open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Central Córdoba de Santiago del Estero

**Club Atlético Central Córdoba** arba **Central Córdoba Santiago del Estero** – Argentinos futbolo klubas, įkurtas Santjago del Estero mieste.

## Istorija
1919 m. birželio 3 d. įkurtas Santjago del Estero mieste. 1967 m. sezone pirmą kartą pateko į Nacionalinį čempionatą, tačiau jame įsitvirtinti nesugebėjo ir iškrito į žemesnį divizioną. 1971 m. sezone vėl rungtyniavo Nacionaliniame čempionate, tačiau po sezono buvo perkelti į žemesnį divizioną. Vėlesniais metais sekė kritimas į trečiąją pakopą, net ketvirtąją.

2017–2018 m. sezone tapo Federal A (III) nugalėtojais. 2018–2019 m. sezone žaidė Primera B Nacional (II). Nuo 2019–2020 m. sezono rungtyniavo Primera División. 2024 m. pasiekė Argentinos futbolo taurės finalą ir tapo turnyro nugalėtojais. 2024 m. gruodžio 11 d. finalo rungtynėse prieš Vélez Sarsfield minimaliu rezultatu 1-0 palaužė varžovus, bei pirmą kartą klubo istorijoje iškovojo trofėjų nacionaliniu lygmeniu. Šis pasiekimas atvėrė duris į 2025 m. Copa Libertadores turnyrą.

## Pasiekimai
;  **[[Primera B Nacional|Antrasis divizionas]]:** 
*  **Nugalėtojai (0):**

;  **Argentinos futbolo taurė:**
*  **Nugalėtojai**: 2024
*  **Finalininkai**: 2018–2019

## Sezonai

; Pastarųjų metų sezonai

## Spalvinė gama

## Apranga
; Sportinės aprangos pokyčiai.
* Namuose žaidžia tradicine apranga. 

## Garsesni žaidėjai
; Futbolininkai, atstovavę Argentinos nacionalinei rinktinei
*  Iván Pillud, gynėjas;
; Užsieniečiai
*  José Florentín, saugas;
*  Juan Patiño, gynėjas;

## Treneriai
*  Omar De Felippe, nuo 
*  Abel Balbo (2024)
*  Juan Carlos Roldán (2024)
*  Lucas González (2024)
*  Omar De Felippe (2024–)

## Išnašos

## Nuorodos
* **[ Oficiali klubo svetainė]**
* SOCCERWAY
* FLASHSCORE
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Kotabatas

**Kotabatas** (, ) – miestas pietų Filipinuose, Mindanao salos vakaruose, pelkėtoje Mindanao (Kotabato) upės deltoje, šalia Moro įlankos kranto. Bangsamoro autonominio regiono sostinė. Yra nedidelis uostas ir oro uostas. Keliai į Cheneral Santosą, Digosą, Pagadianą. Svarbiausias pietvakarių Mindanao prekybinis centras. Apylinkėse auginami ryžiai, cukranendrės, kukurūzai, kavamedžiai, bananai. Yra Sultono Hadži Hasanalo Bolkiaho mečetė (pastatyta 2011 m., viena didžiausių šalyje), Švč. Nekaltojo Prasidėjimo katalikų katedra.

Pagrindinė miesto tauta – magindanajai. Taip pat yra sebuanų, ilokanų, zamboangiečių ir kt. Kaip *[[lingua franca]]* mieste vartojama tagalų kalba. 2015 m. 78 % Kotabato gyventojų buvo musulmonai.

## Istorija
1861–1888 m. Kotabatas buvo Magindanao sultonato sostine. 1861 m. ispanai įkūrė karinį garnzioną *Kuta Watu*. 1871 m. miestą sugriovė žemės drebėjimas. 1899 m., ispanams atsitraukus iš Kotabato, morai išžudė ir pavergė visus krikščionis.

Miesto statusas Kotabatui suteiktas 1959 m.

## Šaltiniai
Kazlų Rūdos–Pavilkijo siaurasis geležinkelis

**Kazlų Rūdos–Pavilkijo siaurasis geležinkelis** – buvęs 600 mm vėžės pločio siaurasis geležinkelis pietvakarių Lietuvoje, Kazlų Rūdos miškuose. Ruožas driekėsi nuo Kazlų Rūdos pietuose link Pavilkijo šiaurėje, kuris buvo kairiajame Nemuno krante priešais Vilkiją. Geležinkelis turėjo atšakas į Jūrę, Ežerėlį, Zapyškį. Nedidelė buvusio ruožo dalis matoma Lekėčių apylinkėse, netoli girininkijos, kur buvusiu geležinkelio pylimu eina pažintinis takas. Su atšakomis link Jūrės geležinkelis driekėsi 72 km.

## Istorija

1916 m. nutiestas siaurasis geležinkelis miškais nuo Kazlų Rūdos šiaurės kryptimi. Pagrindinė jo atšaka ėjo iki Altoniškių, o iš ten į Pavilkijį (apie 50 km ilgio). Linija link Pavilkijo buvo transportuojama mediena. Kasdien buvo kertamos pušys, beržai, eglės ir juodalksniai, visą parą dirbdavo 12 gaterių, iškirsta didžioji dalis Rūdšilio. Rąstai, lentos, pabėgiai šimtais vagonų keliavo į Vokietiją, nuo Pavilkijo buvo plukdomi sieliais Nemunu. Miško medžiaga buvo siunčiama rusų sunaikintiems Rytprūsiams atstatyti. Dar viena atšaka medienai gabenti nutiesta nuo Jūrės iki Kazlų Rūdos–Pavilkijo geležinkelio.

Lietuvos valdžia Kazlų Rūdos siaurąjį geležinkelį iš vokiečių perėmė 1918 m. gruodžio 27 d., tai buvo pirmasis nepriklausomos Lietuvos perimtas siaurasis geležinkelis. Pirmaisiais nepriklausomos Lietuvos metais Kazlų Rūdos–Altoniškių ruožas gana dažnai nukentėdavo nuo vietos gyventojų savivalės, kurie vogė bėgius, pabėgius, vagonų dalis ir kt. Dėl to šio ruožo viršininkas Pakštas 1920 m. ne kartą kreipėsi į Siaurųjų geležinkelių tarnybą. 1924 m. minima, kad geležinkelis tuo metu buvo naudojamas miškui ir durpėms išvežti, kai kurios atšakos buvo apleistos ir nebenaudojamos, dalis bėgių išnešiota, matėsi apirusių ir apardytų vagonėlių.

Pagrindiniame ruože 1925 m. buvo vykdomas ir keleivių vežimas, veikė Kazlų, Rumkių, Garankščių, Kardokų, Braziūkų, Kelmerių, Lekėčių, Tirmanių tarpinės stotelės. Traukinių depas buvo Kazlų Rūdos stotyje, vėliau jame buvo įrengti keleivių rūmai. Tarpukario Lietuvos laikais šis geležinkelis buvo eksploatuojamas medienos vežimo reikmėms, 1931 m. tai buvo vienintelis pelningas Lietuvos siaurasis geležinkelis.

XX a. 4-ajame dešimtmetyje nutiesta atšaka link Ežerėlio, iki 8-ojo dešimtmečio ja pro Jūrę gabentos durpės. 1941–1944 m. naciai vėl smarkiai kirto miškus ir vežė medieną į Vokietiją arba į frontą karo reikmėms. Kirtimai vyko ir po karo sovietmečiu.

Skirtingi ruožai link Pavilkijo, Ežerėlio ir Zapyškio veikė iki XX a. 8-ojo dešimtmečio. Uždarant siauruosius geležinkelius minimi ruožai Kazlų Rūda–Runkiai (8 km), Jūrė–Kašeliai (40 km), Kardokai–Vilemai (13 km).

## Šaltiniai
Haličo ir lietuvių žygis į Lucką

**Haličo ir lietuvių žygis į Lucką** – 1254 m. rudenį įvykęs Lietuvos kunigaikštystės ir Haličo kunigaikštysčių jungtinis žygis prieš Lucko kunigaikštystę. Karinės kampanijos iniciatoriumi buvo Haličo-Voluinės kunigaikštis Danielius. Kampanija buvo Rusios kunigaikščių tarpusavio konflikto dalis, į kurį įsitraukė ir Lietuva. Šiame žygyje Lietuvos pajėgos dalyvavo kaip Haličo-Voluinės sąjungininkės, nepaisant to, kad abi šalys dar 1252 ir 1253 m. buvo surengę karines kampanijas viena prieš kitą.

Trumpas žygio aprašymas išliko tik Voluinės (Ipatijaus) metraštyje. Iš jo galima suprasti, kad Lietuvos pajėgos judėjo per Naugarduką, Zviahelį (Volynės Naugardą), o iš ten – į vakarus link Lucko.

Žygio tikslas nėra aiškus, gali būti, kad Haličo valdovo sūnus Romanas Danilovičius mėgino susigražinti Lucko kontrolę, lietuviams mainais už dalyvavimą žygyje buvo pasiūlyta galimybė plėšikauti. Taip pat tikėtina, kad lietuvių dalyvavimas žygyje galėjo būti 1253 m. pabaigoje sudaryto taikos susitarimo dalis.

Tikėtina, kad operatyviniame lygmneyje Lietuva ir Haličas menkai koordinavo savo pastangas. Metraštyje užfiksuota, kad užuolimams pasiekus Lucką, Romanas Danilovičius nuvyko pas savo tėvą, o lietuviai užsiėmė apylinkių plėšimu. Lucko gynėjams pavyko susiorganizuoti ir užpulti po apylinkes pasklidusius lietuvius. Šiems nepavyko suformuoti kovinės rikiuotės ir nedidelėmis grupėmis jie buvo sumušti. Haličo pajėgoms vadovavęs vaivada Chvalas žuvo mūšyje, Sirvydui Ruškaičiui pavyko pabėgti.

## Išnašos

## Literatūra

* Пашуто В. Т. Название: Образование Литовского государства; М.: АН СССР, 1959. (rusų k.).
* Полное собраніе русскихъ лѣтописей Изданное по Высочайшему повелѣнію Императорскою Археографическою Коммиссіею Томъ второй Ипатьевская лѣтопись Изданіе второе, С.-Петербургъ Типографія М.А.Александрова (Надеждинская, 43) 1908, (rusų k.).
* Поход князя Романа Даниловича при поддержке литовских войск на Луцк , Военные конфликты, кампании и боевые действия русских войск 860–1914 гг., Runivers.ru – Россия в подлиннике. (rusų k.).
* Ruškaičiai, (parengė Edvardas Gudavičius), Visuotinė lietuvių enciklopedija.
* Sirvydas Ruškaitis, (parengė Edvardas Gudavičius), Visuotinė lietuvių enciklopedija.
Lanao ežeras

**Lanao ežeras** (, , maran. *Ranao, Ranaw*) – ežeras pietų Filipinuose, Mindanao salos vidurio vakaruose, į šiaurės vakarus nuo Butigo kalnų. Tai antras pagal dydį šalies ežeras. Telkšo Bangsamoro regione, Pietų Lanao provincijoje. Šiaurėje iš ežero išteka Aguso upė, sudaranti Marijos Kristinos krioklį (98 m aukščio), ir įtekanti į Iligano įlanką.

Aplink Lanao ežerą gyvena musulmonai (morai), priklausantys maranajų tautai. Šiaurinėje pakrantėje įsikūręs Maravio miestas.

Lanao ežeras priskiriamas prie senovinių ežerų, susidaręs prieš 2 milijonus metų. Ežere užfiksuota 18 endeminių arba beveik endeminių žuvų rūšių, priklausančių *[[Barbodes]]* genčiai, tačiau pastaraisiais dešimtmečiais didelė dalis jų galimai išnyko dėl intensyvios žvejybos, taršos, invazinių rūšių.

## Šaltiniai
Kasykla

**Kasykla** (nuo žodžio *kasti* – „rausti duobę, griovį; versti į krūvą“) – įmonė kietosioms naudingosioms iškasenoms išgauti, kartais ir žvalgyti. Atviraisiais kasiniais išgaunamų naudingųjų iškasenų kasykla yra karjeras, požeminiais kasiniais – šachta. Kasyklą sudaro kasiniai, gręžiniai, techniniai, ūkiniai, administraciniai, gyvenamieji pastatai, kasimo ir transportavimo įrenginiai.

Kasyklose naudojama įvairi įranga – keltuvai, kranai, elektrovežiai, bėginės priemonės. Pirmasis geležinkelių transportas ir riedmenys buvo naudojami nuo XVI a. būtent kasyklose.

Lietuvos kasyklose išgaunamas smėlis, molis, dolomitas, klintis.

## Šaltiniai
Depas

**Depas** (nuo  – „sandėlis, saugykla“) – transporto įmonė, kurioje laikomi, prižiūrimi ir remontuojami lokomotyvai, geležinkelio ir metropoliteno vagonai, tramvajai, troleibusai. Depe būna įrengtos remonto dirbtuvės, apžiūros įrenginiai, plovimo aikštelės, kuro ir tepalų sandėliai, buitinės patalpos, keliai. Lokomotyvų depai įrengiami geležinkelio mazgų stotyse, vagonų depai – rūšiavimo stotyse. Vagonų depuose dažniausiai vykdoma eksploatacija ir remontas (vadinamieji remonto depai), kartais – tik eksploatacija (eksploataciniuose depuose); tokie depai neretai specializuojasi pagal tam tikro tipo vagonus (keleivinius, prekinius ir pan.). Elektriniams traukiniams skirti specifiniai depai – elektrodepai.

Kiekviena metropoliteno linija taip pat turi atskirą depą, jo parkavimo ir apžiūros kelių ilgis paprastai būna didesnis nei dviejų metropoliteno sąstatų. Miesto transporto depas dažnai vadinamas parku (autobusų parkas, troleibusų parkas, taksi parkas ir pan.).

## Lietuva

2009 m. Lietuvoje lokomotyvų depai arba jų cechai buvo šiose stotyse:
* pagrindiniai depai: Vilniaus traukinių depas (Vilniaus geležinkelio stotis), Radviliškio riedmenų depas (Radviliškio geležinkelio stotis);
* cechai: Bugenių geležinkelio stotis, Kauno geležinkelio stotis, Klaipėdos geležinkelio stotis, Panevėžio geležinkelio stotis, Vaidotų geležinkelio stotis;
* padaliniai: Alytaus geležinkelio stotis, Druskininkų geležinkelio stotis, Ignalinos geležinkelio stotis, Jonavos geležinkelio stotis, Kaišiadorių geležinkelio stotis, Karpėnų geležinkelio stotis, Kėdainių geležinkelio stotis, Kretingos geležinkelio stotis, Marijampolės geležinkelio stotis, Mažeikių geležinkelio stotis, Plungės geležinkelio stotis, Skuodo geležinkelio stotis, Šeštokų geležinkelio stotis, Šiaulių geležinkelio stotis, Švenčionėlių geležinkelio stotis, Tauragės geležinkelio stotis, Telšių geležinkelio stotis, Trakų geležinkelio stotis, Utenos geležinkelio stotis, Varėnos geležinkelio stotis.

## Šaltiniai
Tarptautinė pagalbinė kalba

**Tarptautinė pagalbinė kalba** – kalba, vartojama bendrauti tarp įvairiomis kalbomis šnekančių žmonių.

Pagrindinis tarptautinės pagalbinės kalbos tikslas – palengvinti bendravimą, o ne pakeisti įprastines vartojamas gimtąsias kalbas.

## Dirbtinė tarptautinė pagalbinė kalba
Pagalbinių kalbų sąvoka paprastai reiškia dirbtines kalbas, pavyzdžiui, esperanto, ido, interlingva, volapiukas, interlingvė arba latino sine flexione. Tokios kalbos dažniausiai grįstos patyrimu ir gali turėti schematiškų arba natūralistinių bruožų. Šios kalbos nefunkcionuoja kaip įprastos bendravimo priemonės. Populiariausia iš jų esperanto.

## Natūralioji pagalbinė kalba
Jei, pavyzdžiui, tarptautiniu susitarimu tautinei kalbai priskiriamas toks vaidmuo, ji taip pat vadinama pagalbine kalba. Tokia kalba galėtų būti viena daugiausia vartotojų turinčių, tačiau net angliškai ir mandarinų kalba šneka mažiau nei ketvirtadalis pasaulio gyventojų.

Siekiant įveikti šiuos sunkumus, konsultuojantis su įvairių sričių ekspertais buvo pasiūlyta tarptautiniu susitarimu įvesti dirbtinę arba tautinę kalbą. Tai būtų sakytinė ir rašytinė kalba. Tokios kalbos būtų mokoma kiekvienoje šalyje kaip papildomos (antrosios) greta valstybinių kalbų.

## Neregių ir kurčiųjų kalbos
Taip pat būta siūlymų neregiams priimti oficialų raštą, atitinkantį tarptautinę pagalbinę kalbą. Gestų kalba, pavyzdžiui, gestuno, buvo pasiūlyta kaip kurčiųjų lingua franca, nes šiuo metu yra keletas tarpusavyje nesuderintų kurčiųjų kalbų. Manoma, kad tokia kalba neturėtų atitikti tarptautinės pagalbinės kalbos sakytinės ir rašytinės formos, nes gestų kalbos nuo šių formų nepriklauso.

Tačiau šios idėjos nebuvo tokios populiarios, kaip tikėtasi. Kartais teigiama, kad būtina politinė valstybių parama, idant būtų finansuojamas tokių kalbų mokymas.

## Išnašos
Mapunas

**Mapunas** () – sala Filipinuose, Sulu jūros pietvakariuose, į šiaurės rytus nuo Borneo krantų. Plotas – 67 km². Salą supa 13 mažų salelių ir daug koralų rifų.

2020 m. Mapune gyveno 30 tūkst. gyventojų. Pagrindinė gyvenvietė – Mapunas. Sala priklauso Bangsamoro regionui, Tavi Tavi provincijai. Iki 1984 m. sala vadinta Kagajan de Sulu, iki 1988 m. – Kagajan de Tavi Tavi. Dauguma gyventojų – musulmonai morai, priklausantys badžų tautos pogrupiui mapunams. Verčiamasi ryžių auginimu, kopros ruošimu, prekyba.

XIX a. Mapunas buvo svarbi morų piratų bazė. 1898 m. sutartyje tarp JAV ir Ispanijos, Mapuno ir Sibutu salos neįtrauktos į sutartį, todėl teisiškai liko Ispanijos valdomis. 1900 m. Vašingtono sutartimi salos perduotos JAV. 1935 m. tapo nepriklausomų Filipinų dalimi.

## Šaltiniai
Pasvalio tiltas

**Pasvalio tiltas** – tiltas per Lėvenį, stovintis Pasvalio miesto centre, Vilniaus gatvės tęsinyje, priešais Šv. Jono Krikštytojo bažnyčią, Vytauto Didžiojo aikštės prieigose. Į miesto istorinę dalį patenka buvusio medinio tilto vieta už bažnyčios, tarp šventoriaus ir senosios špitolės. Už špitolės stovi Svalios tiltas.

Pagal 1786 m. Pasvalio planą, miestas užėmė abu Lėvens krantus. 1866 m. plane užfiksuotas jau žymiai didesnis miestas. 1903 m. pastatytas medinis tiltas per Lėvenį. 1923 m. Pasvalio valsčiuje surašyti keliai, patikslintas jų kilometražas. Skirtos valsčiaus biudžeto lėšos pasenusius tiltus pakeisti cementiniais. Tarpukaryje 1935–1939 m. tiesiamas vieškelis Panevėžys–Pasvalys–Biržai tapo aukščiausios kategorijos plentu, vadintu Aukštaičių plentu.

Gelžbetoninis tiltas pastatytas 90 m pasroviui nuo senojo vietos. Tiltas vieno tarpatramio, kurio ilgis apie 68 m. Perdanga sudėta iš kintamo aukščio sijų. Nutiestos dvi eismo juostos, yra abu šalitilčiai pėstiesiems.

Senasis medinis tiltas, stovėjęs prie vaizdingos Svalios ir Lėvens upių santakos, buvo mėgstama miestelėnų pasivaikščiojimų vieta. Abiejuose krantuose išlikusios masyvios akmenų mūro atramos. Ant senojo tilto liekanų bažnyčios gale įrengta medinė pakyla su apžvalgos aikštele, prie kurios veda išsaugotas grindinys. Joje pastatyta interaktyvi Antanėlio skulptūra. Antanėlis – tarpukario keistuolis tilto muzikantas, grodavęs smuiku praeiviams. Lankytojų paliestas, jis pasvalietiška tarme skaito savo eilėraštį apie senąjį Lėvens tiltą.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Henrikas Kebeikis. Tiltas per Lėvenį Pasvalyje (1923, 1926 m. nuotr.) *lietuvai.lt* p. 248 
* Henrikas Kebeikis. Tiltas per Lėvenį Pasvalyje (1939, 1940 m. nuotr.) *lietuvai.lt* p. 249 
* Henrikas Kebeikis. Gelžbetoninis tiltas per Lėvens upę Pasvalyje *lietuvai.lt* p. 250
Svalios tiltas

**Svalios tiltas** – tiltas Pasvalyje, Nepriklausomybės gatvėje. Nutiestas per Svalią šalia jos santakos su Lėveniu, miesto istorinėje dalyje, įsikūrusioje upių slėnių viršutinėse terasose. Dešiniajame Svalios krante prie tilto stovi senoji špitolė, už jos – Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (50 m) ir senojo Pasvalio tilto per Lėvenį vieta. Nuo tilto matoma Vytauto Didžiojo aikštė, kairiajame krante stovi paminklas Benardui Brazdžioniui, kiek toliau auga saugomas Pasvalio miesto ąžuolas (150 m).

Geresniam miestelėnų susisiekimui 1935 m. iš vieškelio Pasvalys–Pumpėnai į Sodų gatvę buvo nutiestas kelias su tiltu per Svalią. Vertingųjų urbanistinių kultūros paveldo savybių turintis tiltas per Svalios upę statytas apie 1932 m. Buvusios Pumpėnų gatvės pradžioje anksčiau stovėjo medinis tiltas.

Arkinis tiltas gelžbetoninis, dviejų angų. Ant tilto išsitenka dvi eismo juostos, abu šalitilčiai pėstiesiems. Paklota asfaltbetonio danga, nuo bažnyčios pusės su tiltu ribojasi grindinys. Tilto kraštai apsaugoti metalinėmis tvorelėmis su masyviais tinkuoto mūro stulpais, kuriuos puošia herbinių skydų nišos, piramidiniai stogeliai. Tilto pietinio krašto tęsinyje įrengtas  Pasvalio sutarties paminklas su atminimo lentomis.

Arčiausias tiltas per Svalią stovėjo Panevėžio gatvėje, ties Smegduobių parku. Pokario statybos, susidėvėjęs gelžbetoninis 15,3 m ilgio tiltas 2023 m. nugriautas, pakeičiant į plieninę 4,83x3,1 m skerspjūvio pralaidą.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Tiltas per Svalios upelį į Pumpėnų gatvę *facebook.com*
Tavi Tavi

**Tavi Tavi** (, badž. *Jawi Jawi/Jauih Jauih*) – sala pietvakarių Filipinuose, Sulu salyno pietvakariniame gale, 64 km į rytus nuo Borneo salos, tarp Sulavesio jūros pietryčiuose ir Sulu jūros šiaurės vakaruose. Sala vulkaninės kilmės, 55 km ilgio, 10–23 km pločio, kalvota ir miškinga. Plotas – 580,5 km². Aukštis iki 535 m (Sibangkato kalnas). Klimatas šiltas ir drėgnas.

Saloje 2010 m. gyveno virš 82 tūkst. gyventojų. Verčiamasi žvejyba, kokospalmių, ryžių, kukurūzų, kapokmedžių, tabako, cukranendrių, kakavmedžių, kavamedžių, citrusinių vaisių, daržovių auginimu. Renkamas kriauklių perlamutras, Kapiso kriauklės (*Placuna placenta*), roplių odos. Gaminama kopra, renkamas agaras.

Pagrindiniai salos gyventojai – badžai (priklauso Filipinų musulmonams morams). Pagrindinė gyvenvietė – Langujanas. Tavi Tavi su aplinkinėmis salomis (Sanga Sanga, Bongao, Lintianu, Simunuliu, Bilatanu, Tandubatu, Pietų Ubianu ir daug kitų) bei tolimesnėmis salomis (Bubuanu, Sibutu, Mapunu, Vėžlių salomis) sudaro Tavi Tavi provinciją Bangsamoro regione.

## Šaltiniai
Isabela (Basilanas)

**Isabela** () – miestas pietų Filipinuose, Basilano salos šiaurėje, prie Basilano sąsiaurio, didžiausias salos miestas ir uostas. Priešingai, nei didžioji salos dalis, priklauso Zamboangos pusiasalio regionui. Keltai į Zamboangos, Cholo miestus. Kaučiuko, ryžių, kokosų, palmių aliejaus, kavos prekyba. Veikia Menzi žemės ūkio korporacija, plėtojanti žemės ūkį apylinkėse. Yra Šv. Izabelės katalikų katedra.

2020 m. 88 % Isabelos gyventojų buvo musulmonai (morai – tausugai ir jakanai), 22 % – krikščionys (daugiausia čavakanai, taip pat sebuanai, ilokanai, hiligainonai ir kiti naujakuriai).

## Istorija
XVII a. salos šiaurėje pradėjo kurtis jėzuitų misionieriai ir ispanų kariai. XIX a. vid. pastatytas Isabelos fortas, skirtas gintis nuo morų antpuolių.

1972 m. prasidėjus morų sukilimui, daug krikščionių Isabelą paliko. 2001 m. Isabelai suteiktas miesto statusas. Islamistai mieste nesyk rengė pasikėsinimus ir teroro išpuolius. 2011 ir 2019 m. referendumuose miesto gyventojai atsisakė jungtis prie Mindanao musulmonų, o vėliau Bangsamoro regiono.

## Šaltiniai
Holas (miestas)

**Holas** () – miestas pietvakarių Filipinuose, Sulu salyne, Holo salos šiaurės vakarinėje pakrantėje. Sulu provincijos administracinis centras. Yra jūrų uostas (prekyba su Zamboanga, Borneo, Manila, Singapūru), oro uostas. Verčiamasi žvejyba, maisto pramone, laivų statyba, demblių pynimu. Auginamos kokospalmės, durijai, duonmedžiai, maniokai, kavamedžiai, manilinės kanapės ir kt. Veikia didžioji mečetė, Švč. Karmelio kalno Marijos katedra.

99 % Holo gyventojų – musulmonai (daugiausia morai tausugai).

## Istorija
Holo miestas žinomas nuo seno, XIV a., gyventojams atsivertus į islamą, tapo Sulu sultonato sostine. XIX a. buvo svarbus kontrabandos centras, kinų pirkliai prekiavo ginklais, dramblio kaulu, opiumu, indais. 1876 m., ispanai, bandydami užkariauti sultonatą, sudegino Holo miestą. Ispanai vėliau miestą atstatė ir įtvirtino.

Nepriklausomų Filipinų laikais Hole iškilo islamistiniai judėjimai Morų Islamo Išlaisvinimo Frontas ir „Abu Sayyaf“. 1974 m. Holas nuniokotas per grupuočių ir valdžios mūšius. Vėliau mieste nesyk rengti teroro išpuoliai (2019 m. surengtas sprogimas katedroje, 2020 m. – miesto aikštėje), grobti žurnalistai, užsienio piliečiai.

## Šaltiniai
Palemono–Jiesios geležinkelis

**Palemono–Jiesios geležinkelis** – geležinkelis vidurio Lietuvoje, tarp Palemono ir Jiesios stočių, pietrytiniame Kauno miesto perimetre. Tai aplinkkelis krovininiams tranzitiniams traukiniams, kurie nestoja Kauno geležinkelio stotyje; keleiviniai traukiniai nevažiuoja. Geležinkelis taip pat gali būti naudojamas Kauno HE reikmėms, ties kuria praeina. Į šiaurę nuo Pažaislio virš geležinkelio nutiestas „Černobylio“ filmo tiltas pėstiesiems, ties Zuikine nutiestas Sėmenos slėnio geležinkelio viadukas.

## Istorija

Geležinkelis nutiestas po 1960 m., kai buvo pastatyta ir atidaryta Kauno hidroelektrinė. Atidarytas 1965 m. kaip ruožas Palemonas – Blokpostas Nr. 1055 km.

Dar apie 2000 m. šiuo ruožu važiuodavo tranzitiniai Rusijos keleiviniai traukiniai, kurie važiuodami į Karaliaučių nestodavo Kaune. Rokuose jie sustodavo bent iki 2008 m., vėliau šių traukinių eismas nutrauktas.

2004 m. Lietuvai įstojus į ES ir ėmus vykdyti „Rail Baltica“ projektą, Palemono–Jiesios geležinkelis turėjo būti rekonstruotas ir pritaikytas europinei vėžei. Buvo numatyta, kad Kauno mieste keleiviniai traukiniai užsuks į Kauno stotį, o krovininiai pro Rokus vyks tiesiogiai per Palemoną link Rygos ir Talino. Iš pradžių buvo rekonstruotas Jiesios–Rokų ruožas – įrengtas 4,9 km naujo 1435 mm vėžės pločio kelias, taip pat rekonstruota 3,6 km 1520 mm vėžės pločio kelias, o projektas baigtas 2018 m. spalį. 2019 m. pradžioje buvo pradėtos likusios atkarpos (Rokai–Palemonas) projektinės veiklos, siekiant sujungti Rokus su Palemono intermodaliniu krovinių terminalu. Numatyta, kad atkarpoje rangovas turi įrengti 7,6 km 1435 mm vėžės geležinkelio atkarpą, iš jų 1,45 km Kauno hidroelektrinės teritorijoje, taip pat 7,4 km 1520 mm vėžės geležinkelio. Statybos metu elektrinės darbas turėtų būti nestabdomas, visoje linijoje bus įrengiami ilgabėgiai ir antivibraciniai paklotai, sumažinantys važiuojančių traukinių triukšmo lygį. Kaune virš Vaišvydavos gatvėje esamo viaduko, kuriuo eina 1520 mm pločio geležinkelis, šalia bus įrengtas naujas 81 metro ilgio viadukas, kuriuo eis 1435 mm vėžės linija.

Pagal Europos Komisijos patvirtintą pirminį planą ruože Rokai–Palemonas pirmuoju statybų etapu iki 2026 m. turėjo būti rekonstruota esama plačioji vėžė, o šalia tiesiama nauja europinė. Kitu etapu, suintensyvėjus traukinių eismui, po 2026 m. ruože Rokai–Palemonas buvo numatyta nutiesti antrąjį europinį kelią, tačiau 2020 m. nutarta, kad ruožo Rokai–Palemonas dvikelis bus tiesiamas vienu etapu. Lietuvos vyriausybė Kauno geležinkelio mazgo infrastruktūros vystymo planą patvirtino 2024 m. sausį.

## Stotys ir stotelės
* Palemono geležinkelio stotis
* Pamario geležinkelio stotelė (panaikinta)
* Rokų geležinkelio stotis
* Jiesios geležinkelio stotis

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Участок Еся — Палямонас (Railwayz.info)
Holas (sala)

**Holas** (, taus. *Sūg*) – vulkaninė sala Filipinuose, Sulu salyno centrinėje dalyje, tarp Sulu jūros vakaruose ir Sulavesio jūros rytuose. Plotas – 869 km². Sala kalnuota, susidariusi iš kelių užgesusių ugnikalnių kūgių. Aukštis iki 812 m (Tumatangaso kalnas). Centrinėje dalyje stūkso Daho kalnas, paskelbtas nacionaliniu parku (plotas 213 ha). Didelė dalis salos paviršiaus sukultūrinta (auginami ryžiai, vaismedžiai, maniokai, kokospalmės).

2015 m. saloje gyveno ~513 tūkst. gyventojų. Pagrindinis miestas ir uostas – Holas. Kitos didesnės gyvenvietės – Parangas, Patikulis, Talipao. Didžioji dauguma gyventojų – musulmonai morai (tausugai).

Holo sala nuo pat XIV a. buvo Sulu sultonato centrine dalimi.


Jolo island S2.jpg|Holo palydovinė nuotrauka
Bud dajo as seen from Jolo National Museum.jpg|Reginys į Daho kalną
Mosque in Talipao.jpg|Talipao mečetė
Jolo town proper, Serantes (Jolo, Sulu; 10-10-2023).jpg|Holo miesto centras


## Šaltiniai
Suomijos futbolas 2025 m.

**[[Suomijos futbolas]] 2025 m.**
*  prasidėjo 2025 m. balandžio 5 d., baigsis rudenį.
* s turnyras prasidėjo 2025 m. vasario 7 d., finalas įvyks rugsėjo 20 d.

## Lygos

|-
| 1-oji || 2025 m. Veikkausliiga || || || || 12 ||  
|-
| 2-oji || 2025 m. Ykkösliiga || || || || 10 ||  
|-
| 3-oji || 2025 m. Ykkönen || || || || 12 ||  
|-
| 4-oji || 2025 m. Kakkonen || colspan=3 | 3 grupės || 30 ||  
|-
| 5-oji || 2025 m. Kolmonen || colspan=3 | 9 grupės || ? || 
|-
| 6-oji || 2025 m. Nelonen || colspan=3 | 12 grupių || ? || 
|-
| 7-oji || 2025 m. Vitonen || colspan=3 | 21 grupė || ? || 
|-
| 8-oji || 2025 m. Kutonen || colspan=3 | 25 grupės || ? || 
|-
| 9-oji || 2025 m. Seiska || colspan=3 | 4 grupės || ? || 
|}

### Aukščiausioji lyga

Veikkausliiga – aukščiausioji futbolo lyga, joje žaidžia 12 komandų.

### [[Ykkösliiga]]

Ykkösliiga () – antros pakopos futbolo pirmenybės šalyje. 2025 m. dalyvauja 10 komandų.

### [[Ykkönen]]

Ykkönen – trečios pakopos futbolo pirmenybės Suomijoje.

## Taurės

|-
| Suomijos futbolo taurė || || || || 420 ||  
|-
| Suomijos futbolo lygos taurė || Inter Turku || HJK Helsinki || 4-4 (baud. 8-7) || 12 ||  
|}

### Nacionalinė taurė

Suomijos futbolo taurė – pagrindinis šalies taurės turnyras.

### Lygos taurė

Suomijos futbolo lygos taurė – antraeilis šalies taurės turnyras, vykstantis prieš prasidedant lygų sezonui, jame žaidė 12 aukščiausiosios lygos komandų. 2025 m. taurę laimėjo „Inter“ komanda, baudinių serijoje nugalėjusi HJK klubą. Lemiamos dvikovos:

----

----

----
----

## Šaltiniai
Tolkos parkas

**Tolkos stadionas** (, ) – futbolo stadionas Dublino mieste (Airija), į šiaurę nuo sostinės centro, Dramkondros priemiestyje prie Tolkos upės. Klubo Shelbourne FC namų arena.

## Istorija

Stadionas atidarytas 1924 m. Vėliau renovuotas, 1953 m. jame įrengtas dirbtinis apšvietimas. Čia namų rungtynes yra žaisdavusios įvairios Dublino komandos – Drumcondra FC, Shelbourne FC, Home Farm FC, Shamrock Rovers FC ir kiti. „Shelbourne“ klubas apie 1990 m. įsigijo stadioną, jį rekonstravo ir pavertė pirmuoju stadionu Airijoje, kuriame visos žiūrovų vietos yra tik sėdimos. Anksčiau tilpdavo 10 tūkstančių žiūrovų, bet vėliau talpa sumažinta beveik perpus. 2024 m. klubas ėmė rinkti lėšas stadiono plėtrai.

## Šaltiniai
Miurmekio stadionas

**Miurmekio stadionas** (, ; anksčiau *ISS stadion* ir *Pohjola stadion*) – futbolo stadionas Suomijoje, vakariniame Vantos miesto priemiestyje Miurmekyje, netoli geležinkelio Helsinkis–Tamperė. Stadione namų rungtynes žaidžia PK-35 Vantaa klubas. Yra dvi tribūnos žiūrovams.

## Istorija

Stadionas pastatytas ir atidarytas 2000 m. Tuo metu buvo viena tribūna. 2001–2002 m. rekonstrukcijos metu pastatyta dar viena tribūna priešingoje pusėje. 2009 m. minimas *Pohjola* pavadinimu. 2009 ir 2025 m. stadione vyko s finalo rungtynės. Čia yra žaidusi , vyko Čempionų lygos atrankos etapų rungtynės.

## Šaltiniai
Firuzabadas

**Firuzabadas** () – miestas pietiniame Irane, Farso provincijoje, 88 km į pietus nuo Širazo; apskrities centras. Įsikūręs derlingoje oazėje Dalaki upės slėnyje, tarpeklių išraižytoje Zagroso kalnų pašlaitėje. Keliai į Širazą, Bušehrą, Džamą. Yra islamo laisvasis universitetas.

Šalia Firuzabado yra Šahre Gūro archeologinė vietovė. Manoma, kad miestą (tada vadintą Ardašir Gūru arba tiesiog Gūru) įkūrė Sasanidų karalius Ardaširas I (224–241 m.), taip pažymėdamas pergalę prieš Partų karalių Artabaną. Miestas buvęs apskrito plano, su ugnies šventykla pačiame centre. Sugriauti Ardaširo I-ojo rūmai yra seniausias išlikęs Sasanidų architektūros statinys. Gūras ilgai priešinosi arabų užkariavimams, bet 649–650 m. krito. Nuo X a. įsigalėjo Firuzabado pavadinimas.


Palace of Ardashir, built in AD 224 by King Ardashir I of the Sassanid Empire, Firuzabad, Iran (50524083368).jpg|Ardaširo rūmai Gūre
Ruins of the Ardasir I’s fire temple (Takht-e Neshin) and tower-like structure (minar), Firuzabad, Iran (50524092043).jpg|Ugnies šventyklos griuvėsiai
Goor ancient city, Firuzabad by HADI 05.jpg|Gūro minareto bokštas
Firoozabad center.png|Firuzabado centras


## Šaltiniai
Darabas

**Darabas** () – miestas pietiniame Irane, Farso provincijoje, 220 km į pietryčius nuo Širazo; apskrities centras. Įsikūręs derlingoje oazėje 1200 m aukštyje, tarp sausringų kalnų. Praeina plentas Širazas–Bender Abasas. Auginami vaisiai, javai, medvilnė, tabakas. Apylinkėse yra druskos kasyklų. Aplinkinių kalnų šlaituose gyvulius gano baharlu genties žmonės.

Šalia dabartinio Darabo miesto yra istorinio Darabadžerdo miesto griuvėsiai. Manoma, kad jis pastatytas dar Achemenidų laikais, pasak legendų, įkurtas paties Darijaus I-ojo. Išlikę griuvėsiai datuojami Sasanidų laikais. Miestas buvęs apskrito plano, 1,6 km skersmens, čia stovėjo tvirtovė, ugnies šventykla, būta 4 miesto vartų. Be to, į pietus nuo Darabo yra ant uolos išraižytas bareljefas, žymintis 260 m. persų karaliaus Šapūro I-ojo pasiektą pergalę prieš Valerijano romėnus.


Sahra poushang 2.jpg|Sahra Poušangas (ugnies šventyklos liekanos)
مسجد-جامع-داراب-،-از-معروف-ترین-مساجد-ای-2.jpg|Darabo penktadieninė mečetė


## Šaltiniai
La Bestia

***La Bestia*** (iš ispanų k. „žvėris“) taip pat vadinamas ***El Tren de la Muerte*** („mirties traukinys“) – krovininis traukinys, kuris pradeda savo maršrutą Čiapaso valstijoje pietų Meksikoje netoli Gvatemalos sienos. Iš ten jis keliauja į šiaurę iki Lečerijos stoties Meksiko pakraštyje, kur susijungia su Meksikos krovininių traukinių tinklu, važiuojančiu į skirtingus JAV sienos taškus.

Skaičiuojama, kad kasmet nuo 400 000 iki 500 000 migrantų, kurių dauguma yra iš Salvadoro, Gvatemalos ir Hondūro, lipa ant šių traukinių viršaus, siekdami pasiekti JAV. Nors šie traukiniai (kuriais gabenami produktai ir medžiagos, įskaitant kukurūzus, cementą ir mineralus) yra laikomi nemokama kelionių forma, leidžiančia migrantams išvengti daugybės Meksikos imigracijos kontrolės punktų ir 48 sulaikymo centrų, rizika yra didelė ir daugelis nelegalų patiria dideles traumas, dėl kurių vėliau negali dirbti.

Daugelis tokių kelionių keliamų pavojų kyla dėl paties traukinio ir įlipimo bei išlipimo iš judančių traukinių. Dažnai migrantai užmiega važiuodami ant traukinių ir juos tyčia išjudina ar nustumia kiti asmenys (migrantai ar išgąsdinti darbuotojai) ant bėgių, kur daugelis žūsta akimirksniu nuo galvos nukirtimo, suspaudimo, kraujo netekimo ir šoko. Kadangi nelaimingi atsitikimai dažnai įvyksta naktį ir kaimo vietovėse, aukų dažnai net nerandama.

Kaip ir visuose migrantų maršrutuose, krovininiais traukiniais besinaudojantys asmenys dažnai patiria smurto ir nusikaltimų. Meksikos valstijose, kurias kerta krovininiai traukiniai, karteliai atlieka pagrobimus ir nužudymus. Bijantis deportacijos ir keršto, dažnai apie tokius nusikaltimus pranešti vengiama.

2014 m. gegužės 9 d. traukinių operatoriai oficialiai uždraudė keliauti ant šių traukinių.

2023 m. „Ferromex“, viena didžiausių krovinių gabenimo geležinkelių kompanijų Meksikoje, sustabdė daugiau nei 60 traukinių maršrutų, kad sumažintų jais keliaujančių migrantų srautus.

## Šaltiniai
Laras

**Laras** () – miestas pietiniame Irane, Farso provincijoje, 100 km į šiaurės vakarus nuo Bender Abaso; apskrities ir Laristano istorinio-kultūrinio regiono centras. Keliai į Bender Abasą, Širazą, yra oro uostas. Įsikūręs lygumoje, ~900 m aukštyje, priešais kalnagūbrį, skiriantį miestą nuo Persijos įlankos. Apylinkėse auginami javai, vaisiai. Verčiamasi plytų gamyba, kilimų audimu. Lare yra Safavidų laikų penktadieninė mečetė ir keliautojų namai (kaisarija).

Daugumą krašto gyventojų sudaro iranėnų tauta larai (ačomiai).


Nader4taqi.jpg|Nader Šaho motinos mauzoliejus ir penktadieninė mečetė tolėliau
مسجد جامع لار و میدان مدرس - panoramio.jpg|Įvažiavimas į miestą
DSC 046web.jpg|Laro tvirtovės vieta
گنبد_اصلی_چهارسوق_بازار_لار.jpg|Kaisarijos turgaus kupolas


## Šaltiniai
Krovininis traukinys

**Krovininis traukinys** – traukinio tipas, kurį sudaro lokomotyvas (anksčiau garvežys) ir prie jo prikabinti krovininiai vagonai. Tai ilgiausi traukiniai – Gineso rekordas pasiektas 2001 m., kai krovininis traukinys driekėsi 4,5 mylios. Krovininius traukinius gali transportuoti keltai – Lietuvoje toks buvo keltas Klaipėda–Mukranas, veikęs 1986–2016 m. tarp Klaipėdos ir Mukrano (Vokietija) uostų. Ant kai kurių traukinių mažai išsivysčiusiose šalyse važiuoja nelegalūs keleiviai, pavyzdžiui, „La Bestia“ Meksikoje.

## Istorija

Apie 1900 m. krovininiai traukiniai važiuodavo gana lėtai, pasiekdami 12–25 km/h greitį.

## Šaltiniai
Latvijos futbolas 2025 m.

**[[Latvijos futbolas]] 2025 m.**
*  prasidėjo 2025 m. kovo 5 d., baigėsi lapkričio 9 d.
* s turnyras prasidėjo 2025 m. gegužės 2 d., finalas įvyko spalio 29 d.

## Lygos

|-
| 1-oji || 2025 m. Latvijos aukščiausioji lyga || Riga FC || RFS Rīga || FK Liepāja || 10 ||  
|-
| 2-oji || 2025 m. Latvijos I lyga || Ogre United || JDFS Alberts Rīga || Riga Mariners || 14 ||  
|-
| 3-oji || 2025 m. Latvijos II lyga || FK Valmiera || Super Nova-2 Olaine || FS Jelgava-2 || 16 || 
|-
| 4-oji || 2025 m. Latvijos III lyga || FK Liepāja-LFŠ || Kraslava Daugavpils-2 || SK Babīte || 39 || 
|}

### Aukšiausioji lyga

Latvijos aukščiausioji lyga () – pagrindinė futbolo lyga, čia kovojo 10 komandų. Čempionais 4-ąjį kartą tapo Riga FC klubas. Galutinė lentelė:

|}

### I lyga

Latvijos I futbolo lyga () – antros pakopos pirmenybės, 2025 m. dalyvavo 14 komandų.

|}

## Taurės

|-
| 2025 m. Latvijos futbolo taurė || Auda Kekava || Riga FC || 2–1 || 49 ||  
|-
| 2025 m. Latvijos futbolo supertaurė || RFS Rīga || Riga FC || 3–1 || 2 ||  
|}

### Nacionalinė taurė

Latvijos futbolo taurė – pagrindinis futbolo taurės turnyras Latvijoje. Taurę 2-ąjį kartą laimėjo FK Auda klubas. Lemiamos dvikovos:

----

----
----

### Supertaurė

Sezono pradžioje dėl Latvijos futbolo supertaurės susirungė 2024 m. čempionas RFS Riga ir taurės laimėtojas Riga FC. Supertaurę laimėjo RFS.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Latvia 2025 (Rsssf.org)
Hormūzas

**Hormūzas** arba **Ormūzas** (, , ) – Iranui priklausanti sala, esanti Hormūzo sąsiauryje, tarp Persijos įlankos ir Omano įlankos, 8 km nuo kranto, į šiaurės rytus nuo Kešmo salos, į pietryčius nuo Bandar Abaso. Priklauso Hormozgano provincijai. Plotas – 42 km².

Sala neaukšta (iki 190 m), plika, plyti dykumos, pakrantėse yra mangrovių. Vienintelė gyvenvietė – Hormūzas (5891 gyventojai, 2016 m.). Kasama ir eksportuojama raudona ochra.

Hormūzas gyvenamas nuo priešistorinių laikų. Rasta 40 tūkst. metų senumo archeologinių radinių. Po arabų užkariavimų Hormūzas tapo svarbiu prekybiniu tašku (prekiauta prieskoniais, indigu, grūdais). 1200 m. monopolizavo prekybinius maršrutus iš Kinijos ir Indijos. Salą dusyk aplankė keliautojas Markas Polas. 1300 m. įkurtas naujasis Hormūzas pranoko gretimą Kišo uostą ir valdė Indijos prekių prekybą.

1514 m. Hormūzą užkariavo portugalai ir įkūrė fortą. Daugiau nei šimtmetį sala buvo Portugalijos imperijos dalis ir svarbus postas portugalų laivams. 1622 m. jungtinės anglų ir persų atkovojo salą. 1798–1868 m. Hormūzas kartu su Džešuno sala ir Bandar Abaso uostu priklausė Maskato ir Omano sultonatui. Iš senojo miesto mažai kas išliko, tik portugalų forto liekanos.


Picture 16 - Hormuz Island.jpg|Salos kraštovaizdis
City of Hormuz.jpg|Hormūzo miestelis
Hormuz Island.jpg|Salos pakrantė
Hormuz Island (13961110000963636529286414710272 91499).jpg|Nuo ochros raudonas vanduo
South east view.jpg|Madžaros kurortinis kompleksas


## Šaltiniai
Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro biuras

**Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro biuras** () – Jungtinių Tautų specializuotoji agentūra, skirta padėti pabėgėliams, priverstinai perkeltiems asmenims ir asmenims be pilietybės, rūpintis jų repatriacija į buvusią gyvenamąją vietą arba įkurdinti naujose vietose. Būstinė Ženevoje, Šveicarijoje. Turi 20 305 darbuotojus 136 šalyse (2023).

Nuo 2016 m. Vyriausiasis komisaras – italų diplomatas Filippo Grandi.

## Istorija
1946 m. įkurta Tarptautinė pabėgėlių reikalų organizacija () siekiant spręsti per Antrąjį pasaulinį karą kilusią pabėgėlių krizę. 1950 m. Jungtinės Tautos ją panaikino ir įsteigė Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro biurą (UNHCR). Iš pradžių jis daugiausia rūpinosi dėl karo perkeltais europiečiais. XX a. 7 dešimtmetyje, paspartėjus Afrikos ir Azijos dekolonizacijai, imta rūpintis šių žemynų pabėgėliais. 1950–2015 m. UNHCR suteikė paramą daugiau nei 50 mln. pabėgėlių visame pasaulyje.

Organizacija už savo veiklą yra gavusi dvi Nobelio taikos premijas (1954 ir 1981 m.). UNHCR yra Jungtinių Tautų vystymosi grupės, siekiančios darniojo vystymosi, narė.

## Veikla
Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro biuro veikla apima paramos, prieglobsčio ir sveikatos priežiūros pabėgėliams teikimą, rūpinimąsi jų repatriacija į gimtąsias šalis arba apgyvendinimu naujose vietose. 2020 m. organizacija rūpinosi daugiau nei 20 mln. pabėgėlių. Jos metinis biudžetas išaugo nuo 300 tūkst. JAV dolerių 1951 m. iki 8,6 mlrd. JAV dolerių 2019 m. Didžiąją dalį UNHCR biudžeto sudaro savanoriški įnašai, daugiausia iš valstybių narių. Didžiausios donorės yra Jungtinės Amerikos Valstijos, Europos Sąjunga ir Vokietija.

Kadangi UNHCR yra JT Generalinės Asamblėjos ir JT Ekonominės ir Socialinės Tarybos prižiūrima agentūra, ji glaudžiai bendradarbiauja su kitomis Jungtinių Tautų organizacijomis: Jungtinių Tautų vaikų fondu, Pasaulio maisto programa, Pasaulio sveikatos organizacija ir kitomis.

## Struktūra
2023 m. Jungtinių Tautų vyriausiojo pabėgėlių reikalų komisaro biuras turėjo 18 879 darbuotojus 138 šalyse.

### Vyriausieji komisarai
UNHCR veiklai vadovauja Vyriausiasis komisaras, kurį 5 metų kadencijai (gali būti perrinktas antrai kadencijai) renka Jungtinių Tautų Generalinė Asamblėja. UNHCR programą tvirtina vykdomasis komitetas. Vyriausiasis komisaras kasmet teikia metinę veiklos ataskaitą JT Generalinei Asamblėjai ir laikosi jos nurodymų. Dabartinis Vyriausiasis komisaras – italų diplomatas Filippo Grandi, pareigas einantis nuo 2016 m. sausio 1 d.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Papyvesių pėsčiųjų tiltas

**Papyvesių pėsčiųjų tiltas** – pėsčiųjų tiltas Pasvalio rajone, Papyvesių kaime, apie 3 km į šiaurės rytus nuo Pasvalio. Nutiestas per Pyvesos upę (Mūšos intaką) tarp Ąžuolpamūšės ir Adampolio gatvių. Stovi lygiame kraštovaizdyje senojo, į Rygą vedusio plento vietoje.

Pėsčiųjų tiltas įrengtas panaudojus buvusio kelio tilto akmens mūro atramas. Rašytiniuose šaltiniuose Papyvesiai paminėti dar 1585 m. kaip buvęs bajorkaimis. Tikėtina, jog pro šią vietovę ir buvo keliaujama į dabartinę Latvijos sostinę. Vienaip ar kitaip vykstantiems reikėjo persikelti per Pyvesą. 

Dabartinis kelias į Rygą – „Via Baltica” magistralės dalis , nuo šio tilto nutolusi 250 m į vakarus. Priešingoje pusėje Papyvesiuose išlikusi buvusio Gubernijos–Biržų siaurojo geležinkelio trasa. Senasis, vietiniam susisiekimui likęs tiltas netoli judrios magistralės stovėjo prastos būklės, prie jo nebuvo gero kelio. Juo dar galėjo pravažiuoti ir arklių tempiami vežimai, ir mašinos. Šio tilto metalinės konstrukcijos išardytos XX a. 7 dešimtmečio viduryje ir panaudotos vietinio „Atžalyno“ kolūkio reikmėms ir pėsčiųjų praėjimui įrengti. Pagal išlikusias akmenines atramas galima spėti, jog tiltas per Pyvesą galėjo būti maždaug 6 m pločio. Vietinių meistrų surinkto pėsčiųjų tilto ilgis apie 30 m. Akmeninės atramos išsidėsčiusios abiejuose krantuose ir viena iš jų – upės vagoje. Per sezoninius potvynius pakilęs Pyvesos vanduo išsilieja iš krantų, apsemdamas visą patiltę.

Pėstiesiems skirtas tiltas – dviejų tarpatramių, tiesaus silueto, metalinių konstrukcijų statinys. Ėjimo takas įtaisytas ant medinio lentų pakloto, laikomo išilginių kraštinių sijų, sutvirtintų metaliniais ryšiais. Apie 1,5 m pločio konstrukcija įtvirtinta plačių, masyvių atramų vidurinėse dalyse. Perdangai tvirtumo suteikia panaudoti geležinkelio bėgiai. Tilto takas iš kraštų apribotas apsauginiais turėklais, surinktais iš metalinių kampuočių juostų ir tarpus užpildančių išilginių lynų.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Pasvalys FOTO. Pėsčiųjų tiltas Papyvesiuose *facebook.com*
Turkestano–Sibiro geležinkelis

**Turkestano–Sibiro geležinkelis** (trumpinamas *Turk–Sib*, , ) – 1520 mm vėžės geležinkelis, jungiantis Vidurinę Aziją ir Sibirą. Geležinkelio maršrutas prasideda į šiaurę nuo Uzbekistano sostinės Taškento Aryso mieste, driekiasi per Šymkentą, Tarazą, Biškeką, Almatą, Semejų, Barnaulą ir baigiasi Novosibirske, kuriame jungiasi su Transsibiro geležinkeliu.

## Istorija

Pagrindiniai geležinkelio statybos darbai vyko 1926–1931 m., nors atidarymas įvyko 1930 m. balandžio 21 d. Jame dalyvavo žurnalistai iš visos šalies, įskaitant Ilją Ilfą, Jevgenijų Petrovą ir kitus.

Pirmos mintys dėl geležinkelio tarp Sibiro ir Rusijos Turkestano buvo iškeltos dar 1886 m., tačiau tuo metu dėmesys buvo skirtas Transaralo geležinkelio tarp Taškento ir Orenburgo statybai. 1896 m. Almatos valdžia pradėjo Turkestano–Sibiro geležinkelio statybos planavimą. Buvo tikimasi, kad šis geležinkelis paspartins medvilnės transportavimą iš Turkestano į Sibirą bei pigius Sibiro grūdus į Ferganos slėnį. Taip pat ši linija rytuose turėjo padėti išlaikyti karinę ir ekonominę galią prie Kinijos sienos.

1906 m. buvo pradėtos pirmosios dalies tarp Barnaulo ir Aryso statybos. 1915 m. pabaigoje buvo baigta šiaurinė dalis tarp Novosibirsko ir Semejaus. Likusią geležinkelio dalį pabaigė Prancūzijos finansuojamas ir Rusijos valdomas privatus konsorciumas. Prasidėjęs I pasaulinis karas sustabdė visas likusias projekto statybas.

Likę 1442 km maršruto buvo baigti tarp 1928 ir 1932 m., įgyvendinant pirmąjį Sovietų Sąjungos penkmečio planą. Pirmieji keleiviai dalimi maršruto naudojosi nuo 1929 m. Pirmojo traukinio lokomotyvas „Э-1441“ vėliau buvo demonstruojamas Almatoje kaip istorinis paminklas.

Geležinkelio atidarymo proga 1929 m. buvo pastatytas dokumentinis filmas „Turksib“.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Filmas „Turksib“ (1929)
Keleivinis traukinys

**Keleivinis traukinys** – traukinio tipas, vežantis keleivius. Tokį traukinį sudaro lokomotyvas (anksčiau garvežys) ir prie jo prikabinti keleiviniai vagonai. Nors kaip ir krovininis traukinys, keleivinis traukinys gali vežti tam tikrą krovinį, tačiau jo esminė paskirtis yra vežti keleivius iš vienos vietos į kitą, užtikrinti jų keliones. Greitieji keleiviniai traukiniai (dar vadinami ekspresais) važiuoja didesniu nei tipiškas greičiu ir sustoja tik didelėse stotyse. Lietuvoje tokių traukinių pavyzdžiai yra tarptautiniai traukiniai Vilnius–Ryga ir Vilnius–Varšuva. Posovietinėje erdvėje didesnio komforto keleiviniai traukiniai vadinami firminiais keleiviniais traukiniais.

Priklausomai nuo važiuojamų atstumų ir vietovių, keleiviniai traukiniai gali būti priemiestiniai, tarpmiestiniai, tarptautiniai, tarpžemynininiai (tarpkontinentiniai). Prie keleivinio traukinio lokomotyvo gali būti prikabinami ne tik keleiviniai, bet ir bagažo vagonai bei pašto vagonai. Tikrieji krovininiai vagonai šiais laikais nėra prikabinami prie keleivinių traukinių, kadangi skiriasi jų stabdžių sistemos, elektros ir kita įranga. Tolimųjų reisų traukiniai važiuoja per 700 km, vietiniai – iki 700 km, priemiestiniai – iki 150 km.

## Istorija

Nors pirmieji keleiviniai vagonai naudoti jau 1825 m. atidarytame pirmajame pasaulyje geležinkelio ruože Stoktonas prie Tiso–Darlingtonas (traukinį sudarė 21 keleivinis ir 12 krovininių vagonų), tačiau pirmuoju grynai keleiviniu traukiniu laikomas 1830 m. pradėjęs kursuoti traukinys ruože Liverpulis–Mančesteris. Apie 1900 m. keleiviniai traukiniai vis dar važiuodavo gana lėtai, pasiekdami 25–40 km/h, kai kuriais atvejais – 60 km/h greitį. Tačiau jau XX a. tarpukariu jų greitis išaugo, o po II pasaulinio karo viršijo 200 km/h ir didesnį greitį. Greičiausias keleivinis traukinys 2015 m. Japonijoje pasiekė 603 km/h greitį.

## Šaltiniai
Birdžendas

**Birdžendas** () – miestas rytų Irane, dykumingame slėnyje prie neaukštų kalnų (1455 m aukštyje), prie dažniausiai sausos Chūsfo upės. Pietų Chorasano provincijos centras. Plentai į Zahedaną, Mešchedą, Tabasą, yra oro uostas. Biržendas garsėja kilimų gamyba ir kokybiška vilna. Taip pat išvežamas šafranas, raugerškio uogos, indinis zizifas (džužuba). Veikia Birdžendo, technologijų, medicinos, Pajame Nūr, Laisvasis islamo universitetai.

Miesto apylinkėse yra kadžarų laikų Akbarijos sodas (pasaulio paveldo objektas).

## Istorija
Birdžendas minimas nuo XIII a., Jakuto al Hamavio veikale „Mudžam ul Buldan“. Miestas augo kaip prekybinis ir karavanų kelių centras.


Recovered JPEG Digital Camera 1100.jpg|Akbarijos sodas
جاذبه-تاریخی-بیرجند-کلاه-فرنگی.jpg|Kolah Farengi citadelė
Snowy day of Birjand (68720).jpg|Birdžendas žiemą
مدرسه_شوکتیه_2.jpg|Šokatijos medresė


## Šaltiniai
Toliūnų kabamasis tiltas

**Toliūnų (Gegabrastos) kabamasis tiltas** – pėsčiųjų tiltas Pasvalio rajone, Toliūnų ir Gegabrastos kaimų paribyje, apie 2,5 km į vakarus nuo kelio . Nutiestas per Mūšos intaką Lėvenį. Tiltu be gyvenamųjų sodybų pasiekiami lankytini objektai: dešiniajame krante įsikūrusios Gegabrastos senosios kapinės su paminklu Lietuvos partizanams, stačiatikių parapijai priklausanti Šv. Mikalojaus cerkvė, kairiajame – Moliūnų dvaro vandens malūnas, kuriame sovietmečiu filmuota kino juosta „Niekas nenorėjo mirti“.

Tarpukaryje upės krantus tarp Gegabrastos ir Toliūnų jungė platus, tvirtas medinis tiltas (pastatytas 1932 m.). Jis karo metu atlaikė ir sunkiasvorę techniką – tankus. Prieš II pasaulinį karą dviejų kaimų, skirtingų tikėjimų jaunimas ant tilto rengdavo gegužines. 
	
Pirmasis kabamasis tiltas vaikščiojimui per Lėvenį nutiestas 1971 m. Vėliau jis buvo rekonstruotas. Kitų šaltinių duomenimis, tiltas pastatytas 1984 m., kapitališkai remontuotas 2007-ųjų vasarą. Buvo pakeistos ne tik visos medinės tilto dalys, bet ir dalis statinio konstrukcijas laikančių lynų. Kitos tilto dalys medinės, jos nėra ilgaamžės. Suprastėjus statinio būklei, 2024 m. jis buvo uždarytas praėjimui. Savivaldybei skyrus 30 tūkst. eurų, 2025 m. tiltas atnaujintas, antikoroziniais dažais padengiant metalines konstrukcijas, pakeičiant medines dalis.

## Konstrukcija
Tiltas metalinis, vienos angos, atremtas į krantuose įrengtus pamatus. Tiltą per vertikalias pakabas laiko tempiamieji lynai, permesti per metalines atramas ir įtvirtinti krantuose. Perdangą sudaro dvi šoninės metalinės sijos, sutvirtintos skersiniais ryšiais. Ėjimo takas sudėtas iš skersinių lentų. Taką iš kraštų riboja pastatyti apsauginiai mediniai turėklai. Bendras tilto ilgis (atstumas tarp atramų) apie 65 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Pėsčiųjų tiltai ir viadukai Lietuvoje *miestai.net* 
* Toliūnų kabantis tiltas per Lėvenį *pamatyklietuvoje.lt*
* Gegabrastos beždžiontiltis *[[geocaching]].com*
* Toliūnų kabantis tiltas per Lėvenį *facebook.com*
*
Kučanas

**Kučanas** (, ) – miestas šiaurės rytų Irane, Rezavio Chorasano provincijoje, 130 km į šiaurės vakarus nuo Mešchedo, netoli pietinių Hezarmesdžedo kalnų pašlaičių, Kučano-Mešchedo slėnyje, prie Atreko aukštupio. Šahrestano centras. Keliai į Mešchedą, Ašchabadą, Gorganą. Regiono prekybinis centras (gausiai auginami javai, vynuogės). Apylinkėse gyvena klajokliai kurdai, ganantys gyvulius.

## Istorija
Dauguma Kučano gyventojų yra zafaranlu genties kurdai, kuriuos XVII a. Šachas Abasas I atkeldino į Chorasaną ginti Persijos sienų nuo klajoklių antpuolių. Čia apsigyvenę kurdai turėjo gana didelę autonomiją, jiems nereikėjo mokėti duoklės.

Kučaną nesyk siaubė žemės drebėjimai. Po 1893 m. drebėjimo visas miestas sugriautas, žuvo apie 12 tūkstančių žmonių. Naujas miestas atkurtas 1895 m., 13 km į rytus nuo senojo Kučano vietos.

## Šaltiniai