Dvigrūdis kvietys

* *Spelta amylea* (Ser.) Ser.
* *Triticum amyleum* Ser.
* *Triticum armeniacum* (Stolet.) Nevski
* *Triticum arras* Hochst.
* *Triticum atratum* Host
* *Triticum cienfuegos* Lag.
* *Triticum dicoccum* Schrank.
* *Triticum dicoccoides*
* *Triticum farrum* Bayle-Bar.
* *Triticum gaertnerianum* Lag.
* *Triticum immaturatum* Flaksb. nom. inval.
* *Triticum ispahanicum* Heslot
* *Triticum karamyschevii* Nevski
* *Triticum maturatum* Flaksb. nom. inval.
* *Triticum palaecocolchicum* (Menabde) L.B. Cai
* *Triticum palaeocolchicum* Menabde
* *Triticum subspontaneum* (Tzvelev) Czerep.
* *Triticum tricoccum* Schübl.
* *Triticum volgense* (Flaksb.) Nevski

**Dvigrūdis kvietys** (*Triticum dicoccum*) – miglinių šeimos augalas, hibridinė kviečių rūšis. Dvigrūdžiai ir vienagrūdžiai kviečiai buvo vienos pirmųjų Artimuosiuose Rytuose domestikuotų žemės ūkio kultūrų. Šie kviečiai buvo plačiai auginami neolito laikotarpiu, šiuo metu jie laikomi reliktine kultūra, auginama Europos bei Azijos kalnuotuose regionuose.

Grūdai maistui vartojami nuo senovės laikų. Sukultūrintos formos klasifikuojamos kaip *Triticum turgidum* subsp. *dicoccum* ir *T. t.* conv. *durum*, laukinė forma – *T. t.* subsp. *dicoccoides*. Grūdai pasižymi akuotuotu apvalkalu – aštrūs akuotų spygliai padeda sėkloms įsitvirtinti dirvožemyje. Esminis skirtumas tarp laukinių ir domestikuotų formų yra tas, kad laukinio augalo subrendusi varpa savaime sutrupa ir išbarsto grūdus, o sukultūrinto kviečio varpa išlieka vientisa, todėl derlių nuimti yra lengviau.

Spelta (*T. spelta*), vienagrūdžiai kviečiai (*T. monococcum*) bei dvigrūdžiai kviečiai yra priskiriami lukštentiems kviečiams. Tai reiškia, kad jų grūdus gaubia tvirti varpažvyniai. Kuliant lukštentus kviečius, varpa subyra į varputes, todėl norint atskirti grūdus nuo lukštų, reikalingas papildomas malimas. Laukinių dvigrūdžių kviečių varputės pasižymi gebėjimu savaime įsitvirtinti dirvoje, mechaniškai įsiterpdamos į substratą savo akuotais. Nakties metu padidėjus drėgmei varputės akuotai išsitiesia ir susiglaudžia, taip stumdami grūdą gilyn į dirvą. Dieną drėgmės lygiui nukritus, akuotai vėl atsipalaiduoja, tačiau ant jų esantys smulkūs plaukeliai veikia kaip kabliukai, neleidžiantys varputei išsprūsti atgal. Dėl kintančio drėgmės poveikio dieną ir naktį vykstantys akuotų judesiai įstumia varputę į 25 milimetrų ar net didesnį gylį.

## Evoliucija

### Taksonomija ir filogenezė

Ryškūs morfologiniai bei genetiniai panašumai rodo, kad laukinis dvigrūdis kvietys (*T. dicoccoides*) yra tiesioginis sukultūrinto dvigrūdžio kviečio protėvis ir laukinis gentainis. Artimuosiuose Rytuose laukiniai dvigrūdžiai kviečiai iki šiol sutinkami natūraliose buveinėse. Tai tetraploidinė kviečių rūšis, susiformavusi hibridizuojantis dviem diploidinėms laukinėms žolėms: *[[Triticum urartu]]* ir speltiniam kentriui (*Aegilops speltoides*).

XIX a. pabaigoje botanikai Friedrich August Körnicke ir Aaron Aaronsohn pirmieji aprašė Palestinoje bei gretimose šalyse paplitusius laukinius dvigrūdžius kviečius. Kiek anksčiau, 1864 m. austrų botanikas Carl Friedrich Kotschy surinko šios rūšies pavyzdžius, tačiau nenurodė jų radimvietės. Nors senovės Egipte dvigrūdžiai kviečiai buvo kultivuojami, naujausiais laikais laukinė jų forma maistui nebuvo auginama – tikėtina, dėl sudėtingo pelų atskyrimo nuo grūdų. Laukinis dvigrūdis kvietys užauga iki 50–70 cm aukščio ir subrandina pailgą, 10–15 cm ilgio varpą su ilgais, išsikišusiais, į viršų nukreiptais akuotais. 2017 m. R. Avni su bendraautoriais paskelbė pilną dvigrūdžio kviečio genomą.

### Žemdirbystės raida

Laukiniai dvigrūdžiai kviečiai yra kilę iš Artimųjų Rytų Derlingojo pusmėnulio regiono; jie auga kalvotų vietovių pievose ir retmiškiuose – teritorijoje nuo šiuolaikinio Izraelio iki Irano. Nors mokslinėje bendruomenėje vieningos nuomonės nėra, teigiama, kad šių kviečių kilmės centras gali būti Karadžadaho kalnų regionas pietryčių Turkijoje. 1906 m. Aaron Aaronsohn Roš Pinoje (Izraelis) aptikti augantys laukiniai dvigrūdžiai kviečiai sukėlė didelį atgarsį botanikos mokslo pasaulyje. Dvigrūdžių kviečių liekanų rasta archeologinių kasinėjimų metu bei senovės kapavietėse. Tūkstančius metų iki domestikacijos laukinius dvigrūdžius kviečius rinko ir maistui vartojo medžiotojai-rankiotojai. Ohalo II radimvietėje aptiktų laukinių dvigrūdžių kviečių grūdų amžius, nustatytas radioaktyviosios anglies metodu, siekia 17000 m. pr. m. e., o neolito gyvenvietėje Netiv HaGdud – 8000–7500 m. pr. m. e.

Anksčiausios dvigrūdžių kviečių domestikacijos vietos klausimas išlieka neaiškus ir tebėra mokslinių diskusijų objektas. Kai kurios ankstyvosios radimvietės, kuriose aptinkama galimų netiesioginių dvigrūdžių kviečių domestikacijos įrodymų ankstyvajame neolito laikotarpyje, apima Tel Asvadą (*Tell Aswad*), Čajoniu (*Çayönü*), Džafer Chejuką (*Cafer Höyük*), Ašikli Chejuką (*Aşıklı Höyük*), Kisonerga-Milutkiją (*Kissonerga-Mylouthkia*) ir Šilurokambosą (*Shillourokambos*). Tiesioginiai dvigrūdžių kviečių domestikacijos įrodymai, siekiantys neolito laikotarpį (8250–7550 m. pr. m. e.), aptinkami tokiose radimvietėse kaip Beida (*Beidha*), Tel Goraifė (*Tell Ghoraifé*), Tel es Sultanas (*Tell es-Sultan*), Tel Abu Hureira (*Tell Abu Hureyra*), Tel Halula (*Tell Halula*).

Dvigrūdžių kviečių radimviečių aptinkama daugelyje neolito vietovių, išsibarsčiusių visame Derlingajame pusmėnulyje. Nuo pat ankstyvojo kultivavimo laikų dvigrūdžiai kviečiai buvo dominuojanti žemės ūkio kultūra, palyginti su tuo pat metu augintais – vienagrūdžiais kviečiais ir miežiais. Nedideli dvigrūdžių kviečių kiekiai, rasti Mergarhatoje I periodu rodo, kad kviečiai jau buvo auginami 7000–5000 m. pr. m. e.

Artimuosiuose Rytuose, ypač pietinėje Mezopotamijoje, dvigrūdžių kviečių kultivavimas pradėjo mažėti ankstyvajame bronzos amžiuje (nuo maždaug 3000 m. pr. m. e.), kai pagrindine javų kultūra tapo miežiai. Tai siejama su didėjančiu drėkinamų aliuvinių dirvožemių druskėjimu, kuriam miežiai yra atsparesni, nors ši prielaida mokslinėse diskusijose yra ginčijama. Senovės Egipte dvigrūdžiai kviečiai užėmė ypatingą vietą ir buvo pagrindinė kultivuojama kviečių rūšis. Nors trečiosios dinastijos laikotarpiu gausiai auginti ir vienagrūdžiai kviečiai, kurių didelės atsargos kartu su dvigrūdžiais kviečiais bei miežiais rastos požeminėse kamerose po Džoserio piramide Sakaroje. Kaimyninėse šalyse taip pat buvo auginami vienagrūdžiai, kietieji bei paprastieji kviečiai. Nesant akivaizdaus funkcinio paaiškinimo, didesnis dvigrūdžių kviečių paplitimas senovės egiptiečių mityboje gali tiesiog atspindėti ryškius kulinarinius ar kultūrinius prioritetus arba pasikeitusias auginimo sąlygas po Trečiosios dinastijos laikotarpio. Dvigrūdžiai kviečiai ir miežiai buvo pagrindinės senovės Egipto duonos bei alaus sudedamosios dalys. Finikiečių gyvenvietėje Volubilyje (dabartinis Marokas) aptikti dvigrūdžiai kviečiai datuojami I tūkstantmečio pr. m. e. viduriu.

Dvigrūdis kvietys gali būti viena iš penkių grūdinių kultūrų rūšių, turinčių ypatingą statusą judaizme. Tikėtina, kad viena iš šių rūšių yra arba dvigrūdis kvietys, arba spelta. Vis dėlto, beveik neabejojama, kad antikos laikų Izraelyje spelta neaugo, o dvigrūdis kvietys buvo viena reikšmingiausių kultūrų iki pat geležies amžiaus pabaigos. Nuorodos į dvigrūdžius kviečius graikų bei lotynų tekstuose tradiciškai verčiamos kaip „spelta“, nors antikos pasaulyje ši rūšis paplito tik vėlyvuoju jo laikotarpiu.

Plinijus Vyresnysis pažymi, kad nors jo laikais dvigrūdis kvietys buvo vadinamas *far*, anksčiau jis vadintas *adoreum* (arba „šlove“); pateikdamas etimologiją jis aiškina, kad ši kultūra buvo itin šlovinama. Autorius mini kviečių naudojimą aukojimo apeigose ir teigia, kad grūdai turėjo būti apvalyti juos paskrudinant. Pasak Plinijaus, Etrurijoje dvigrūdžiai kviečiai pirmiausia būdavo skrudinami, o vėliau smulkinami geležimi kaustytu grūstuvu arba rankinėmis girnomis su dantyta vidine dalimi. Plinijus pabrėžia, kad tai skyrėsi nuo likusios Italijos dalies, kur miltų gamybai buvo naudojamas paprastas grūstuvas arba vandens malūnas.

## Kultivavimas

Šiuo metu dvigrūdis kvietys yra reliktinė kultūra, auginama kalnuotose vietovėse. Šios rūšies vertę lemia gebėjimas subrandinti gausų derlių nederlinguose dirvožemiuose bei atsparumas grybinėms ligoms, tokioms kaip, drėgnuose regionuose paplitusioms juodosioms javų rūdims. Dvigrūdis kvietys auginamas Armėnijoje, Maroke, Ispanijoje (Astūrijoje), Karpatų kalnuose (Čekijos ir Slovakijos pasienyje), Albanijoje, Turkijoje, Šveicarijoje, Vokietijoje, Graikijoje bei Italijoje. Jungtinėse Amerikos Valstijose jis auginamas kaip specializuotas produktas, o Etiopijoje šis javas išlieka tradicine žemės ūkio kultūra.

Italijoje dvigrūdžių kviečių kultivavimas yra tvirtai įsitvirtinęs ir netgi plečiasi. Toskanos kalnuotoje vietovėje ūkininkai augina dvigrūdžius kviečius (vieną iš trijų grūdinių kultūrų, žinomų kaip *farro*) kaip SGN (saugomos geografinės nuorodos; it. *IGP – Indicazione Geografica Protetta*) produktą, kurio geografinė kilmė yra saugoma įstatymų. Italijoje išaugusi *farro* paklausa lėmė konkurenciją su nesertifikuota produkcija, auginama žemumose, kurią dažnai sudaro kita kviečių rūšis – spelta.

## Panaudojimas

Dvigrūdžiai kviečiai vartojami maistui ir pašarams. Etnografiniai duomenys iš šių kviečių auginimo regionų rodo, kad iš jų kepama kokybiška duona (vertinant pagal tradicinius skonio bei tekstūros standartus); dvigrūdžių kviečių duona buvo plačiai vartojama ir senovės Egipte. Armėnų virtuvėje gaminamas dvigrūdžių kviečių plovas: apdoroti grūdai pakepinami saulėgrąžų aliejuje, vėliau pridedant kepintų svogūnų. Kitu būdu – vanduo ir kviečiai pilami į kepintus svogūnus ir troškinami, kol suminkštėja. Armėnijos Širako srityje paplitusi dvigrūdžių kviečių košė su ėriena, vadinama *kashovi*. Smulkinta ėriena dedama į šaltą vandenį ir verdama 10 minučių, tuomet suberiami dvigrūdžiai kviečiai bei pakepinti svogūnai ir viskas troškinama ant mažos ugnies, kol suminkštėja.  Italijoje dvigrūdis kvietys yra labiausiai paplitusi *farro* atmaina, ypač Toskanos bei Abrucų kalnuotose vietovėse. Grūdai gali būti verdami vandenyje ir patiekiami kaip garnyras arba naudojami salotoms, sriuboms bei desertams gaminti. Kai kuriose kepyklose taip pat prekiaujama dvigrūdžių kviečių duona (*pane di farro*). Dvigrūdžiai kviečiai taip pat buvo naudojami alaus gamyboje.

Dvigrūdžiai kviečiai pasižymi antihiperglikeminėmis savybėmis bei antioksidaciniu aktyvumu, todėl galėtų būti naudingi kaip sudėtinė dietos dalis ankstyvosiose antrojo tipo cukrinio diabeto stadijose. Kaip ir visos kitos kviečių rūšys ar jų hibridai, dvigrūdžiai kviečiai nėra tinkami asmenims, turintiems su gliutenu susijusių sutrikimų.

## Šaltiniai