open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Dantytosios papūgžuvės

**Dantytosios papūgžuvės** (*Calotomus*) – papūgžuvinių (*Scaridae*) šeimos žuvų gentis.

## Rūšys
* *[[Calotomus carolinus]]* 
* *[[Calotomus japonicus]]* 
* Dantytoji papūgžuvė *[[Calotomus spinidens]]* 
* Dėmėtoji papūgžuvė *[[Calotomus viridescens]]* 
* *[[Calotomus zonarchus]]*
Didžiosios papūgžuvės

**Didžiosios papūgžuvės** (*Calotomus*) – papūgžuvinių (*Scaridae*) šeimos žuvų gentis.

## Rūšys
* Gelsvoji papūgžuvė (*Hipposcarus harid*)
* *[[Hipposcarus longiceps]]*
Baseinas (hidrologija)

**Baseinas** – teritorija, iš kurios vanduo suteka į bendrą vandens telkinį.

Kiekviena upė ar ežeras turi vandenskyros linijomis ribojamą teritoriją – baseiną, iš kurio visas vanduo suteka į upę ar ežerą.

Baseinas yra pagrindinis vandentvarkos vienetas. Matuojant žemupyje upe atitekantį vandens kiekį ar jo kokybę, galima pasakyti ar nuspėti tame baseine vykstančius procesus. Paprastai baseino kontūrai apibrėžiami topografiniame plane.

Požeminis baseinas taip pat turi vandenskyras, kurios gali nesutapti su topografiniame plane nurodytomis vandenskyromis. Ant baseino paviršiaus iškritę krituliai gali nutekėti paviršiumi, jie gali kauptis dirvožemyje, išgaruoti.

Paprastai baseino vandens balansas gali būti užrašytas formule: K+P=E+N+DS.

## Baseinų hierarchija

Vandens telkinių baseinai sudaro hierarchinę sistemą:
* Aukščiausio lygio baseinais galima laikyti vandenynų baseinus, kurie jungia visų upių, įtekančių į vandenyną, baseinus.
* Žemesnio lygio baseinai yra jūrų baseinai.
* Dar žemesnio lygio baseinai yra į jūras įtekančių upių baseinai. Juos sudaro dar žemesnio lygio baseinai - į jūrą įtekančių upių pirmos eilės intakų baseinai (kaip parodyta iliustracijoje su Misisipės baseiną sudarančių intakų baseinų žemėlapiu). Vis aukštesnės eilės intakai sudaro vis žemesnio lygio baseinus.
Laima Laučkaitė

**Laima Laučkaitė-Surgailienė** (g. 1956 m. liepos 20 d. Vilniuje) – Lietuvos dailėtyrininkė, humanitarinių mokslų daktarė.

## Biografija
Tėvas Alfonsas Laučka, sesuo Dalia Laučkaitė-Jakimavičienė. 1979 m. baigė Lietuvos dailės institutą. 1988 m. menotyros kandidatė.

1979–1983 m. dirbo Utenos kraštotyros muziejuje, 1983–1987 m. – vaikų dailės mokykloje Vienoje, 1988 m. – Lietuvos mokslų akademijos Istorijos instituto Menotyros sektoriuje, 1993–1996 m. dėstė Vilniaus dailės akademijoje, nuo 1990 m. dirba Kultūros, filosofijos ir meno institute, nuo 2003 m. vyr. mokslo darbuotoja. 1991–1992 m. stažavo Miuncheno universiteto Meno istorijos institute.

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrinėjimų pagrindinės sritys – XX a. Lietuvos dailė, tautodailė, bendri ir skiriamieji Lietuvos dailės bruožai. Užsienio spaudoje paskelbė straipsnių apie rusų kilmės vokiečių dailininkę Marianne von Werefkin. Kuruoja parodas.

## Bibliografija
* Vilniaus dailė XX amžiaus pradžioje, 2002 m.
* Septyniolika pasimatymų Vilniuje, 2005 m.; leidimai ir anglų, vokiečių, lenkų, rusų k.
* Išeivijos dailė, 2003 m., viena sudarytojų ir bendraautorių, su I. Korsakaite
* Ekspresionizmo raitelė Mariana Veriovkina. 2007, Vilnius: 263 p. ISBN 978-9986-638-95-7.

## Šaltiniai
Bolivijos demografija

**[[Bolivija|Bolivijos]] demografija** iš etninės pusės yra pasiskirsčiusi taip – šalyje 30 % kečujų kalba ir 25 % aimarų kalba kalbančių gyventojų. Didžiausios etninės grupės yra kečujai (2,5 milijono), aimarai (2 milijonai), čikvitanai (180 tūkst.) ir gvaraniai (125 tūkst.). Taigi visa indėnų populiacija sudaro 55 % gyventojų, likusią dalį sudaro – 30 % metisai ir apie 15 % baltaodžiai.

Tarp baltaodžių Bolivijos gyventojų didžiausią dalį sudaro ispanai, likę dar nuo kolonizacijos laikų. Tarp kitų tautybių vyrauja vokiečiai (kurie įkūrė nacionalinę aviacijos bendrovę „Lloyd Aereo Boliviano“), italai, amerikiečiai, kroatai, rusai, lenkai ir baskai. Dauguma šių tautybių piliečių Bolivijoje gyvena kelias kartas.

Taip pat šalyje egzistuoja ir Afro-Bolivijos bendruomenė. Ją sudaro atvykėliai iš Afrikos, dažniausiai vergai, kurie atplukdyti į Braziliją vėliau atvyko gyventi į Boliviją. Daugiausiai tokių gyventojų gyvena Los Youngo regione, La Pase. Be afrikiečių dar vieną mažą grupę žmonių sudaro Japonijos gyventojai, pasiskirstę Santa Krus de la Siera mieste. Artimųjų Rytų gyventojai Bolivijoje sėkmingai verčiasi komercija.

Bolivija yra viena skurdžiausių Pietų Amerikos valstybių. Beveik 2/3 jos gyventojų, kurių daugumą sudaro žemdirbiai, gyvena skurde. Gyventojų tankumas labai įvairus – nuo 1 žm./kv.km. pietrytinėje šalies dalyje iki 10 žm./kv.km. centrinėje Bolivijoje. Kasmet gyventojų skaičius padidėja 1,45 %.

Didžioji dalis šalies gyventojų išpažįsta Romos katalikų tikėjimą (jis taip pat laikomas nacionaliniu šalies tikėjimu), populiarus ir protestantizmas. Pagal 2001 m. apklausas, 78 % gyventojų yra Romos katalikai, 16 % protestantai, likusi dalis išpažįsta kitą krikščionybės tikėjimą.

## Pagrindiniai Bolivijos demografijos skaičiai

### Gyventojų skaičius
**8 989 045** (2006 m. duomenys)

### Amžiaus pasiskirstymas
0-14 metai: 35 %
15-64 metai: 60,4 %
65 ir daugiau metų: 4,6 % (2006)

### Vidutinis amžius
Visų gyventojų: 21,8 m.
Vyrų: 21,2 m.
Moterų: 22,5 m. (2006)

### Gyventojų skaičiaus augimas
1.45 % (2006)

### Gimstamumas
23,3 gimimo/1,000 gyventojų (2006)

### Mirtingumas
7,53 mirtys/1,000 gyventojų (2006)

### ŽIV/[[AIDS]] sergamumas
Paplitimas tarp suaugusių: 0,1 % (2003)
Žmonės, infekuoti ŽIV/AIDS: 4 900 (2003)
Mirtys nuo ŽIZ/AIDS: mažiau 500 (2003)

### Raštingumas
Bendrai: rašyti ir skaityti gali visi, sulaukę 15 m.
Visų gyventojų: 87,2 %
Vyrai: 93,1 %
Moterys: 81,6 % (2003)
Japonijos ministrų kabinetas

**Kabinetas** () – pagrindinė Japonijos vykdomosios valdžios institucija, šalies vyriausybė. Jai priklauso ministerijų vadovai – ministrai, kuriems vadovauja ministras pirmininkas. Dabartinį kabinetą sudaro 19 narių.

Ministrą pirmininką skiria Japonijos parlamentas su imperatoriaus patvirtinimu, o likusius ministrus skiria ir atleidžia ministras pirmininkas. Visi kabineto nariai turi būti civiliai Japonijos gyventojai, dauguma jų ir būtinai ministras pirmininkas – parlamento nariai. Kabinetas yra atsakingas parlamentui ir, Atstovų rūmams pareiškus nepasitikėjimą, turi atsistatydinti.

Kabinetas atsakingas už teisės aktų įgyvendinimą, užsienio ryšius, sutarčių pasirašymą, valstybės tarnybos administravimą, biudžeto rengimą, ir kita.

Dabartinė Japonijos kabineto sistema nustatyta 1947 m. Japonijos Konstitucijos. Kabinetas taip pat egzistavo pagal Meidži Konstituciją 1889–1946 m., tačiau tuomet buvo pavaldus imperatoriui.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali ministro pirmininko ir jo Kabinetų svetainė
Dalia Laučkaitė-Jakimavičienė

**Dalia Laučkaitė-Jakimavičienė** (g. 1958 m. rugpjūčio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos keramikė.

## Biografija
Tėvas Alfonsas Laučka, sesuo Laima Laučkaitė, vyras Rytas Jakimavičius.

1977–1978 m. studijavo anglų filologiją Vilniaus universitete), 1982 m. baigė keramiką Lietuvos dailės institute.

1982–1996 m. dirbo Vilniaus „Dailės“ kombinate. 2001 m. dėstė Akrono universitete (Ohajo valstija), 2002 m. Filadelfijos keramikos centro rezidentė. Lietuvos dailininkų sąjungos narė.

## Kūryba
Kūriniuose naudoja molį, porcelianą, fajansą, antglazūrinį dekorą, auksavimą, liustrą. Pirmoji Lietuvoje pradėjo kurti autorinius kompiuterinės lazerinės spaudos dekolius – nuo popierinio pagrindo perkeliamus vaizdus. Sukūrė unikalių keramikos dirbinių: kavos servizų, („Su tilteliais“ 1987 m., „Kavos“ 1991 m., „Žalias“ 1992 m.), dekoratyvinių teminių kompozicijų, plokščių, lėkščių („Po mūšio“ 2000 m., „Pelės bokštas“ 2004 m., ciklai „Pusryčiai su Madona“ 2004 m., „Langai“ 2005 m.). Būdingi konceptualūs estetizuoti asociatyvūs vaizdai, metaforos, netikėti sugretinimai (viduramžių madonų, angelų figūros, istorinių paveikslų citatos, autoportretai, Vilniaus architektūros vaizdai). Kuria postmodernistinius skulptūrinius ir instaliacinius objektus („Angelų darbeliai“ 1998, „Besimaudančios gražuolės“ 1999 m., „Mano saldūs sapnai“ 2000 m.), trapias medžiagas (porcelianas, fajansas) netradiciškai derina su grubiomis santechnikos detalėmis (vandentiekio čiaupais, movomis, parūdijusiomis veržlėmis).

Nuo 1983 m. dalyvauja parodose, tarptautiniuose keramikos ir porceliano simpoziumuose Lietuvoje ir užsienyje (JAV, Italija, Didžioji Britanija, Taivanas, Korėja, Lenkija ir kt).

## Individualios parodos
* 1992 m., 1993 m., 2006 m. Baroti galerija, Klaipėda.
* 1994-1995 m., 1999 m., 2003 m., 2005–2006, Vilnius.
* 1997 m. „Vonioje“, galerija „Lietuvos aidas“, Vilnius.
* 1997 m. „Daikteliai“, galerija „Arka“, Vilnius.
* 2000 m. „Sapnuoju, prisimenu, žinau“, galerija „Vartai“, Vilnius.
* 2001 m. Meyers meno mokyklos galerija, Akrono universitetas, Ohajas, JAV.
* 1994 m., 2005 m. Kėdainiai

## Šaltiniai
Ambraziejus Jankus

**Ambraziejus Jankus** (1919 m. lapkričio 12 d. Nevočiuose Skuodo raj. – ????) – literatas, visuomenės veikėjas.

## Biografija

1944 m. vedė, apsigyveno Jedžiotų kaime (Skuodo raj.). Sužinojęs, kad bus tremiamas į Sibirą, pabėgo į Latviją, apsistojo Liepojoje. Visą laiką dirbo Liepojos metalų liejykloje.

Lietuvai ir Latvijai atgavus nepriklausomybę, kartu su kitais lietuviais Liepojoje įsteigė lietuviškų knygų biblioteką, lietuvišką mokyklą, atgavo prieš karą lietuviams priklausiusius „Rūtos“ kultūros namus, vadovavo Liepojos lietuvių kultūros draugijai.

## Bibliografija
* Būrų kalno papėdėje, eilėraščiai, 1994 m.
* Dvi Tėvynės – Divas Tevzemes, eilėraščiai, 2004 m.
Ribnica

**Ribnica** (, rus. ir mold. (kirilica) *Ры́бница*, ) – miestas Moldovoje, de facto nepriklausomoje Padniestrėje. Rajono administracinis centras. Įkurtas 1657 m., miesto statusas – nuo 1938 m. 59,6 tūkst. gyventojų. Miestas išsidėstęs prie Dniestro upės. Svarbus pramoninis centras – išvystyta sunkioji, metalurginė, maisto ir kt. pramononės šakos, geležinkelio mazgas.

## Sportas
* FC Iskra-Stal Rîbniţa (futbolas)
* Iskra Rîbnița futbolo klubas.
* Miesto stadionas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė (rusų k.)
Vytautas Brencius

**Vytautas Brencius** (1945 m. lapkričio 15 d. Šaukliuose, Mosėdžio valsčius – 2010 m. rugsėjo 13 d. Klaipėdoje) – Lietuvos poetas.

## Biografija
Baigė Mosėdžio vidurinę mokyklą, Belomorsko techninę jūreivystės mokyklą. Maskvos liaudies meno universitete mokėsi fotografavimo meno, neakivaizdiniu būdu baigė M. Gorkio literatūros institutą. Dirbo Klaipėdos laivyne.

## Bibliografija
* Sugrįžimų šviesa, eilėraščiai, 1976 m.
* Gėlių lietus, eilėraščiai, 1980 m.
* Žemė jūros taurėj, eilėraščiai, 1984 m.
* Yra likimo bangos, eilėraščiai, 1987 m.
* Jūra – mūsų duona, apybraižos, 1987 m.
* Po klajonių ženklu, eilėraščiai, 1994 m.
* Banginukas žemę suka, eiliuota pasaka, 1994 m.
* Žydrasparnė jūros paukštė, meilės lyrika, 2001 m.

## Apdovanojimai
* 1980 m. Žvejų premija už kūrinius marinistine tematika;
* 1987 m. žurnalo „Pergalė“ premija už geriausią publicistiką;
* 1988 m. Žvejų premija už knygą „Jūra – mūsų duona“;
* 1995 m. Ievos Simonaitytės literatūrinė premija už poezijos knygą „Po klajonių ženklu“.
Velfas

**Velfas** (*Welf; Hwelf; Welf I*; ~778 m. – 825 m. rugsėjo 3 d.) – pirmasis Altdorfo grafas, seniausias žinomas senųjų Velfų giminės atstovas. Pagal kitus duomenis Argengau grafas, Altdorfo ir Ravensburgo senjoras.

## Biografija

Tiksliai gimimo data nėra žinoma, pagal vienus šaltinius jis gimė 776 m., pagal kitus – 778 m.
Pagal giminės legendą giminės šaknys veda prie Edekono, kuris Atilos laikais (apie 450 m.) buvo hunų ar skitų vadas, Odoakro tėvas.

Pagal vieną versiją jis buvo Meco grafo Rotardo (*Rothard*; *Ruthard*) ir Irmengildos sūnus.
Pagal kitą versiją jo tėvas buvo Altdorfo valdovas Isembartas II (*Isembart II*), o motina – Hermengarda (*Hermengarde*) iš Karolingų

Velfo valdos buvo Bavarijoje ir Švabijoje.

Velfo žmona buvo Hedviga (*Hedwig*). Jie turėjo šiuos vaikus:
* Judita – Šventosios Romos imperijos imperatorienė, Frankijos karalienė, mirusi 843 m.
* Rudolfas – miręs 866 m.
* Konradas – Paryžiaus grafas, Burgundijos karalių Velfų protėvis.
* Ema (*Hemma*) – Rytų Frankijos karalienė, mirusi 876 m.

819 m. jo dukra Judita ištekėjo už imperatoriaus Liudviko I Pamaldžiojo. Tai leido iškilti Velfų giminei. Vėliau dar viena jo dukra Ema ištekėjo už imperatoriaus Liudviko sūnaus iš pirmosios santuokos Liudviko II, buvusio Bavarijos, vėliau – Rytų Frankijos karaliumi.

Velfas mirė 825 m. rugsėjo 3 d. Tais pačiais metais jo žmona tapo *Chelles* vienuolyno netoli Paryžiaus abate.

## Nuorodos

* Genealogy Pages. Von ALTDORF Welf, I
Jonas II (Kastilija)

**Jonas II** (; 1405 m. kovo 6 d. Tore, Samoroje, Ispanijoje – 1454 m. liepos 20 d. Valjadolide, Ispanijoje) – Astūrijos princas, nuo 1405 m. kovo 6 d. iki 1406 m. gruodžio 25 d. Kastilijos ir Leono karalius, valdė nuo 1406 m. gruodžio 25 d. iki mirties.

## Palikuonys

**Vaikai nuo pirmos santuokos** (1420–1445) su Marija Aragoniete (*1396 †1445):
* Katalina Kastilietė (*1422 †1424)
* Leonora Kastilietė (*1423 †1425)
* Henrikas IV (*1425 †1474)
* Marija Kastilietė (*1428 †1429)

**Vaikai nuo antros santuokos** (1447–1454) su Izabelė Portugalė (*1428 †1496):
* Izabelė I (*1451 †1504)
* Alfonso Kastilietis (*1453 †1468)
## Nuorodos

## Galerija

|-
Henrikas IV (Kastilija)

**Henrikas IV** (; 1425 m. sausio 5 d. Valjadolide, Ispanijoje – 1474 m. gruodžio 11 d. Madride) – Astūrijos princas (1425 m. sausio 5 d. iki 1454 m. liepos 20 d.), Kastilijos karalius nuo 1454 m. liepos 20 d. iki mirties. Henrikas IV buvo penktasis Trastamarų šeimos atstovas valdęs Leoną ir Kastiliją. Nuo 1462 m. iki 1463 m. jis buvo ir Barselonos grafas bei Aragono karalius.

Jono II ir Marijos Aragonietės sūnus. Iškart po gimimo 1425 m. paskelbtas Astūrijos princu ir tuo pačiu Kastilijos paveldėtoju.

## Biografija

### Vedybos ir vaikai

15 metų kardinolo Chuano de Servanteso sutuoktas su savo pussesere Blanka Navariete, karalienės Blankos I Navarietės ir Aragono karaliaus Jono II dukterimi. Pora vaikų neturėjo ir 1453 popiežius Mikalojus V sutiko santuoką panaikinti.

**Antroje santuokoje** (1455–1474) su Chuana Portugale (*1439 †1475) Henrikui gimė vienintelė duktė Chuana (*1462 †1530).

## Genealogija



|-
Raudonpamūšis

**Raudonpamūšis** – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, prie Dvariukų tvenkinio. Atsiveria Raudonpamūšio atodanga (dolomitų).

## Gyventojai

## Šaltiniai
Ležė

**Ležė** – ( arba *Lezhë*, , , *Lissòs*) miestas šiaurės vakarų Albanijoje, prie Adrijos; apygardos centras. Išlikusi pilis, yra katalikų diecezija. Yra Šv. Mykolo katedra.

## Sportas
* KS Besëlidhja Lezhë (futbolas)
* Stadiumi Besëlidhja, futbolo stadionas, kurio talpa 7 000 žiūrovų.

## Žymūs žmonės
* Skanderbeg, albanų tautos nacionalinis herojus

## Taip pat skaitykite
* Mirditės apygarda

## Šaltiniai
Henrikas III (Kastilija)

**Henrikas III** (1379 m. spalio  24 d. Burgose, Ispanijoje – 1406 m. gruodžio 25 d. Tolede, ten pat) – Astūrijos princas, nuo 1388 m. rugsėjo mėn. iki 1390 m. spalio 9 d. Kastilijos ir Leono karalius, valdė nuo 1390 m. spalio 9 d. iki mirties.

## Palikuonys
**Visi vaikai nuo santuokos** (1388–1406) su Katerina Lankastere (*1373 †1418):
* Marija Kastilietė (*1401 †1458) – Aragono karaliaus Alfonso V žmona. 
* Katalina Kastilietė (*1403 †1439) – de Ampuriaso Enrike I žmona. 
* Jonas II (*1405 †1454) – Kastilijos karalius.

## Galerija
Gedeikoniai

**Gedeikoniai** – kaimas [Pakruojo rajono savivaldybė]]je, 4 km į rytus nuo Žeimelio, prie kelio . Į vakarus nuo kaimo auga Glebavos miškas, rytuose teka Marčiupys. Stūkso Gedeikonių akmuo („su dubeniu“).

## Gyventojai

## Šaltiniai
Burelis

**Burelis** – miestas Albanijos šiaurinėje dalyje, 91 km nuo Tiranos; Mačio apygardos centras. Anksčiau garsėjo kasyklomis. Komunistų režimo metu mieste buvo vienas nuožmiausių šalies kalėjimų.

## Sportas
* KS Burreli (futbolas)

## Žymūs žmonės
* Juliana Pasha – dainininkė

## Šaltiniai
Rogožinė

**Rogožinė** – miestas Albanijos vidurio vakaruose, 15 km į pietryčius nuo Kavajės ir 17 km į rytus nuo Adrijos jūros pakrantės. Svarbus susisiekimo mazgas, eina geležinkelis. Pramonė išvystyta menkai. Pro miestą teka Škumbinis.

## Istorija
Spėjama, kad miestas įsikūręs romėnų gyvenvietės *Asparagium* vietoje.

## Sportas
* „Egnatia“ – futbolo klubas; rungtyniavo Superlygoje.
* KFF Egnatia – moterų komanda.

## Išnašos

## Nuorodos
* oficiali svetainė
Kareiviškis

**Kareiviškis** – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje, 5 km nuo Pakruojo, prie kelio į Šiaulius. Stūkso Perkūnijos akmuo.

## Istorija

XIX a. pradžioje kaimas priklausė Pakruojo dvarui.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Kaime gimė poetas Eduardas Mieželaitis (1919–1997).

## Šaltiniai
Šijaku

**Šijaku** – miestas Albanijos vidurio vakaruose, pakeliui iš Duresio (11 km į vakarus) į Tiraną (25 km į rytus). XIX a. mečetė. Vyrauja žemės ūkio pramonė, vyno gamyba. 2011 m. gyventojų surašymo duomenimis mieste gyveno 34 513 žmonės.

## Sportas
* KF Erzeni Shijak (futbolas)
Skaruliai (Pakruojis)

**Skaruliai** – kaimas Pakruojo rajono savivaldybėje. Seniau stūksojo Skarulių akmuo („su dubeniu“). Dabar akmuo saugomas Žiemgalos muziejuje.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Fuše Krujė

**Fuše Krujė** – miestas šiaurinėje Albanijos dalyje, 20 km į šiaurę nuo Tiranos. Cemento gamykla.

2007 m. mieste viešėjo JAV prezidentas Dž. V. Bušas.

## Sportas
* KS Iliria Fushë-Krujë (futbolas)

## Šaltiniai
Laukagalio akmuo su dubenėliais

**Laukagalio akmuo su dubenėliais**, dar vadintas **Aukuru**, **Didžiuoju akmeniu**, **Velnio sostu** – mitologinis akmuo su dubenėliais ir loveliais Kaišiadorių rajono savivaldybės teritorijoje, prie Laukagalio kaimo (Žaslių seniūnija).

Masyvus riedulys pasiekiamas, pasukus iš kelio  (1,5 km į pietvakarius nuo Paparčių)  per Laukagalį šiaurės vakarų kryptimi, nuvažiavus apie 3,6 km geru žvyrkeliu. Likus iki tikslo 1 km ir toliau pastatytos kelio nuorodos. Paskutinė kelio atkarpa – apie 0,8 km (pervažiavus Gamantos upelį) veda sezoniniu lauko keliuku. Riedulys stūkso nedidelio miškelio aikštelėje. Apsauginė teritorija tvarkinga, prie akmens pastatyta lenta su išsamia informacija. Išlikęs senas betoninis stulpas be metalinio skydo, žymėjusio paminklą. Akmuo nuvalytas, ant jo paviršiaus akivaizdūs lovelių ir dubenėlių požymiai. 1992 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą.

## Akmuo
Akmuo – 5,15 m ilgio, 4,1 m pločio ir 2,3 m aukščio rusvas granitas. Jo šiaurinė dalis aukštesnė, joje yra apie 5&nbsp;cm skersmens ir 2&nbsp;cm gylio 7 dubenėliai, spėjama, dar 2 dubenėliai sunyko. Dubenėlių išdėstymas panašus į Didžiųjų Grįžulo ratų žvaigždyną. Akmens pietinėje dalyje – nulyginta plokštuma, vadinamasis altorėlis, trys grioveliai (loveliai) – vienas horizontalus, du vertikalūs.

## Istorija
Pasak padavimų, Laukagalio akmuo – senovinis aukuras, čia žmonės ėję melstis, ant akmens kūrenta ugnis, aukoti gyvuliai. Per 1977 m. archeologinius tyrimus (tyrė Vytautas Urbanavičius) prie akmens, jo pietinėje pusėje, ties akmenyje esančiais loveliais, rastos dvi laužavietės. Manoma, čia buvo senojo tikėjimo apeigų vieta. Apie 2,3&nbsp;km į šiaurę nuo Laukagalio akmens yra Budelių piliakalnis, 1,35&nbsp;km į pietryčius – Laukagalio akmuo su žmogaus pėda.

## Šaltiniai
Laukagalio pelkė

**Laukagalio pelkė** – pelkė Kėdainių rajono savivaldybės teritorijoje, 5 km į šiaurę nuo Šėtos. Plotas 374 ha, iš jo pramoninis – 221 ha. Pelkė ištįsusi apie 10 km iš šiaurės į pietus tarp Nevėžio intako Linkavos ir Obelies intako Šumeros. Apie 1/2 durpių klodo aukštapelkės, kita dalis – žemapelkės ir tarpinės pelkės durpės. Nenusausinto durpių klodo didžiausias storis 6 m, vidutinis – 1,5 m. Durpių vidutinis susiskaidymas 3,4 %, vidutinis peleningumas 8,6 %, vidutinis drėgnumas 87 %. Po durpėmis yra iki 3 m storio sapropelio sluoksnis. Dugne – priesmėlis, smėlis.

XX a. pab. durpės buvo kasamos gyvulininkystės fermoms. 1991 m. dalis Laukagalio pelkės, 84 ha, paskelbta botaniniu draustiniu.

## Šaltiniai
Shelby Mustang

**Shelby Mustang** yra didesnio našumo Ford Mustang automobilių variantai.

Nuo 1968 iki 1970 metų automobilius gamino Ford Motor Company, nuo 1965 iki 1967 metų juos modifikuodavo Carroll Shelby priklausanti tiuningo įmonė, automobiliai buvo pardavinėjami kaip „Shelby Cobra“ markės modeliai, tradiciniai „Ford“ bei „Mustang“ prekiniai ženklai buvo keičiami į kobros logotipą. Ford koncernas rėmė šių automobilių gamybą siekdamas didesnės konkurencijos Chevrolet Corvette modeliui. Shelby automobiliai į prekybą grįžo 2006 metais, netrukus po to, kai pasirodė penktos kartos Mustang modelis.
Antanas Laukaitis (1943)

**Antanas Laukaitis** (g. 1943 m. gruodžio 12 d. Skersabalis, Šilavoto valsčius) – Lietuvos statybinių medžiagų technologas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

## Biografija
1967 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1975 m. technikos mokslų kandidatas, 1993 m. technikos mokslų daktaras, 1999 m. habilituotas technologijos mokslų daktaras.

Nuo 1967 m. Termoizoliacijos instituto (nuo 2002 m. Vilniaus Gedimino technikos universiteto Termoizoliacijos institutas) mokslo darbuotojas, 1980-1987 m. vyresnysis mokslo darbuotojas, 1987-1991 m. grupės vadovas ir mokslinis sekretorius, nuo 1999 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas. 1991-1992 m. direktoriaus pavaduotojas mokslui, nuo 1992 m. direktorius. Nuo 1994 dar Vilniaus Gedimino technikos universiteto Statybinių medžiagų katedros docentas, nuo 2000 m. profesorius. VGTU Senato narys.

## Mokslinė veikla
Mokslo darbų svarbiausios sritys: akytojo betono, kitų termoizoliacinių, akustinių, kompozicinių medžiagų tyrimas ir gamybos technologija. Paskelbė daugiau kaip 100 mokslinių straipsnių. 16 išradimų autorius, 4 patentai, su kitais.

## Bibliografija
* Akytojo betono sudėčių skaičiavimas ir jo savybių tyrimų metodikos, 1996 m.
* Akytųjų betonų formavimo mišinių ir gaminių savybės, 2000 m.
* Beautoklavis akytasis betonas ir kompozitiniai jo gaminiai, su M. Sinica, 2006 m.

## Šaltiniai
Juozas Laukaitis

**Juozas Laukaitis** (1873 m. vasario 3 d. Giniūnai, Klebiškio valsčius – 1952 m. rugpjūčio 15 d. Vladimiras, Rusija) – Romos katalikų kunigas, spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas, Lietuvių liturginės terminijos kūrėjas, poetas.

## Biografija
Mokėsi Seinų kunigų seminarijoje. 1897 m. baigęs Sankt Peterburgo dvasinę akademiją, įšventintas kunigu.

1897–1902 m. vyskupo Antano Baranausko kapelionas. 1902–1910 m. Seinų kunigų seminarijos profesorius, dėstė homiletiką, lietuvių kalbą. Kartu su kolegomis 1906 m. Seinuose įsteigė spaustuvę „Laukaitis, Dvaranauskas, Narijauskas ir Bendrovė“, kuri leido savaitraštį „Žiburys“ su priedais „Artojas“, „Šaltinėlis“, „Vainikėlis“, „Vainikas“ ir „Kvieslys“. 1906 m. įsteigė ir iki 1907 m. redagavo periodinį leidinį „Šaltinis“. 1905 m. vienas Šv. Kazimiero draugijos knygoms leisti steigėjų. Aktyvus lietuvių liturginės terminijos normintojas. 1909 m. Seinuose surengė pirmąjį lituanistų suvažiavimą. 1910–1912 m. Leipalingio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčios klebonas. 1912–1917 m. Rusijos Valstybės Dūmos atstovas. Pagarsėjo 1913 m. birželio 18 d. pareiškimu, giriančiu lietuvių kunigus už talkinimą 1905 m. revoliucinių įvykių malšintojams. Per Pirmąjį pasaulinį karą pasitraukė į Rusiją.

1917 m. Lietuvių tautos katalikų sąjungos įkūrėjas. 1917 m. kovo – balandžio mėn. Lietuvių tautos tarybos ir Laikinojo Lietuvos valdymo komiteto narys. 1919 m. grįžo į Lietuvą. Seinų, vėliau, iki 1930 m. gruodžio mėn. Vilkaviškio kurijos kancleris ir oficiolas. 1930–1940 m. Seirijų Švč. Mergelės Marijos Škaplierinės bažnyčios klebonas. 1936–1940 m. Ketvirtojo Seimo atstovas. TSRS okupavus Lietuvą 1947 m. gegužės 26 d. suimtas, 1947 m. rugsėjo 13 d. Ypatingojo pasitarimo nuteistas kalėti, išvežtas į Vladimiro kalėjimą.

Buvo aktyvus katalikų spaudos bendradarbis. 1935 m. paskelbė atsiminimus apie vyskupą A. Baranauską. Rašė eiles, jas vertė. Kūrybą skelbė „Šaltinyje“. 

## Bibliografija
* Mažasis katekizmas, 2 leid. 1907 m.;
* Šventosios mišios, 1910 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Ona Voverienė. Gaivusis šaltinis .
Regina Laukaitytė

**Regina Laukaitytė** (g. 1959 m. rugsėjo 11 d. Kapsuke) – Lietuvos istorikė, humanitarinių mokslų daktarė.

## Biografija
1983 m. baigė Vilniaus universiteto Istorijos fakultetą. 1988 m. istorijos mokslų kandidatė.

Nuo 1989 m. dirba Lietuvos istorijos institute. Tiria Lietuvos krikščionių demokratų partijos, Katalikų ir Stačiatikių bažnyčių istoriją.

## Bibliografija
**Monografijos:**
* Lietuvos vienuolijos: XX a. istorijos bruožai, 1997 m.
* Stačiatikių Bažnyčia Lietuvoje XX amžiuje, 2003 m.
* Lietuvos Bažnyčios vokiečių okupacijos metais (1941–1944), 2010 m.
* Pokaris Lietuvoje belaukiant išlaisvinimo, 2022 m.

**Spaudai parengtos knygos:**
* Justinas Staugaitis. Mano atsiminimai, 1995 m.
* Panevėžio vyskupija, su V. Jogėla; 1998 m.
* Pranas Bieliauskas. Valkininkų bažnyčia ir vienuolynas, 2004 m.

## Šaltiniai
Laukesos pelkė

**Laukesos pelkė** – pelkė Tauragės rajone, Gaurės seniūnijoje (didžioji dalis) ir Jurbarko rajono savivaldybių teritorijoje, 7 km į šiaurės vakarus nuo Smalininkų, į rytus nuo Eičių. Į vakarus nuo pelkės yra kita – Artoji pelkė. Didžiąją dalį pelkės užima Laukėsos durpynas, kurį valdo ir prižiūri bendrovė Laukėsa-WTL. Natūrali pelkė išlikusi tik į šiaurę nuo durpyno.

## Pelkė
Plotas 2000 ha, iš jų pramoninis 1812 ha. Laukesos pelkė susidarė Jūros ir Mituvos vandenskyroje. Šiaurės vakarų pakraštyje prasideda Šešuvies intakas Įkojis. Vidaus sausmių 14 ha. Paviršius išgaubtas, vidurys iškilęs 4 m aukščiau nei pakraščiai. 92 % durpių aukštapelkės, kita dalis – žemapelkės durpės. Nenusausinto durpių klodo didžiausias storis 10 m, vidutinis – 4,2 m. Durpių vidutinis susiskaidymas 25 %, vidutinis peleningumas 3,7 %, vidutinis drėgnumas 94 %. Po durpėmis yra iki 0,6 m storio sapropelio sluoksnis. Dugne priesmėlis, priemolis.

## Šaltiniai
Laukininkų centras

**Laukininkų centras** – Klaipėdos krašto lietuvių politinė partija, veikusi 1934–1939 m.

## Istorija
Susikūrė susivienijus Mažųjų laukininkų susivienijimui ir Ūkinės autonomijos partijai. Rūpinosi lietuvių valstiečių ūkiniais reikalais, siekė neleisti, kad valstiečiai pasiduotų vokiečių dvarininkų ir nacių partijų įtakai. Reikalavo, kad visų įstaigų tarnautojai mokėtų lietuvių kalbą, siekė, kad centrinėse administracinėse įstaigose ir lietuvių įmonėse dirbtų daugiau lietuvių.

Laukininkų centras dalyvavo Klaipėdos krašto seimelių ir apskričių savivaldybių rinkimuose ir veikloje, bendradarbiavo su kitomis Klaipėdos krašto lietuvių organizacijomis. Laukininkų centras buvo palankus tautininkams, jį rėmė Lietuvos Respublikos vyriausybė. Jam daugiausia priklausė lietuviai mažažemiai ir vidutiniai valstiečiai. Turėjo 12 narių tarybą, 1936 m. buvo 55 skyriai, apie 1490 narių; 1938 m. – 54 skyriai ir 1318 narių.

1939 m. kovo 23 d. Vokietijai užėmus Klaipėdos kraštą Laukininkų centras nustojo veikęs. Pirmininkai: Mykolas Žvilius, Jurgis Reisgys.

## Šaltiniai
Joana (Kastilija)

**Joana** (; 1479 m. lapkričio 6 d., Toledo, Ispanija – 1555 m. balandžio 12 d., Valjadolidas, Ispanija) – Kastilijos ir Leono valdančioji karalienė, valdė nuo 1504 m. lapkričio 26 d. iki mirties. Astūrijos princesė nuo 1502 m. kovo 8 d. iki 1504 m. lapkričio 26 d. Aragono, Sicilijos, Neapolio, Majorkos ir Valensijos valdančioji karalienė, Barselonos valdančioji grafienė, valdė nuo 1516 m. sausio 23 d. iki mirties. Brabanto, Limburgo, Lotaringijos ir Liuksemburgo hercogienė, Namūro markizienė, Artua, Flandrijos, Chalorijos, Hainauto, Olandijos, Zelandijos ir Burgundijos grafienė nuo 1496 m. spalio 20 d. iki 1506 m. rugsėjo 25 d.

|-
Laukstenių pilkapynas

**Laukstenių pilkapynas** – pilkapynas Ignalinos rajono savivaldybės teritorijoje, apie 1,2&nbsp;km į pietus nuo Laukstenių kaimo (Kazitiškio seniūnija), miške. 

## Tyrimai
Abipus proskynos išliko 35 pilkapiai. Kai kurie pilkapiai sulėkštėję, apardyti, jų sampiluose iškasta duobių. Dauguma pilkapių yra 5–7 m skersmens ir 0,5-0,8 m aukščio, dalis – 8–9 m skersmens, apie 1 m aukščio ir apie 3 m skersmens, iki 0,3 m aukščio. Jų sampilus juosia apskritos ir pailgos duobės, dalis pilkapių su akmenų vainikais; išliko vainikų liekanų. 2000-2001 m. Vida Kliaugaitė pilkapyne ištyrė 3 apardytus pilkapius ir spėjamo pilkapio vietą. Mirusieji laidoti sudeginti negiliose duobėse su įkapėmis arba be jų. Įkapės ypač negausios; rasta verpstukas ir žalvarinė įvija. Sampiluose aptikta degėsių sluoksnių, jie buvo apkrauti akmenų vainikais. Pilkapius juosė ovalios duobės, jose aptikta akmenų. Aplink viena pilkapį rastos 3 duobės, pripildytos žemių ir degėsių. Pilkapių forma ir sampilai būdingi I tūkstantmečio viduriui ir antrajai pusei. Ištirtieji pilkapiai datuojami VII a. - VIII a.

## Šaltiniai
Petras Vaškys (1873)

**Petras Vaškys** (1873 m. – 1952 m.) – Mosėdžio seniūnas, knygnešys, milo spaudėjas.

## Biografija
Bendravo su Juozu Tumu-Vaižgantu. Gabeno lietuviškas knygas iš Tilžės (maršrutu Mosėdis – Plungė – Babrungo upelis – Tilžė). Kartais važiuodavo tėvo arkliu, jam padėdavo knygnešys Valteris. Atsivežtas lietuviškas knygas slėpdavo mosėdiškių daržinėse. Vėliau jas veždavo į Liepoją, Vilnių (atiduodavo knygnešiui Gadeikiui), Kauną ir kt.

Milams spausti namuose iš ąžuolo pats buvo įruošęs spaudimo stakles. Mosėdyje buvo gerbiamas žmogus, dirbo miestelio seniūnu. Jo sūnus Petras Vaškys (1921–2001) Filadelfijoje išgarsėjo kaip vaškinių skulptūrų menininkas, anūkas Rimantas Eidiejus – skulptorius.
Tuičis

**Tuičis** () – upė šiaurės Bolivijoje, La Paso departamente; Beni upės (Amazonės baseinas) intakas. Prasideda susiliejus kelioms upėms, prasidedančioms Anduose. Teka į šiaurės rytus, vėliau pietryčius Amazonės lyguma. Prateka Madidi nacionalinį parką, šalia Čalalano ežero. Įteka į Beni 25&nbsp;km piečiau Rurenabakės.
Madidžio nacionalinis parkas

**Madidžio nacionalinis parkas** () – nacionalinis parkas aukštutiniame Amazonės upės baseine, Bolivijoje, Le Paso departamente. Įkurtas 1995 m. rugsėjo 21 dieną. Parko plotas yra 18 958 kvadratinių kilometrų. Tai viena iš didžiausių saugomų teritorijų pasaulyje.

Parkas apima įvairias teritorijas: Andų rytinius šlaitus, Jungaso drėgnuosius miškus, sausuosius kalnų miškus, atogrąžų džiungles. Teritorijos aukštis svyruoja nuo 200 iki 6000 m virš jūros lygio. Per parką vingiuoja Benio upė su intakais Madidžiu, Tuičiu ir kt.

Madidžio nacionalinis parkas pasižymi gausia bioįvairove. Parke auga >20 tūkst. augalų rūšių, aptikta 272 žinduolių, 213 varliagyvių, 204 roplių, 496 žuvų, >120 tūkst. vabzdžių rūšių. Madidžio nacionalinis parkas pasižymi endeminėmis „titi“ beždžionių (*Callicebinae*) rūšimis. Taip pat yra žinomas dėl to, kad jame aptinkama daugiau kaip 1250 paukščių rūšių (tai sudaro 14 % nuo egzistuojančių 9000 paukščių rūšių).

## Šaltiniai
Karštasis elektronas

**Karštieji elektronai** yra elektronai, nesantys šiluminėje pusiausvyroje su puslaidininkio gardele. Tokie elektronai susidaro puslaidininkiniuose įtaisuose, veikiamuose labai aukštais elektriniais laukais, nes jie įgyja energijos daugiau (didėja vidutinė kinetinė energija, sakoma *įšyla*), nei spėja atiduoti gardelei sąveikos su ja metu. Elektronų temperatūra tampa didesnė už gardelės.
Rytų Azijos viršūnių susitikimas

**Rytų Azijos viršūnių susitikimas** (, **EAS**) – kasmet vykstantis forumas, kuriame dalyvauja 16 Rytų Azijos valstybių lyderiai. EAS susirinkimai vyksta po kasmetinių ASEAN lyderių susirinkimų. Pirmasis viršūnių susitikimas įvyko 2005 m. gruodžio 14 d. Kvala Lumpūre. Nuo to laiko įvyko 3 viršūnių susitikimai.

## Įtrauktos šalys
Susitikimuose dalyvauja 16 šalių.
* 10  ASEAN narių
** 
** 
** 
** 
** 
**  
**  
**  
**  
** 
* trys valstybės, priklausančios ASEAN Plus Three
** 
** 
** 
* ir
**  
**  
** 

## Viršūnių susitikimai

## Nuorodos
* East Asia Summit: svarstomos problemos ir jų sprendimai 
* Rytų Azijos bendruomenės taryba
Lauksvydų kapinynas

**Lauksvydų kapinynas** – kapinynas Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, Lauksvydų kaime (Vilkijos apylinkių seniūnija).

## Tyrimai
Lauksvydų kapinynas aptiktas 1911 m. statant pastatą. Tadas Daugirdas statybvietėje į pietryčius nuo gyvenamojo namo ištyrė 14 mirusiųjų kapų. 1978–1979 m. Vilniaus pedagoginio instituto archeologinė ekspedicija (tyrimų vadovas Eugenijus Jovaiša) kapinyne ištyrė 350 m² plotą, surado dar 22 mirusiųjų kapus. Mirusieji laidoti nedeginti su įkapėmis. 1911 m. ištirtuose kapuose rasta apie 40 dirbinių, datuojamų III a. – IV a., iš kurių pusė – apyrankės. 1978–1979 m. rasta II a. – IV a. žalvarinių antkaklių šaukštiniais galais, siaurų juostinių apyrankių, stiklo ir emalio karolių, geležinių įmovinių kirvių, ietigalių. Radinius saugo Karo muziejus Kaune.

## Šaltiniai
Laukžemės–Palangos miškai

**Laukžemės-Palangos miškai** – miškai Palangos savivaldybės ir Kretingos rajono savivaldybės teritorijoje į šiaurę nuo Palangos, abipus plento į Liepoją iki Latvijos sienos, pietvakarinė dalis siekia Baltijos pajūrio kopas.

## Geografija
Plotas 5720 ha, mišku apaugę 5370 ha. Sudaro Būtingės, Kalgraužių, Laukžemės, Mažučių, Namiškės, Padarbio, Pajūrio kopų, Palangos ir Šventosios miškai. 70 % miškų yra valstybės reikšmės, priklauso Kretingos miškų urėdijai ir Palangos savivaldybei. Per Laukžemės-Palangos miškų šiaurės vakarinę dalį teka Šventoji, į ją įteka Darba su intaku Žiba. Paviršius lygus, pajūryje pereina į kopas.

## Medynai
Miško augavietės nederlingos, normalaus drėgnumo ir laikinai įmirkusios. 5 % miškų yra ekosistemų apsaugos II A grupės, 62 % – rekreaciniai II B grupės, 8 % – apsauginiai III grupės, 25 % – ūkiniai IV grupės. Kultūrinės kilmės medynų 26 %. pušynų yra 60 %, beržynų 23 %, Eglynų 10 %, uosynų, juodalksnynų ir baltalksnynų po 2 %, kitų medžių rūšių (kalninių, Bankso, veimutinių pušų ir kėnių) 1 %. Jaunuolynai sudaro 31 %, pusamžiai medynai – 50 %, bręstantys – 15 %, brandūs – 4 %. Medynų vidutinis amžius 59 m., bonitetas 11,6, skalsumas 0,69, tūris 185 m³/ha. Miškai intensyviai naudojami rekreacijai: yra dviračių ir pėsčiųjų takų, stacionarių ir miško poilsiaviečių, 8 gamtos ir kultūros paminklai (Naglio piliakalnis, pilkapiai ir kitų).

## Istorija
1944–1952 m. Laukžemės-Palangos miškuose veikė Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Lietuvos partizanai.

## Šaltiniai
Elena Laumenskienė

**Elena Laumenskienė-Stanek, Murauskienė** (1880 m. liepos 4 d. Radviliškis – 1960 m. kovo 24 d. Vilnius, palaidota Eigulių kapinėse) – Lietuvos pianistė, pedagogė, kompozitorė.

## Biografija
1892-1900 m. skambinti fortepijonu mokėsi Vilniuje pas F. Pšybilskaitę. 1907 m. baigė Maskvos konservatoriją (mokytojai A. Hubertas, Aleksandras Skriabinas, K. Igumnovas). 1908-1915 m. Vilniuje dėstė privačioje Z. Jakubovskio muzikos mokykloje, fortepijono klasėje, vėliau Rusų muzikos draugijos Vilniaus skyriaus muzikos mokykloje. 1915-1921 m. gyveno Maskvoje, dirbo filharmonijos draugijos muzikos mokykloje; privačiai studijavo kompoziciją pas A. Iljinskį. 1921-1933 m. dėstė Kauno muzikos mokykloje, nuo 1933 m. – konservatorijoje. 1921-1930 m. vadovavo privačiai fortepijono studijai, 1930-1940 m. – savo įsteigtai Liaudies konservatorijai. Nuo 1940 m. dėstė Vilniaus vidurinėje muzikos mokykloje, 1945-1949 m. – Vilniaus konservatorijoje, 1949-1960 m. – Lietuvos konservatorijoje, nuo 1946 m. profesorė.

Koncertavo Maskvoje, Vilniuje, Kaune. Sukūrė daugiau kaip 300 kūrinių – dainų, romansų, pjesių fortepijonui.

Mokiniai: Juozas Antanavičius, Konstancija Brundzaitė, Bronius Jakubauskas, Vytautas Laurušas, Bronius Kutavičius, Algis Šimkus.

## Šaltiniai
Vincas Laurynaitis

**Vincas Laurynaitis** (1904 m. spalio 24 d. Antabūdis, Griškabūdžio valsčius – 1978 m. rugpjūčio 11 d. Vilnius, palaidotas Griškabūdžio kapinėse) – Lietuvos literatūrologas, humanitarinių mokslų daktaras.

## Biografija
1936 m. baigė Vytauto Didžiojo universiteto Humanitarinių mokslų fakultetą. 1959 m. filologijos mokslų kandidatas.

1934–1940 m. mokytojavo Vilkaviškio, Kauno, Vilniaus gimnazijose, 1944 -1945 buvo Šakių Žiburio Gimnazijos direktorius, 1941–1942 m. dirbo Lietuvos mokslų akademijos Lietuvių kalbos institute. 1946–1978 m. dėstė Vilniaus pedagoginiame institute; nuo 1960 m. docentas.

Parašė literatūros istorijos apybraižas:
* S. Daukanto jaunatvės kūryba, 1936 m.
* Dionizas Poška, 1959 m.
* Gimtasis žodis, vadovėlis pradžios mokyklos III klasei, su A. Iešmanta, 1946 m. 3 leid. 1950 m.
* Gimtasis žodis, vadovėlis IV klasei, su A. Iešmanta, 1947–1949 m.
* D. Poška. Raštai (parengė, su D. Urbu), 1959 m.

## Šaltiniai
Faustina Laurinaitytė

**Faustina Laurinaitytė** (g. 1943 m. liepos 17 d. Žagarėje) – Lietuvos teatro aktorė.

## Biografija
Sukūrė >80 vaidmenų. Vaidyba emocionali, jautri.

## Vaidmenys

* 1968 m. Lika – Aleksejus Arbuzovas. Mano vargšas Maratas
* 1974 m. Gerda – Vincas Mykolaitis-Putinas. Valdovas
* 1974 m. Skaitovė – Kaip žydėjimas vyšnios…, pagal S. Nėrį
* 1978 m. Julija Filipovna – Maksimas Gorkis. Vasarotojai
* 1979 m. Abė – Judžinas O Nilas. Meilė po guobomis
* 1979 m. Erdmė – Hermanas Zudermanas. Jonas ir Erdmė
* 1980 m. Marija – Georgas Buchneris. Voicekas
* 1982 m. Magdalena – Frederikas Garsija Lorka. Bemardos Albos namai
* 1983 m. Dina Fiodorovna – Semionas Zlotnikovas. Vyras atėjo pas moterį
* 1986 m. Žemaitė – Vidmantė Jasukaitytė. Žemaitė
* 1992 m. Normantienė – Sofija Kymantaitė-Čiurlionienė. Pinigėliai
* 1994 m. Mėli – Atolas Fugardas. Čia gyvena žmonės
* 1997 m. Kitė – Šeila Deleini. Įsimylėjęs liūtas

## Įvertinimas
* 1987 m. LTSR Teatro draugijos premija už geriausią moters vaidmenį pjesėje „Žemaitė“;
* 2008 m. Šiaulių apskrities viršininko garbės ženklas.

## Šaltiniai
Albertas Laurinavičius

**Albertas Laurinavičius** (g. 1941 m. liepos 19 d. Reivyčiuose, Mažeikių valsčius) – Lietuvos fizikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras.

## Biografija
1965 m. baigė Vilniaus universitetą. 1986 m. fizikos ir matematikos mokslų daktaras.

1966–1971 m. dirbo Vilniaus universiteto Radiofizikos katedroje. Nuo 1971 m. dirba Puslaidininkių fizikos institute, 1980–1988 m. Kietojo kūno plazmos laboratorijos vedėjas, nuo 1985 m. vyriausiasis mokslo darbuotojas. 1991–2000 m. dėstė Kauno technologijos universitete, nuo 1998 m. profesorius.

1996–2004 m. Tarptautinio elektrotechnikos ir elektronikos inžinierių instituto (IEEE) narys.

## Mokslinė veikla
Svarbiausia tyrimų sritis: milimetrinio ilgio elektromagnetinių bangų sąveika su dielektrikais, puslaidininkiais, aukštatemperatūriais superlaidininkais. Remdamasis tyrimų rezultatais sukūrė automatizuotąjį puslaidininkinių medžiagų kokybės matuoklį. Daugiau kaip 150 mokslinių straipsnių ir 10 išradimų autorius.

## Įvertinimas
*1988 m. LTSR valstybinė premija 

## Šaltiniai
Didysis Hanšino žemės drebėjimas

**Didysis Hanšino žemės drebėjimas** arba **Kobės žemės drebėjimas** įvyko 1995 m. sausio 17 d. 5:46 ryte JST pietinėje Hiogo prefektūros dalyje. Drebėjimo magnitudė siekė Mw 6,8 pagal JAV geologijos tarnybos magnitudės skalę  ir Mj7,3 pagal Japonijos meteorologinės agentūros skalę. Požeminiai smūgiai truko apie 20 sekundžių. Drebėjimo židinys buvo šiaurinėje Avadžio salos dalyje, 16 km atstumu nuo jo epicentro. ir 20 km nuo Kobės. Galutiniais duomenimis žuvo 6434 žmonės, 4600 jų buvo iš Kobės. Tai sukėlė maždaug 10 trilijonų jenų nuostolius, t. y. net 2,5 % tuometinio Japonijos BVP. Gineso rekordų knygoje šis žemės drebėjimas užrašytas kaip „daugiausiai valstybei kainavusi gamtinė katastrofa“.

## Išnašos
Bolivijos kultūra

**[[Bolivija|Bolivijos]] kultūrai** didelę įtaką daro aimarai, kečujų kalbos atstovai, taip pat kitos populiarios Pietų Amerikos tautos.

Kultūros raida Bolivijoje dalinama į tris pagrindines dalis: iki Kolumbinis laikotarpis, kolonizacija ir respublikos laikotarpis.

Svarbūs archeologiniai griuvėsiai, aukso ir sidabro ornamentai, akmens paminklai, keramikos ir audinių dirbiniai yra likę iš ankstesnių iki Kolumbinio laikotarpio egzistavusių kultūrų. Svarbiausi išlikę griuvėsiai yra Tihuanakas, Samaipata, Inkalaita ir Iskanavaja. Kita šalies teritorija yra mažai ištyrinėta dėl sunkaus pasiekiamumo.

Ispanija atnešė į šalį savų meno kultūros tradicijų, kurios išsivystė į savitą architektūros, tapymo ir skulptūros stilių, kuris buvo vadinamas "Metisų baroku". Kolonizacijos laikotarpiu šalyje buvo ne tik žymūs to meto menininkai, tačiau ir niekam nežinomi, tačiau gerai apmokyti akmens tašytojai, medžio drožėjai, auksakaliai ir sidabro apdirbėjai.

Žymiausi Bolivijos XX amžiaus menininkai yra šie: Guzmán de Rojas, Arturo Borda, María Luisa Pacheco ir Marina Núñez del Prado.

Šalis turi ir turtingą folklorą. Bolivijos vietinė folkloro muzika yra savita ir įvairi. "Velnių šokis", atliekamas žymiajame Oruro karnavale, yra vienas didžiausių folklorinių renginių Pietų Amerikoje. Šis karnavalas yra įrašytas į UNESCO Žodinio ir neapčiuopiamo žmonijos paveldo šedevrų sąrašą.

Bolivijos gyventojai labai mėgsta futbolą, kuris laikomas nacionaliniu sportu. Taip pat mėgiamas ir stalo futbolas, kurį tiek suaugę, tiek vaikai žaidžia tiesiog gatvėse.

## Festivaliai
Religiniuose indėnų festivaliuose dar ir šiais laikais yra populiari pagonybė ir jos apraiškos. Rūbai, kuriais vilkima įvairių festivalių metu, primena iki kolumbinio laikotarpio indėnus ir XVI a. Ispanijos kolonistus. Tarp visų Pietų Amerikos folkloro festivalių labiausiai žinomas Oruro festivalis su savo išskirtiniu velnių šokiu.

## Šokiai
Daugumą Bolivijos šokių ir dainų elementų yra ir iš vietinių, ir iš Europos kultūrų. Šiuo metu pats populiariausias šokis Bolivijoje yra kaporalė. Per kelis dešimtmečius jis labai išpopuliarėjo - ne tik aukštikalnėse, iš kur ir yra kilęs, tačiau ir šalies žemumose ir net už šalies ribų.

## Drabužiai
Tarp Bolivijos indėnių moterų šiuo metu labai populiaru dėvėti didelę ispanišką suknelę polerą. Šis drabužis likęs dar nuo Ispanijos kolonizacijos laikų, kai ispanai vertė visus dėvėti šiuos drabužius. Šiais laikais ši suknelė parodo garbę esant indėnu ir socialinį statusą.

## Muzika

Bolivijos regioninė muzika yra įvairi ir išskirtinė. Indėnų regionuose muzika grojama festivalių ir švenčių metu. Kai kuriose dainose stipriai jaučiama Ispanijos įtaka.

Populiariausi muzikos instrumentai yra šie:
* Siku
* Čarango
* Kena
* Tarka
* Pinkilo
* Odos būgnai
* Variniai varpeliai
Antanas Laukaitis (1926)

**Antanas Laukaitis** (1926 m. sausio 10 d. Leipalingyje, Seinų apskritis – 2014 m. lapkričio 5 d. Sidnėjuje, Australija) – Australijos lietuvių žurnalistas, sporto veikėjas.

## Biografija
Leipalingyje jo tėvai turėjo privačią vaistinę. 1938 m. mirus tėvui, Antanas su motina ir seserimi persikėlė gyventi į Kauną. 1942 m. suimtas ir išvežtas darbams į Vokietiją. 1943 m. baigė Kauno 4-ąją gimnaziją. 1946–1949 m. tarnavo JAV kariuomenėje Vokietijoje, dirbo Niurnberge inžinerijos kuopoje, kuri statė kartuves, kuriose buvo vykdomi mirties nuosprendžiai Antrojo pasaulinio karo nusikaltėliams. Bendradarbiavo laikraščiuose „Mintis“, „Mūsų kelias“.

1949 m. atvyko į Australiją. Dirbo imigrantams privalomus darbus vakarinės šalies dalies dykumose, kur su likimo broliais tiesė vandentiekį. 1951 m. pasitaikė proga apsilankyti Sidnėjuje, kur ir pasiliko. Dirbo gumos ir stiklo fabrikuose, 1970 m. baigė pašto mokyklą. 25 metus dirbo Sidnėjaus pašte, dalį iš jų – skyriaus vedėju.

1953–1973 m. laikraščių „Australijos lietuvis“ ir „Mūsų pastogė“ sporto skyriaus vedėjas, nuo 1952 m. JAV lietuvių dienraščio „Draugas“ ir savaitraščio „Dirva“ korespondentas Australijoje. Kaip sporto žurnalistas dalyvavo penkiose olimpinėse žaidynėse, pradedant 1972 m. Miuncheno olimpiada. Nuo 1952 m. JAV lietuvių žurnalistų sąjungos, nuo 1955 m. Australijos žurnalistų sąjungos narys. 1962–1967 m. Sidnėjaus kultūros klubo „Plunksnos“ pirmininkas. Sporto klubo „Kovas“ Sidnėjuje vienas steigėjų, Australijos lietuvių fizinio auklėjimo sąjungos valdybos vienas pirmininkų. 2000 m. oficialus Lietuvos tautinio olimpinio komiteto atstovas Sidnėjaus olimpinėse žaidynėse. Palaidotas Sidnėjuje.

## Bibliografija
* Gyvenimo sūkuriuose: autobiografinė apybraiža, draugų prisiminimai, spauda apie Antaną Laukaitį, nuotraukos. – Vilnius: Homo liber, 2003. – 191 p.: iliustr. – ISBN 9955-449-49-7

## Įvertinimas
* 2001 m. DLK Gedimino 5 laipsnio ordinas 
* 2003 m. KKSD 2 laipsnio ordinas „Už nuopelnus Lietuvos sportui“
* 2005 m. KKSD 1 laipsnio ordinas su grandine „Už nuopelnus Lietuvos sportui“ 

## Šaltiniai
Grandė (Bolivija)

**Grandė** () arba **Gvapajus** (, ) – upė Bolivijoje; Mamorės upės (Amazonės baseinas) dešinysis intakas, kartais laikomas ir viena jos ištakų. Prasideda Potosi departamente, susiliejus Kainės ir San Pedro upėms, kurios ištakas gauna Andų kalnuose. Grandė teka pradžioje į rytus, Kočabambos Siera, vėliau pasuka į šiaurės vakarus, kur teka lygumomis. Prateka Santa Kruso ir Beni departamentus.

Didžiausi intakai: Miskė, Pirai, Japakani (kairieji), Tomina, Aseras, Pailasas (dešinieji).

Didesni miestai prie Grandės: Abapo, Puerto Pailasas, Puerto Ibanjesas, Pueblos Unidasas.

## Šaltiniai
Švelnusis skiautenėlis

**Švelnusis skiautenėlis** () – šalmabudinių (*Mycenaceae*) šeimos, skiautenėlių (*Panellus*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**
Ant nukritusių pušies šakų, išvartų, kelmų.
* **Augimo laikas**
Ruduo, pavasaris.
* **Pagrindiniai požymiai**
Vaisiakūniai tamprūs, givybingi, nebijantys šalčio.

Vaisiakūniai smulkučiai. Kepurėlė 0,5–2 (3) cm skersmens, apvali, inkstiška, paplokščia, pilkšva, rusva, labai tampri. Lakšteliai elastingi, jauni - balti, vėliau - rusvi, odiški, siauri, priaugtiniai. Kotas 0,2–0,8×0,2–0,5 cm, šininis, nusmailėjęs, baltas plaušuotas. Trama tampri, balta, plona, nemalonaus skonio, be ypatingo kvapo. Sporos 4–6×1,5 μm, amiloidinės.

**Būdingi požymiai:** vaisiakūniai gelsvai rusvi, kotas šoninis, auga tik ant negyvos spygliuočių, ypač pušų, medienos.

Dygsta grupelėmis, grupėmis. Aktyvus medienos saprotrofas. Labai dažnas, atodrėkio metu ir žiemą gyvas. Yra duomenų, kad nuodingas.

## Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 189 psl.
Ąžuolinis skiautenėlis

**Ąžuolinis skiautenėlis** () – šalmabudinių (*Mycenaceae*) šeimos, skiautenėlių (*Panellus*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**
Ant negyvos lapuočių medienos, ypač ąžuolo kelmų, stuobrių, išvartų.
* **Augimo laikas**
Ruduo, nešalta žiema, pavasaris, vasara.
* **Pagrindiniai požymiai**
Lapuočių medienos saprotrofas, sporos amiloidinės.

Vaisiakūniai smulkūs. Kepurėlė 1–3 (4) cm skersmens, inksto, vėduoklės, kriauklės formos, ekscentrinė, plaušuota, žvynuota, ties šoniniu koteliu įdubusi, ochriškai geltonai rudos, rusvai gelsvos spalvos, išblunkanti iki pilkšvos. Lakšteliai ploni, tankūs, rusvai geltoni, rusvi, priaugtiniai. Kotas 1–2×0,3–0,5 cm, pamatinėje dalyje nusmailėjęs, plaušuotas, ekscentrinis, lakštelių spalvos. Trama odiška, tampri, ochriškai gelsva, malonaus kvapo, aštraus, kartoko skonio. Sporos 3–6×2–3 μm.

**Būdingi požymiai:** vaisiakūniai odos geltonumo, kotas ekscentrinis, auga daugiausia tik ant negyvos ąžuolo medienos.

Dygsta grupelėmis. Labai dažnas. Medienos saprotrofas. **Nevalgomas** ar net nuodingas.

## Literatūra
Lietuvos grybų atlasas, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 190 psl.

## Nuorodos
* Ąžuolinio skiautenėlio nuotraukos
Geltonkotis skiautenėlis

**Geltonkotis skiautenėlis** () – šalmabudinių (*Mycenaceae*) šeimos, skiautenėlių (*Panellus*) genties grybų rūšis.

* **Augimo vieta**
Lapuočių, retai spygliuočių mediena.
* **Augimo laikas**
Ruduo, nešalta žiema.
* **Pagrindiniai požymiai**
Daugiausia lapuočių saprotrofas, sporos amiloidinės.

Vaisiakūniai vidutinio dydžio. Kepurėlė 3–10 cm skersmens, kartais ir didesnė, mėsinga, tampri, geltonai žalia, melsvai žalia geltoname fone, aksomiška, veltiniška, pakraščiai užsilenkę žemyn. Lakšteliai tankūs, priaugtiniai, geltoni, ochriniai. Kotas trumpas, storas 1–2×2 cm, rusvai žvynuotas, taškuotas, plaukuotas, geltonas. Trama kempiniška, tampri, blyški, be ypatingo kvapo ir skonio. Sporos 4,5–5,5×1–2 μm.

**Būdingi požymiai:** mėsingi, žalsvai geltoni vaisiakūniai, tamprūs, netaisyklingai kriaukliškos formos, lakštelių pakraštėlis karpytas.

Auga po kelis vaisiakūnius. Dažnas. Valgomas, menkavertis, vartoti maistui nesiūlomas.

## Literatūra
**Lietuvos grybų atlasas**, Vincentas Urbonas, Kaunas, Lututė, 2007, ISBN 978-9955-692-59-1, 191 psl.

## Nuorodos
* Geltonkočio skiautenėlio nuotraukos