitais. Riedulio matmenys (virš žemės paviršiaus esančios jos dalies): aukštis – 2,67 m; ilgis – 4,2 m; plotis – 4 m; didžiausia horizontali apimtis – 13,51 m. Riedulį sudaranti uoliena – amfibolinis biotitinis granitas, vadinamas dar rapakiviu, rudas, vietomis juosvai rudas, įvairaus grūdėtumo. Tyrėjų nustatyti šie sudėtiniai mineralai: mikroklinas, kvarcas, plagioklazas, biotitas ir raginukė, magnetitas, apatitas.

## Duomenys

* Akmens sudėtis: amfibolinis biotitinis granitas (rapakivis)
* Ilgis – 4,20 m
* Plotis – 4,00 m
* Aukštis – 2,67 m
* Perimetras – 13,51 m

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras  
* Traupio apylinkių lankytinos vietos
Sent Kilda

**Sent Kilda** (, ) – salų grupė Atlanto vandenyne, Išorinių Hebridų grupėje, tačiau atokiai nuo kitų salų, 64 km į vakarus nuo Šiaurės Juisto salos. Priklauso Škotijai. Plotas – 8,546 km².

Tai uolingos, iš granito ir gabro sudarytos salelės ir uolos. Didžiąją dalį Sent Kildos ploto sudaro Hirtos sala (6,7 km²). Kitos ženklesnės salos yra Soajus (0,99 km²) ir Borerėjus (0,86 km²). Aplink jas stūkso Diuno, Stak am Armino, Stak Bioracho, Stak Li, Stak Levenišo uolos. Paviršius uolingas, kalnuotas, krantai aukšti ir skardingi. Aukščiausia vieta – 430 m (Hirtos s.). Paviršių dengia žolynai, samanos, kerpės. Yra endeminių rūšių ir porūšių. Gausu vandens paukščių. XIX a. čia gyveno paskutinės didžiosios alkos. Sent Kildoje ganosi sulaukėjusių avių bandos.

Sent Kilda gyvenama nuo neolito. Pirmą kartą greičiausiai minima *Hirtir* pavadinimu 1202 m. islandų raštuose. Salos kartais buvo lankomos vikingų. XIV a. pirmą kartą minimos anglų šaltiniuose. Hariso salos Maklaudų klanas buvo atsakingas už Sent Kildą, ten rinko duoklę. Nors škotai vietiniams gyventojams diegė krikščionybę, iš esmės iki pat XIX a. Sent Kildoje vyravo druidizmas. XVIII a. daug gyventojų mirė nuo raupų ir choleros. XIX a. pradėjo veikti presbiterionų bažnyčia. Gyventojai vertėsi avininkyste, žvejyba, bulvių auginimu, kiaušinių ir plunksnų rinkimu. Nuo XIX a. pab. į Sent Kildą pradėjo traukti turistai. I pasaulinio karo metais Hirtoje pastatytas ryšių perdavimo bokštas, bet vėliau jį sunaikino vokiečiai. Po karo daug žmonių paliko salą, kiti kentėjo nuo bado, apsinuodijimų švinu. 1930 m. likę 36 gyventojai, jų pačių prašymu, iškeldinti į Morverną (Britanijos saloje). 1957 m. Sent Kildoje pastatytas radaras, Hirtoje apsigyveno karinis personalas. Tuo pat metu salos paskelbta gamtos draustiniu, o 1986 m. įtrauktos į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

Sen Kildoje yra išlikusi gyvenvietė, bažnyčia, priešistorinių aptvarų liekanos. Vasarą salas lanko turistai, gamtininkai.


File:Sraidhiort.jpg|Kaimo Hirtoje liekanos
File:North_side_of_Conachair_-_geograph.org.uk_-_1443139.jpg|Konchairo skardis
File:The_Island_Of_Soay_-_geograph.org.uk_-_1379919.jpg|Soajus
File:Boreray_from_Hirta.jpg|Uolos
File:Soay_sheep_at_Inverchor_2.jpg|Laukinės Soajaus avys
Bernardino Zanobi de Gianotis

**Bernardas Zanobijus Džanotis** (, šaltiniuose dar vadinamas *Bernardinus, Romanus, Florentinus*, g. XV a. pab. Florencijoje (?) – m. 1541 m. Vilniuje) – italų architektas ir skulptorius, brandžiojo Italijos Renesanso atstovas Lenkijoje ir Lietuvoje. Bendradarbiavo su Bartolomeo Berrecci, Giovanni Cini, Filippo di Bartolomeo da Fiesole (su dviem pastaraisiais nuo 1531 m. dirbo vienoje dirbtuvėje).

Lenkijoje ir Lietuvoje atliktuose architektūros ir skulptūros užsakymuose B.Džanotis vartojo brandžiajam Italijos Renesansui būdingas, tačiau supaprastintas (prisitaikant prie užsakovų skonio) formas. Memorialinėje skulptūroje dailininkas vaizduojamus asmenis komponuodavo frontaliai (tai XVI a. pirmosios pusės Vidurio Europos antkapinėje skulptūroje populiarus tipas) su natūralistiškai traktuotais veidais (manoma, kad tam galėjo naudoti pomirtines kaukes iš vaško).

## Biografija

Italijoje gyveno ir veikė Romoje bei Florencijoje.

1521–1536 m. gyveno Krokuvoje, Lenkijos karaliaus dvare, architekto B.Berrecci dirbtuvėje.

1536 m. įsikūrė ir iki mirties gyveno Vilniuje.

### Darbai ir projektai
* 1521 m. – Krokuvos vyskupo Jano Konarskio antkapis Krokuvos katedroje (su G.Cini);
* 1522–1525 m. – Poznanės vyskupo Jano Liubranskio antkapis Poznanės katedroje;
* 1524–1528 m. – Mozūrijos kunigaikščių Stanislovo ir Jonušo antkapis Varšuvos Šv. Jono bažnyčioje (dabar katedra);
* 1524–1529 m. – dalyvavo Žygimantų koplyčios Vavelyje statyme;
* 1531–1534 m. dalyvavo Plocko katedros rekonstrukcijoje (su G.Cini);
* nuo 1534 m. dalyvavo Vilniaus katedros rekonstrukcijoje (su G.Cini);
* 1539 m. Vilniaus Žemutinėje pilyje statė priestatą prie karalienės Bonos Sforcos apartamentų (neišlikęs);
* 1539 m. – LDK kanclerio Albrechto Goštauto antkapinė plokštė (priskiriama).

## Šaltiniai
Jacopo Caraglio

**Jacopo Caraglio, Giovanni Giacomo Caraglio, Giovanni Jacopo Caraglio, Jonas Jokūbas Karaljas** (g. 1500/1505 m. Veronoje – m. 1565 m. Krokuvoje) – italų graveris, juvelyras, medalininkas, vėlyvojo Italijos Renesanso atstovas, dirbęs Italijoje, Lenkijoje ir Lietuvoje.

Italijoje G.G.Caraglio specializavosi vario raižiniuose pagal kitų dailininkų (Marcantonio Raimondi, Rosso Fiorentino) piešinius ir tapybos darbus.

Lenkijos ir Lietuvos periodu dailininkas daugiau kūrė medalius, plaketes, kamėjas.

G.G.Caraglio atstovavo manieristinei brandžiojo ir vėlyvojo Renesanso krypčiai, jo darbams būdingas puošnumas ir dekoratyvumas, sudėtingi vaizduojamų žmonių figūrų rakursai grafikoje, prabangių medžiagų (auksas, perlai, brangūs akmenys) naudojimas papuošalų gamyboje, kruopštus detalizavimas.

## Biografija
Iki 1527 m. – vadinamojo Romos apiplėšimo, dirbo Romoje. Paskui veikė Venecijoje ir Parmoje. 1538 m. atvyko į Lenkiją. 1545 m. buvo įrašytas į Žygimanto Augusto dvaro auksakalių sąrašą. 1552 m. Krokuvos miesto magistratas jam suteikė miesto piliečio teises, tais pačiais metais Žygimantas Augustas dailininkui suteikė indigenatą (Lenkijos bajoro privilegiją).

Lietuvoje lankėsi ir gyveno (su Žygimanto Augusto dvaru) 1545–1548, 1554–1556, 1559–1560, 1561–1562 m.

### Žymesni kūriniai
* 1538 – Žygimanto Senojo medalis;
* 1539 ir 1546 m. – du Bonos Sforcos medaliai;
* 1539 m. – Alessandro Passenti medalis;
* 1554 m. – Bonos Sforcos portretinė kamėja;
* 1550 m. – Barboros Radvilaitės portretinė kamėja;
* 1560 m. – dvi Žygimanto Augusto portretinės kamėjos.


Jacopo Caraglio - Battle between Hercules and Centaurs - WGA04071.jpg|*Heraklio ir kentaurų kova*. (pagal R.Fiorentino), 1526–1527 m.
Caraglio Cameo of Sigismund Augustus.jpg|Žygimanto Augusto portretinė kamėja. G.G.Caraglio, 1560 m.
Caraglio Cameo of Bona Sforza.jpg|Barboros Sforcos portretinė kamėja. G.G.Caraglio, 1554 m.
Caraglio Medal of Sigismund Augustus.jpg|Žygimanto Augusto medalis
Bona Sforza (1493–1557), Queen of Poland MET ES5761.jpg|Bonos Sforcos pakabukas (1554 m.)


## Šaltiniai
* Caraglio // textlog.de
Mūrinės kalnarūtės augavietė

**[[Mūrinės kalnarūtė]]s augavietė** – botaninis gamtos paveldo objektas, esantis Anykščių rajone, šalia Svėdasų, Miliūniškyje, prie kelio   esančiose apleistose senosiose žydų kapinėse. Nykstančio augalo augavietė priklauso Anykščių miškų urėdijos Svėdasų girininkijai. Jos 297 kvartalo 4 ir 27 sklypuose išskirta 5,19 aro teritorija, kurioje ant senų akmeninių pamatų nuo 2003 m. saugoma viena iš Lietuvoje mūrinės kalnarūtės () augaviečių. 

Mūrinė kalnarūtė yra kalnarūtinių (*Aspleniaceaee*) šeimos, kalnarūtės (*Asplenium*) genties augalas, įrašytas į Lietuvos raudonąją knygą. Visžalė. Želia mūrinių, akmeninių tvorų, medžių plyšiuose. Sporas brandina liepą ir rugpjūtį.

## Augavietės aplinka

Kapinės užima didžiulį – net 1,5 hektaro – plotą. Didesnė kapinių dalis aptverta mūrine tvora, kuri vietomis jau ištrupėjusi, išgriuvusi, vešliai apsamanojusi, nustelbta krūmokšnių. Mišku virtusiose kapinėse tarp vešlios augmenijos randama dešimtys įvairaus dydžio, skirtingų formų akmeninių ir betoninių antkapinių paminklų. Kalnarūtė kapinėse radusi tinkamas sau augimo sąlygas kalkiniu skiediniu sumūrytų akmenų tvoros plyšiuose. Kalnarūtės pastebimos mažiau saulės apšviestose tvoros šiaurinėje (nuo kelio) ir rytinėje pusėse. Šių tvoros kraštinių ilgis – 124 m. Objektas nuorodomis nepažymėtas. Nuo kelio matyti paminklinis akmuo žydų genocido aukoms atminti. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Saugomų teritorijų valstybės kadastras. Mūrinės kalnarūtės augavietė *stvk.lt/map*
* Senosios žydų kapinės prie Svėdasų 
* Saugomi gamtos paveldo objektai Anykščių rajone
Audiofilas

**Audiofilas** – žmogus, kuris domisi aukštu garso kokybės atkūrimu įvairioje garso aparatūroje.

Audiofilų bendruomenėje, bendru sutarimu, pagrindinis tikslas yra atkurti kuo realistiškesnį garsą namų sąlygomis. Realistiškumo siekiama tokio, kad, pavyzdžiui, klausant muzikos kambaryje, atrodytų, kad atlikėjas čia pat ir atlieka kūrinį. Tačiau tai pasiekti yra gan sunku ir savaime suprantama viskas priklauso ne tik nuo technikos, bet ir nuo paties įrašo kokybės.

## Dažniausiai naudojama garso atkūrimo technika

* Garso kolonėlės, kurios turi aukštos kokybės įvairių tipų garsiakalbius – elektrostatinius, dinaminius, plazminius ir kt. Taip pat kolonėlių atkuriama garso kokybė ir realistiškumas priklauso nuo garsiakalbio gamybos medžiagos ir jų atitinkamo pastatymo pozicijos klausomojoje erdvėje.
* Ausinės, kurios turi aukštos kokybės garsiakalbius.
* Garso stiprintuvai – prietaisai, skirti stiprinti garso atkūrimo dažnį ir išlaikyti jį „švarų“.
* CD grotuvai, gramofonai bei kompiuteriai.

## Garso šaltiniai

* CD įrašai, viniliniai įrašai.
* Įrašai skaitmeniniuose garso formatuose:

Dažniausiai šie įrašai yra tiesioginės skaitmeninės CD diskų ir vinilinių plokštelių kopijos (), atitinkančios originalią įrašo kokybę. Jie skirstomi į 2 grupes – kompresijos metu nepraradusius () ir praradusius () garso kokybę. Populiariausias šiuo metu sukompresuoto garso įrašo formatas yra FLAC, kuris kompresijos metu dėl mažesnio failo dydžio nepraranda originalios garso kokybės. Kitas populiarus kompresijos formatas – MPEG-1 (dar kitaip MP3), kuris praranda garso kokybę kompresijos metu negrįžtamai.

Skaitmeninių įrašų kompresijos formulė būtų tokia: ***kompresija nepraradusi kokybės''' -> '''kompresija praradusi kokybę***. T.y. nerekomenduojama konvertuoti jau kompresijos metu praradusius kokybę formatus atvirkščiai (pvz., MP3 -> FLAC), nes tai visiškai neturės jokios įtakos įrašo kokybės padidinimui.

Audiofilai beveik visuomet renkasi kompresijos metu nepraradusius kokybės skaitmeninius formatus, nes su pakankamai gera garso aparatūra, įmanoma aiškiai girdėti skirtumą lyginant su jų analogais.

## Kiti aspektai

Daugelis žmonių teigia, kad būti audiofilu yra finansiškai brangus malonumas. Smulkiausia garso technika, įvairūs aukštos kokybės jungties laidai ir tvarkinga priežiūra kainuoja sąlyginai daug, o kai kurių aukščiausios klasės ausinių kaina siekia net 16 tūkst. JAV dolerių.

Taip pat yra teigiama, kad ne visi žmonės vienodai sugeba atskirti atkuriamą garso kokybę. Pavyzdžiui, žmogus turintis jautresnius ausų būgnelius bei klausą, intensyvioje muzikoje gali girdėti papildomus smulkius, tylesnius atkartojamus garsus, ko kitam to padaryti deja nepavyks. Šis teiginys yra kone kontroversiškiausias audiofilų bendruomenėje, nes tai patikrinti ir įrodyti ne visuomet įmanoma.

## Šaltiniai
Stanislovas Apyvala

**Stanislovas Apyvala** (1920 m. birželio 19 d. Krikonyse, Antroji Lenkijos Respublika – 1999 m.) – sovietinis partizanas, partinis veikėjas.

## Biografija
1941 m. vasarą vokiečiams užėmus Lietuvą pasitraukė į SSRS gilumą, kur dirbo Gorkio variklių gamykloje „Revoliucijos variklis“ ().

1941–1942 m. Raudonosios armijos 16-osios lietuviškosios divizijos karys. 1942 m. pradžioje Švenčionių apskrityje sudarė sovietinių partizanų grupę, rugpjūčio mėn. kartu su savo būriu perkeltas į vokiečių užimtą teritoriją, prisijungė prie kitų partizanų, slapstėsi Adutiškio miške. 1943–1944 m. vadovavo partizanų būriui „Vilnius“ (slapyvardis *Sergej Grig*). 1943 m. tapo VKP(b) nariu, vėliau – Švenčionių apskrities pogrindinio VKP(b) komiteto sekretoriumi, vadovavo Švenčionių apskrities partizanams. Teigė, kad asmeniškai susprogdino 7 vokiečių traukinius.

1944 m. pogrindinio Švenčionių apskrities partijos komiteto laikraščio „Už Tėvynę“ redaktorius. Po karo išleistas į atsargą, majoras. 1948 m. Vilniuje baigė Respublikinę partinę mokyklą. 1948–1950 m. dirbo LKP(b) CK. 1950–1952 m. LLKJS CK II sekretorius. 1953 m. neakivaizdiniu būdu baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1953–1955 m. studijavo Visuomeninių mokslų akademijoje Maskvoje. 1955–1958 m. Mielagėnų (Ignalinos raj.) kolūkio pirmininkas. 1958–1960 m. Vilniaus universiteto dėstytojas. Nuo 1963 m. dirbo LKP CK ir LSSR MT Partinės-valstybinės kontrolės komitete.

1946–1950 m. buvo SSRS AT deputatas, 1951–1955 m. – LSSR AT deputatas.

1945 m. liepos 2 d. jam suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas. Apdovanotas Lenino ordinu, Aukso žvaigždės medaliu, Raudonosios Vėliavos, 1-o laipsnio Tėvynės karo, Darbo raudonosios vėliavos ordinais. Išrinktas Baltarusijos gyvenvietės Biahomlio garbės piliečiu.

## Bibliografija
* Sakalai broleliai: partizano užrašai / Stasys Apyvala; literatūrinis bendraautoris Romualdas Kašauskas. – Vilnius: Valstybinė grožinės literatūros leidykla, 1961. – 270 p.: iliustr.

## Šaltiniai
Jan Giriatowicz

**Jan Giriatovič** (1938 m. liepos 18 d. Smėliuose, Antroji Lenkijos Respublika) – kunigas, visuomenės veikėjas.

## Biografija

Gimė 1938 m. liepos 18 d. Smėliuose. 1946 m. su šeima persikraustė į Slupską. 1958 m. baigė Slupsko kunigų seminariją. 1966 m. birželio 18 d. įšventintas į kunigus. Nuo 1976 m. dirbo klebonu įvairiose Slupsko parapijose. Komunistinės priespaudos laikais buvo vienas iš Slupsko katalikų inteligentų klubo įkūrėjų. Solidarumo laikais aktyviai kovojo už permainas. 2006 m. apdovanotas prezidento Lech Kaczyński už nuopelnus Lenkijai. Tais pačiais metais suteiktas Slupsko garbės piliečio vardas.

## Nuorodos

* Biografija I (lenk.)
* Biografija II (lenk.)
Eivberis

**Eivberis** () – vėlyvojo neolito ir ankstyvojo bronzos amžiaus kulto objektas, sudarytas iš megalitinių kapaviečių ir šventyklų, esantis Anglijoje, Viltšyro grafystėje, netoli Eivberio kaimo.

Archeologų skaičiavimu, objektas pastatytas ir intensyviai naudotas tarp XXI a. pr. m. e. ir XVII a. pr. m. e. ir siejamas su varpinių taurių kultūra. Kompleksą sudaro 11,5 ha ploto ir 350 m skersmens akmenų ratas. Yra ~100 akmenų, kurių kiekvienas sveria po maždaug 50 tonų. Viduryje didžiojo rato yra 2 mažesni, ~108 m skersmens. Į pietus nuo Eivberio akmenų ratų yra 2,3 km ilgio menhyrų alėja, vedanti į Overton Hilo akmenų ratą. Taip pat šalia komplekso yra megalitinės kapavietės, ilgieji pilkapiai, greta praeina senovinis Ridžvėjaus kelias.

Su Eivberiu susijusi legenda apie barzdaskutį, kuris neva XIV a. žuvo bandydamas sunaikinti pagonių paminklą. XX a. atliekant kasinėjimus po vienu iš akmenų išties rasti žmogaus su kirpimo įrankiais palaikai.

1986 m. Eivberis su Stounhendžu ir kitais neolitiniais Viltšyro paminklais įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.


File:ASC_11_db.jpg|Eiberio akmenų ratas
File:Stone_avenue_at_Avebury_parallels_the_B4003_-_geograph.org.uk_-_1436265.jpg|Menhyrų alėja
File:West_Kennet_Long_Barrow_01.jpg|Ilgasis pilkapis

## Susiję pasaulio paveldo objektai
* : Maltos megalito šventyklos (1980)
* : Antekeros dolmenai (2016)
* : Karnako megalitai ir Moribhano pakrantės (2025)
Dirbtinė gravitacija

**Dirbtinė gravitacija** – menamos gravitacijos keitimas (didinimas arba mažinimas) dirbtiniu būdu, ypač kosminėje erdvėje, bet taip pat ir Žemėje. Tai praktiškai galima pasiekti įvairiais būdais, ypač panaudojant įcentrinę jėgą ir linijinį pagreitį.

Dirbtinės gravitacijos sukūrimas laikomas pageidautinu ilgalaikėms kosminėms kelionėms ir gyvenimui kosmose, siekiant palengvinti mobilumą ir skysčių valdymą kosminėje erdvėje bei išvengti nesvarumo būsenos sukeliamo neigiamo ilgalaikio poveikio sveikatai.

Jau daugelį metų siūlyta įvairių metodų, kuriais būtų bandoma sugeneruoti dirbtinę gravitaciją, taip pat dar didesnis skaičius metodų, kur būtų panaudojamos tiek realios, tiek fiktyvios jėgos, buvo išsakyta mokslinės fantastikos srityje. Praktiniai žmonėms tinkamos dirbtinės gravitacijos pritaikymo kosminėje erdvėje būdai dar nesukurti, daugiausia dėl to, kad nėra sukurta tam reikalingo didelio natūralaus dydžio erdvėlaivio, kuris leistų įgyti įcentrinį pagreitį sukimosi momentu.

## Taip pat skaitykite
* Antigravitacija
* Išcentrinė jėga
* Koriolio efektas
* Kosmoso kolonizacija
* Stanfordo toras

## Išnašos
Peter Nonhart

**Petras Nonhartas** (, g. 1550 – m. apie 1633 m.) – olandų kilmės architektas, gyvenęs Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje.

Sunku nustatyti, kuriuos pastatus projektavo tiesiogiai pats P. Nonhartas – kai kurių atveju atliko statybų priežiūros pareigas. Iš tų pavyzdžių, kurie tiesiogiai yra susiję su P. Nonharto vardu (Gaičiūniškės), galima spręsti, kad architektas atstovavo manieristinei Šiaurės Europos (konkrečiai Nyderlandų) Renesanso krypčiai, kuriai būdingas orderinės kompozicijos stilizavimas, paprastumas ir monumentalumas, dar egzistavusių gotikinių sprendimų naudojimas (išilgintos proporcijos, flankuojantys reprezentaciniai bokštai), atikų naudojimas.

## Biografija

### Užimamos pareigos
Už karinius nuopelnus Livonijos kare ir Abiejų Tautų Respublikos kare su Švedija, 1609 m. gavo indigenatą.

Nuo XVI a. pabaigos iki 1633 m. ėjo Vilniaus pilininko pareigas, rūpinosi Vilniaus pilių priežiūra ir statybomis.

### Darbai

* XVI a. pabaiga – XVII a. pradžia – asmeninė rezidencija Antakalnyje (Vilnius) – vėliau Sapiegų rūmai;
* 1604–1610 m. – Panemunės pilis;
* 1610 m. – nuo gaisro nukentėjusios Vilniaus Žemutinės pilies restauravimo ir atstatymo darbai (statybų priežiūra);
* po 1610 m. – Aušros vartų (galbūt ir kitų vartų Vilniaus miesto gynybinėje sienoje) rekonstravimas ir restauravimas;
* 1613 m. – namas-tvirtovė ir protestantų maldos namai Gaičiūniškėse (dab. Baltarusija) – asmeninė P. Nonharto rezidencija;
* po 1624 – Vilniaus katedros ir Šv. Kazimiero koplyčios restauravimo ir statymo darbai.

## Šaltiniai
Edward Pietkiewicz

**Edvard Petkevič** (1909 m. lapkričio 19 d. Švenčionėliuose, Rusijos imperija – 1998 m. gruodžio 16 d. Varšuvoje, Lenkija) – diplomatas, rašytojas.

## Biografija

Gimė 1909 m. lapkričio 19 d. Švenčionėliuose, geležinkeliečio šeimoje. 1929 m. baigė mokytojų kolegiją ir pradėjo dirbti vietos mokykloje. 1940 m. atleistas dėl lietuvių kalbos nemokėjimo ir pradėjo dirbti geležinkeliečiu. Po Antrojo pasaulinio karo emigravo į Lenkiją, kur baigė filosofijos studijas Varšuvos universitete. Po studijų dirbo mokyklų inspektoriumi Olštyne. 1954 m. grįžo į Varšuvą, įsidarbino Švietimo ir mokslo ministerijoje. Po kelių mėnesių perėjo dirbti į Užsienio reikalų ministeriją. Trejiems metams paskirtas ambasadoriumi Albanijoje. 1956-1965 m. buvo Lenkijos ambasadoriumi Suomijoje. Grįžęs į Lenkiją toliau dirbo užsienio reikalų ministerijoje. 1970-1972 m. buvo ambasadoriumi Šveicarijoje. 1972 m. išėjo į pensiją ir pradėjo rašyti mokslines knygas apie diplomatiją. Mirė 1998 m. gruodžio 16 d. Varšuvoje.    

## Darbai

* 1975: *Elementy protokołu dyplomatycznego*
* 1979: *Przyjmowanie delegacji zagranicznych : problemy organizacyjno-protokolarne*
* 1984: *Dobre obyczaje w pracy*
* 1987: *Dobre obyczaje*
* 1987: *Sekretariat w służbie zagranicznej*
* 1993: *Dyplomaci*
* 1995: *Przyjęcia w biznesie i nie tylko*
* 1996: *Anegdotki dyplomatyczne*
* 1997: *Savoir vivre dla każdego*

## Literatūra
* TS, Arbiter elegantiarum. Edward Pietkiewicz (1909 – 1998), Rzeczpospolita 8 stycznia 1999.
* Słownik biograficzny historii Polski, tom 2: L–Ż (pod redakcją Janiny Chodery i Feliksa Kiryka), Wrocław-Warszawa-Kraków 2005, s. 1156
Kazimierz Antonowicz

**Kazimiež Antonovič** (1914 m. gegužės 21 d. Švenčionėliuose, Rusijos imperija – 2003 m. gegužės 5 d. Torunėje, Lenkija) – fizikas, matematikas.

## Biografija

Gimė 1914 m. gegužės 21 d. Švenčionėliuose. Baigė matematikos studijas Vilniaus universitete, tuo pačiu dirbo teorinės fizikos katedroje. 1939 m. rugsėjį sovietams užėmus Vilnių nespėjęs užbaigti magistrinio darbo buvo ištremtas į Archangelską, tačiau pabėgo ir grįžo į Vilnių. Dirbo mokytoju Vaidotuose, vėliau degtukų gamykloje. Nuo 1943 m. dirbo fizikos mokytoju Paneriuose. 1945 m. balandį repatrijuotas į Lenkiją, kur apsistojo Bydgoščiuje ir dirbo radijuje. 1947 m. išvyko dirbti Lenkijos radijuje Torunėje, šio miesto universitete įgijo filosofijos ir fizikos magistro laipsnį. 1950 m. rugsėjo 1 d. paskirtas dirbti į Torunės Mikalojaus Koperniko universiteto eksperimentinės fizikos katedrą. 1955 m. tapo mokslų daktaru pagaminęs analoginį kompiuterį Šredingerio lygčiai skaičiuoti. 1958 m. tapo docentu. 1959 m. išvyko dviem metam stažuotis į Bafalo universitetą. Grįžęs tapo Torunės universiteto fizikos ir chemijos fakulteto dekanu. 1978 m. tapo profesoriumi. Tyrinėjo anglies medžiagas su neįprastomis fizinėmis ir cheminėmis savybėmis. Mirė 2003 m. gegužės 5 d. Torunėje.         

## Nuorodos

* Biografija (lenk.) 

## Literatūra
* Sławomir Kalembka (red.): Pracownicy nauki i dydaktyki Uniwersytetu Mikołaja Kopernika 1945-2004. Materiały do biografii. Toruń: Wydawnictwo Uniwersytetu Mikołaja Kopernika, 2006, s. 68. ISBN 83-231-1988-0.
Marikonių koplyčia-mauzoliejus

**Morikonių mauzoliejinė koplyčia** – koplyčia Svėdasų miestelyje, Anykščių rajone. Priklauso Svėdasų Šv. arkangelo Mykolo bažnyčios su varpine ir koplyčios kultūros paminklų kompleksui, į Kultūros vertybių registrą įrašytam 1992 m. (unik. kodas ). Tai vienas ryškiausių romantizmo neogotikos statinių Lietuvoje.

## Istorija

1848 m. vienas Svėdasų valdytojų italų kilmės grafas Liucijonas Morikonis šventoriuje pastatė mūrinę grafų Morikonių (Morikonių) šeimos koplyčią-mauzoliejų pagal Georgo Vernerio projektą. Gausiai ornamentuota koplyčia, sakoma, buvo miniatiūrinė vienos Italijos bažnyčios kopija. Šios koplyčios požemiuose ilsisi dviejų grafo L. Morikonio žmonų ir paralyžiuotos dukros palaikai. Beje, kanauninkas Juozas Tumas-Vaižgantas savo testamente buvo išreiškęs norą amžinojo poilsio atgulti šioje koplyčioje. Testamente Vaižgantas taip pat minėjo ir Kauno Vytauto Didžiojo bažnyčią, kur jis ilgus metus kunigavo. Galiausiai rašytojas buvo palaidotas Kaune.

Koplyčia per karus, pokarių suirutes, sovietmečiu vandalų ne kartą buvo plėšiama, niokojama, mirusiųjų palaikai niekinami. Ilgus dešimtmečius ši koplyčia buvo paversta paprasčiausiu sandėliu, čia buvo laikomos statybinės medžiagos, bažnytiniai reikmenys. Atgimimo metais koplyčia buvo sutvarkyta, požeminiai rūsiai užmūryti. Jos durys buvo atvertos visuomenei – žmonės čia jau galėjo pasimelsti, pasidairyti po vidų. Klebonas kun. Vydas Juškėnas pasirūpino, kad senoji grafų koplyčia taptų Padėkos koplyčia. Visi norintieji dabar gali čia ant specialios pakylos uždegti žvakelę ir pasimelsti.


Svėdasai, Lithuania - panoramio (4).jpg|Galinė dalis
Svėdasai, koplyčia, bokštelis.JPG|Ornamentuotas bokštelis
Interjeras. Marikonių koplyčia, Svėdasai.JPG|Koplyčios interjeras
Marikonių koplyčia. Svėdasai.JPG|Koplyčios interjeras


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Grafų šeimos mauzoliejus tapo Padėkos koplyčia
Ragana ir lietus

**„Ragana ir lietus“** – 1993 m. pasirodęs Jurgos Ivanauskaitės romanas, laikomas skandalingiausiu autorės kūriniu. Pasirodžius pirmajam leidimui, Lietuvoje dvi savaites drausta jį pardavinėti. Teigta, jog „Ragana ir lietus“ neatitinka tautos etinių normų (romane aprašoma pasaulietės ir kunigo meilės istorija).

Romane glaudžiai susipina trys siužetinės linijos – šiuolaikinės moters aistra dvasininkui, viduramžių raganos bei Marijos Magdalietės istorijos.

Romanas išverstas į latvių, estų, kroatų, vokiečių, švedų, čekų, italų, slovėnų kalbas. Lietuvoje perleistas tris kartus.

2007 m. pristatytas Jurgos Ivanauskaitės romanų „Ragana ir lietus“, „Placebas“ ir „Sapnų nublokšti“ motyvais sukurtas filmas „Nuodėmės užkalbėjimas“ (rež. Algimantas Puipa).

## Nuorodos
* „Ragana ir lietus“ vėl Latvijoje
* Latviško „Ragana ir lietus“ leidimo iliustracijos
* Romano ištraukas skaito Jurga Ivanauskaitė. 1 dalis. „LRT radijo“ archyvas
* Romano ištraukas skaito Jurga Ivanauskaitė. 2 dalis. „LRT radijo“ archyvas

## Romano leidimai įvairiomis kalbomis

Image:raganaslovenu.jpg|Slovėnų k..
Image:raganaunlietus.jpg|Latvių k.
Image:lastrega.jpg|Italų k.
Image:noidja.jpg|Estų k.
Image:raganakroatu.jpg|Kroatų k.
Image:raganavokieciu.jpg|Vokiečių k.
Image:raganaceku.jpg|Čekų k.
Image:raganasvedu.jpg|Švedų k.
Antanas Dilys (1923)

**Antanas Dilys** (1923 m. kovo 19 d. Švenčionėliuose – 2019 m. sausio 11 d. Vilniuje) – kunigas.

## Biografija

Gimė 1923 m. Švenčionėliuose, tėvas buvo lietuvis, dirbęs Švenčionėlių Šv. Edvardo bažnyčioje, motina dirbo mokytoja lenkų mokykloje. Baigęs mokyklą įstojo į Vilniaus Šv. Juozapo kunigų seminariją. 1946 m. birželį įšventintas į kunigus. 1949 m. lapkričio 26 d. sulaikytus sovietų saugumo, pusę metų praleido kalėjime Vilniuje. Nuteistas 25 metams lagerio už žmonių skatinimą neiti į kolūkius ir pagalbą partizanams. Ištremtas į Karagandą, dirbo lentpjūvėje. Po Stalino mirties bausmė sumažinta iki 10 metų ir ištremtas į Vorkutą, kur dirbo statybose. 1956 m. rugpjūčio 23 d. grįžo į Vilnių, kur dirbo įvairiose Vilniaus parapijose, ilgiausiai 15 metų dirbo Vilniaus Šv. apaštalų Petro ir Povilo bažnyčioje. 1990–2000 m. dirbo Riešės Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčioje. Nuo 2008 m. buvo Vilniaus Šventosios Dvasios bažnyčios parapijos rezidentas.

## Nuorodos

* Interviu (lenk.)
* Biografija (lenk.) 

## Literatūra
* Hanna Smuga, Tysiąc mszy w barakach, "Gazeta Polska" nr 36(789) z 3 września 2008, s. 16-17.

## Šaltiniai
Kiachta

**Kiachta** (, ) – miestas Rusijoje, pietų Buriatijoje, Mongolijos pasienyje, 234 km į pietus nuo Ulan Udės, į šiaurės rytus nuo Suche Batoro. Rajono centras. Pro miestą eina Ulan Udės–Ulan Batoro plentas (yra pasienio postas), už 35 km į Nauškių geležinkelio stotis. Maisto, tekstilės pramonė. Yra krašto muziejus, Suche Batoro muziejus, dramos teatras. Yra išlikę XIX a. klasicistinių statinių – Šv. Trejybės, Prisikėlimo cerkvės, svečių namai.

## Istorija

Gyvenvietė 1727 m. įkurta žiemavietės vietoje ir pavadinta ***Troickosavsku*** (*Троицкосавск*). Netoliese 1728 m. įkurta Kiachtos prekybinė gyvenvietė. Po pasirašytos Kiachtos sutarties čia prasidėjo prekyba tarp Rusijos ir Kinijos. Iš Kinijos buvo gabenama arbata, į Kiniją – kailiai, oda, audiniai, dirbiniai. XVIII a. pab. nutiestas kelias iš Irkutsko, perkelta muitinė. 1805 m. Troickosavskui suteiktas miesto statusas. 1903 m. nutiesus geležinkelį į Kiniją, Kiachtos reikšmė sumenko.

1934 m. Kiachta ir Troickosavskas sujungtas į Kiachtos miestą.


File:Dom_Lushnikova.JPG|XIX a. pirklio namas
File:Гостиные_ряды_в_Кяхте.JPG|Svečių namai
File:Церковь_Воскресения_Христова_в_Кяхте.JPG|Kristaus Prisikėlimo cerkvė
File:Успенская_церковь_в_Кяхте-2.JPG|Uspenskio cerkvė


## Šaltiniai
Binarinis opcionas

**Binarinis opcionas** – prekybos instrumentas finansų rinkoje.

Jis suteikia prekiautojui galimybę sudaryti sandorį tiek nustatant pasirinkto aktyvo sandorio pabaigą, tiek galimybę pasirinkti išmokos dydį. Šis sandoris yra apie tai, ar prekiautojo pasirinkto aktyvo kaina bus aukštesnė, žemesnė ar tokia pati, kaip sandorio sudarymo metu.

Tai tiesiog „taip“ arba „ne“ sandoris. Kadangi yra tik du galimi variantai, ši prekybos rūšis yra vadinama binarinė (arba dvinarė). Būtent toks dvejopumas ir charakterizuoja žodį „binarinis“, t. y. susidedantis iš dviejų elementų.
Apskritalapė kriaušlapė

**Apskritalapė kriaušlapė** (, , ) – erikinių (*Ericaceae*) šeimos kriaušlapių (*Pyrola*) genties augalas. Liaudyje dar žinomas kaip **karnalinis**, **obeliuška**, **obellapė**, **užgina**, **užgiris** ir kt.

## Biologija

Tai daugiametis, 10–35 cm aukščio augalas. Turi trapų, šakotą, šliaužiantį šakniastiebį ir šaknis, siekiančias 20 cm gylį. Stiebas kylantis, tribriaunis, plikas, žalias, kartais rausvas. Lapai pamatiniai, apskriti, kartais kiaušiniški, iki 4 cm ilgio ir 3 cm pločio, bukaviršūniai, odiški, blizgantys, žaliuoja per žiemą, išsilaiko 2–3 metus.

Maloniai kvepiantys žiedai po 10–25 susitelkę į purią, daugiašalę kekę. Žiedkočiai išlinkę, apie 5 mm ilgio. Taurelės skiltys plačios. Taurėlapiai būna lancetiški, iki 5,5 mm ilgio, žali ar raudoni. Vainikėlis varpiškas, rausvas ar baltas, 8–12 mm ilgio. Vainiklapiai penki, stori, beveik apskriti, kiek įgaubti. Liemenėlis ilgesnis už vainiklapius, sustorėjusia viršūne. Kuokelių dešimt, dulkinės geltonos.

Žydi birželio–liepos mėnesiais. Vaisius – suplota, rutuliška, 6–8 mm skersmens dėžutė. Sėklos labai smulkios.

## Paplitimas ir augavietės
Savaime paplitusi Vakarų ir Vidurio Sibire, Rytų, Vidurio ir Šiaurės Europoje, reta Vakarų ir Pietų Europoje. Lietuvoje dažniausia iš visų kriaušlapių.

Auga spygliuočių ir mišriuose miškuose, kur auga mėlynės (*Vaccinium myrtillus*), bruknės (*Vaccinium vitis-idaea*), raistuose ant kupstų, papelkiuose, daugiausia paunksnėje. Mėgsta rūgščius, pakankamai drėgnus, puveningus dirvožemius.

## Naudojimas
Augalas nuodingas. Žaliose augalo dalyse yra arbutino, erikolino, tanidų, vitamino C.

## Sistematika
Yra išskiriamas vienas porūšis – *Pyrola rotundifolia* subsp. *maritima* (Kenyon) E.F.Warb.

## Galerija

Pyrola_rotundifolia_-_leaves.jpg|Lapai
Pyrola_rotundifolia_-_flower.jpg|Žiedas
Pyrola_rotundifolia_-_inflorescentium.jpg|Žiedynas
Pyrola_rotundifolia_LT.jpg|
Pyrola_rotundifolia_-_group.jpg|Populiacija


## Nuorodos
* Apskritalapės kriaušlapės mokslinis lotynų kalba pavadinimas ir sinonimai per Theplantlist.org  (anglų k.)''
* Pyrola rotundifolia – Nature Gate (anglų k.)
* Pyrola rotundifolia – Flora of China (anglų k.)
* Pyrola rotundifolia – Wilde planten in Nederland en België  (olandų k.)

## Literatūra

* Vasarą žydintys augalai, Ramunėlė Jankevičienė, Vilnius, Mokslas, 1987, 64 p.
* Enciklopedinė miško knyga, Gediminas Isokas, Vilnius, Mintis, 2001, 256 p. ISBN 5-417-00831-1
Riešutų sviestas

**Riešutų sviestas** – valgis, gaminamas iš iki kreminės masės sutrintų riešutų. Skirstomas į įvairias rūšis pagal tai, kokie riešutai yra naudojami. Nuo to priklauso ir kiekvienos rūšies riešutų sviesto maistinė vertė, tačiau visi pasižymi dideliu riebalų kiekiu ir mineralų bei vitaminų gausa.

Populiariausios rūšys (ne visi „riešutų sviestu“ vadinami valgiai yra gaminami iš tikrųjų riešutų):
* žemės riešutų sviestas;
* migdolų sviestas;
* anakardžių sviestas;
* lazdyno riešutų sviestas.

## Terminas
Nors riešutų sviestas vadinamas sviestu, su juo susijęs tik tiek, kad yra riebus ir dažnai valgomas užteptas ant duonos. Europos Sąjungos nustatyti produktų ženklinimo reikalavimai (reglamentas Nr. 1169/2011 ir kt.) kai kuriose šalyse narėse draudžia riešutų sviestą ženklinti kaip „sviestą“ ir siūlo terminą „riešutų kremas“. Šie reikalavimai negalioja kasdienei kalbai, receptų knygoms ar kitokiai pateikiamai informacijai, kuri nesusijusi su produktų ženklinimu.

## Šaltiniai
Vaisių salotos

**Vaisių salotos** – patiekalas, gaminamas iš įvairių vaisių, kartais užpilamų padažu. Gali būti valgomos kaip užkandis, garnyras arba desertas. Rečiau – kaip pagrindinis patiekalas.

Vaisiai paruošiami juos supjausčius į nedidelius gabalėlius. Jeigu vaisius nedidelis (kaip kad uogos), gali būti dedamas į salotas ir nepjaustytas. Visi gabaliukai išmaišomi arba sudedami į indą tam tikra tvarka. Vaisių salotose taip pat naudojami ir konservuoti arba džiovinti vaisiai (pastarieji neretai prieš tai išbrinkinami).

Salotos gali būti patiekiamos kaip yra arba užpiltos padažu: vaisių sultimis, cukraus sirupu, grietinėle, jogurtu ir pan.

## Taip pat skaitykite
* Glotnutis

## Šaltiniai
Aksesuaras

**Aksesuaras** ( 'šalutinis, antraeilis') – papildomas daiktas ar tam tikras reikmuo, skirtas derinti prie aprangos. Terminas pradėtas naudoti XIX a. Aksesuarai dažniausiai yra naudojami norint užbaigti ar paįvairinti žmogaus įvaizdį ir yra pasirenkami specialiai pagal dėvinčiojo asmens stilių ir poreikius.

Aksesuarai gali būti skirstomi į kelias pagrindines grupes. Viena iš jų – aprangos detalės, kurias galima nešioti rankose ar ant peties, įskaitant įvairias rankines bei krepšius, skėčius, vėduokles, kardus ir t. t. Aksesuarai taip pat gali būti dėvimi, pavyzdžiui, batai ir kita avalynė, skrybėlės, kaklaraiščiai, diržai, pirštinės, papuošalai, laikrodžiai, juostos, skaros, šalikai, kojinės, pėdkelnės, kaukės.

Viktorijos laikais moterys nešiodavo daug įvairių aksesuarų, įskaitant vėduokles, kaukes, skėčius ar pirštines, labiau dėl estetinių sumetimų ir ypač norėdamos pabrėžti, kad jos baltarankės, saugodavo odą nuo įdegio. Aksesuarai nurodydavo moterų socialinį sluoksnį; šiais laikais moterys labiau linkę aksesuarus dėvėti praktiniais sumetimais.

## Šaltiniai
Zakamenskas

**Zakamenskas** (, ) – miestas Rusijoje, pietvakarių Buriatijoje, Mongolijos pasienyje, Džidos kalnagūbryje, prie Modon Kulio upės (Džidos intakas). Rajono centras. Iš miesto veda kelias link Gusinooziorsko, artimiausia geležinkelio stotis yra Džidoje (už 245 km). Mašinų (kalnakasybos įrengimų), maisto (mėsos, alaus, duonos) pramonė. Yra Šv. Nikolajaus Stebukladario cerkvė ir Maanino dacanas (budistų šventykla).

## Istorija

1934 m. įkurta ***Džidastrojaus*** (*Джидастрой*) darbininkų, kurie ėmėsi statyti volframo-molibdeno perdirbimo gamyklą, gyvenvietė. Nuo 1941 m. įdarbinti tremtiniai ir politiniai kaliniai. 1944 m. suteiktas miesto statusas, pakeistas pavadinimas į ***Gorodoką*** (*Городок*). 1959 m. suteiktas Zakamensko pavadinimas.

1998 m. Džidos volframo kombinatas buvo uždarytas. Miestas liko labai užterštas pramoninėmis atliekomis.


File:Закаменск1.jpg|Tiltas per Modon Kulį
File:Закаменский_дацан.jpg|Dacanas
File:Закаменск2.jpg|Kultūros namai ir Lenino paminklas


## Šaltiniai
Muja

**Muja** () – upė Rusijoje, šiaurės Buriatijoje; Vitimo kairysis intakas. Prasideda Mujakano ir Šiaurės Mujos kalnagūbrių sandūroje (Stano kalnynas). Teka į šiaurės rytus siauru tarpukalnių slėniu, žemupyje – Mujos–Kuandos dubuma. Įteka į Vitimą 716 km nuo jo žiočių.

Didžiausi intakai: Oronas, Mujakanas (kairieji), Bugorikitas, Ukuolkitas, Olni, Amundi, Mujos Gorbylokas, Šurindi, Mudirikanas (dešinieji).

Upę maitina daugiausia lietaus vandenys. Žemupys yra Vitimo patvankoje. Muja laivuojama 100 km ruože, nuo Taksimo. Upės baseine yra chrizolito–asbesto telkinių.

## Šaltiniai
Taksimo

**Taksimo** () – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, šiaurės Buriatijoje, prie Mujos upės; Mujos rajono centras. Geležinkelio stotis prie Baikalo–Amūro magistralės, kelias į Bodaibą, oro uostas. Aukso kasybos centras. Taip pat kertamas miškas, apdirbama skalda, prižiūrimas geležinkelis (yra depas). Netoliese yra nenaudojamas asbesto telkinys. Veikia biblioteka, muziejus, ligoninė. Netoliese yra ilgiausias Rusijoje Severomuisko tunelis.

## Istorija

Nuo 1863 m. Mujos slėnyje apsigyveno jakutai. Pavadinimas evenkų kalba reiškia „pušų giraitė“. 1910 m. pradėjo kurtis rusai. Taksimo išaugo, kai 1982 m. čia pradėtas statyti geležinkelis. 1989 m. suteiktas miesto tipo gyvenvietės statusas.