open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Gilles Binchois

**Žilis Benšua** (, tikr. *Gilles de Bins* arba *Binche*; apie 1400 − 1460 m. rugsėjo 20 d.) – XV a.  prancūzų-flamandų (arba Nyderlandų) renesanso kompozitorius, Burgundijos muzikos mokyklos vienas pagrindinių atstovų.
## Biografija

Žilis de Benšas, pramintas Benšua, gimė apie 1400 m., spėjama, Monse. Jo šeima buvo pasiturinti. Tėvas Žanas tarnavo Heno valdytojui Gijomui IV. Tikriausiai Žilis Benšua mokėsi artimoje Monso dvaro aplinkoje. Pirmą kartą Žilis Benšua paminėtas dirbantis *Ste.-Waudru* bažnyčioje vargonininku nuo 1419 m. gruodžio 8 d., kuriuo jis išbuvo iki 1423 m. liepos 18 d. Iš Okehemo raudos, skirtos Benšua mirčiai, galima spėti jį tarnavus karinėje tarnyboje. 1424 m. Benšua buvo Paryžiuje, kur tarnavo anglų Sufolko perui William de la Pole šimtamečio karo metu. Apie 1427 m. jis perėjo tarnauti Burgundijos hercogo dvarui dainininku. Burgundija tuo metu kariavo Anglijos pusėje. 1431 m. jis sukūrė kūrinį hercogo Pilypo Gerojo sūnaus gimimo proga. Benšua niekuomet nesimokė tapti dvasininku, tačiau Burgundijos dvare ėjo kapeliono pareigas. Be to, buvo paskirtas kanauninku Monse, Suanji ir keliose kitose Burgundijos hercogystei priklausiusiuose miestuose, nors ten nesilankė.

Burgundijos hercogo dvare Benšua tikriausiai susipažino su kompozitoriumi Gijomu Diufai, kurį aplankė 1449 m. Monse. 1553 m. Benšua pasitraukė iš tarnystės į Suanji, kur mirė 1460 m. rugsėjo 20 d. Tikriausiai palaikė ryšius su kompozitoriais Guillaume Malbecque ir Johannes Regis, kurie tuo metu dirbo Monse. Kartu su Gijomu Diufai ir Džonu Danstebliu, Žilis Benšua laikomas vienu iš trijų reikšmingiausių XV a. pirmos pusės Europos kompozitorių. Geriausiai Benšua žinomas dėl pasaulietinių šansonų, kurių išliko virš 60 dainų − vokalinių polifoninių kūrinių. Be to, išliko apie 50 jo religinių kūrinių. Laikoma, kad Žilis Benšua, kaip kompozitorius, nusileido Gijomui Diufai, tačiau populiarumu savo gyvenimo metu jį lenkė. Spėjama, kad Jan van Eyck savo paveiksle „Timotėjas“ legendiniam Sen. Graikijos muzikantui suteikė Benšua bruožus. Manoma, kad Žilis Benšua buvo Johaneso Okehemo mokytoju, kuris Benšua mirties proga parašė raudą. Benšua vardą garsina jo vardo Prancūzijos vokalinis ansamblis, atliekantis ankstyvąją Europos muziką.

## Nuorodos

* Žilis Benšua Encyclopaedia Britannica tinklalapyje
* Allmusic apie Žilį Benšua: biografija, reviu, kūriniai
* Žilio Benšua kūrinių natos Petrucci Music Library projekte
* medieval.org apie Žilį Benšua
*
Talukanas

**Talukanas** () – miestas Afganistane, Tacharo provincijos sostinė.

## Istorija
Senąjį miestą vakariniame krante aplankė Markas Polas 1275 m.

1603 m. Talukane lankėsi Bento de Góis, kuris keliavo iš Kabulo į Jarkantą.

Talukanas buvo paskutinis didelis miestas, užimtas Talibano 2001 m. sausį. Per apgultį šimtai žmonių žuvo, daug vietinių pabėgo į Pandžširo slėnį. Šiaurės aljanso kariai sustabdė Talibano puolimus į šiaurę ir rytus nuo miesto, bet jo neatkariavo. 2001 m. lapkritį Šiaurės aljanso kariai apgulė Talukaną ir dešimtis puštūnų nužudė.

## Išnašos
Beludžių kalba

**Beludžių kalba** ( = *Balóćí*) – indoiranėnų kalba (indoeuropiečių kalbų šeima), vartojama beludžių tautybės žmonių, gyvenančių daugiausia Beludžistane (Pakistanas, Afganistanas, Iranas). Šią kalbą taip pat vartoja nemažai brahujų. Beludžių kalba yra oficiali regioninė kalba Beludžistano provincijoje (Pakistane) bei Sistano ir Beludžistano provincijoje (Irane). Kalbančiųjų skaičius – 7,6 mln. žmonių.

Kalba turi daug tarmių, iš kurių išskiriamos trys grupės:
* rytų beludžių (šiaurės rytų Beludžistanas, Sindhas, Pandžabas);
* vakarų beludžių (šiaurės vakarų Beludžistanas, Afganistanas, Turkmėnija, Iranas, Tadžikija);
* pietų beludžių (pietų Beludžistanas, Sindhas, Iranas, Omanas, JAE).
Negausi korošių tarmė Farse taip pat kartais priskiriama beludžių kalbai.

Iki XIX a. beludžių kalba buvo tik šnekamoji, raštai rašyti persiškai. Britų valdymo laikais ši kalba pradėta užrašinėti lotyniškai, bet susikūrus Pakistanui, pritaikytas arabų raštas. 1951 m. išleistas pirmasis grožinis leidinys beludžių kalba – Gulo Chano Nasiro poezijos rinkinys *Gulbang*. Vėliau Sajadas Zahuršahas Hašomi sukūrė unifikuotą perrašos sistemą ir gramatiką.

## Nuorodos
*
Žmerynka

**Žmerynka** (; ; ) – miestas Vinycios srityje, centrinėje Ukrainoje. Žmerynkos rajono administracinis centras. 2010 m. duomenimis, mieste gyveno 37 000 gyventojai.

## Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėtas XVII a. Miesto teises buvo suteiktos 1903 m. Nuo to laiko tapo svarbus srities transporto centras.

## Miestų partnerystė
*  Šekis, Azerbaidžanas
*  Skaržyskas-Kamena, Lenkija

## Nuorodos
* Apie Žmerynką www.castles.com.ua svetainėje
Heinrich Ancker

**Heinrichas Ankeris** (1850 m. gruodžio 27 d. Rusnėje, Prūsijos karalystė - 1900 m. sausio 19 d. Rusnėje, Vokietijos imperija) – Vokietijos imperijos Reichstago deputatas, verslininkas, Ernsto Vilhelmo Berbomo vaikaitis.

## Biografija

Gimė 1850 m. gruodžio 27 d. Rusnėje. Tėvas Johanas Heinrichas Ankeris (1820-1881), motina Marie Emilie Beerbohm (1822-1873), Ernsto Vilhelmo Berbomo dukra. Ankerių giminė buvo kilusi iš Norvegijos. Jaunystėje H. Ankeris mokėsi Tilžės gimnazijoje, vėliau dirbdamas prekybos įmonėje praktikavosi kituose Vokietijos imperijos miestuose bei Anglijoje. 1881 m. po tėvo mirties kartu su broliu perėmė krovinių transportavimo ir medienos supirkimo įmonės valdymą. 1893-1898 m. dirbo Vokietijos imperijos reichstage, į kurį buvo išrinktas kaip Vokietijos laisvaminčių žmonių partijos atstovas Klaipėdos ir Šilutės apygardose. Mirė 1900 m. sausio 19 d. Rusnėje.

## Nuorodos

* Biografija (vok.) ;
* Geneologija (vok.);
* Muižės dvaro klestėjimą menantis ąžuolas;
* Iš medinės Rusnės praeities.

## Šaltiniai
Bugo Kamianka

**Bugo Kamianka** (; ) – miestas vakarų Ukrainoje, Lvovo srityje, prie Bugo. Bugo Kamianka nutolusi 40 km į šiaurės rytus nuo Lvovo ir 26 km į šiaurę nuo artimiausios (Karolio Liudviko) traukinių stoties „Zadvoržė“ (Lenkijoje).

## Istorija
Rašytiniuose šaltiniuose pirmą kartą paminėta 1441 m., kaip *Kamianka*. Miestas priklausė Galicijai ir buvo žinomas kaip *Kamianka Strumilova*. Nuo 1918 m. iki 1939 m. Lenkijos sudėtyje vadintas *Kamionka Strumiłowa*. 1944 m. pervadintas į Bugo Kamianką. Iki 2019 m. – Bugo Kamiankos rajono administracinis centras.

## Šaltiniai
Sambiras

**Sambiras** (; ) – miestas Lvovo srityje, vakarų Ukrainoje. Rajono administracinis centras. Įsikūręs netoli pasienio su Lenkija.

## Istorija
Gyvenvietė vadinta *Pohonych*, pirmą kartą paminėta XIII a., kai buvo sunaikinta totorių. Gyventojai atstatė naują kaimą, maždaug 2 km nuo senos gyvenvietės, ir pavadino jį *Naujuoju Sambiru*. 1390 m. gruodžio 13 d. buvo suteiktos Magdeburgo teisės. 1419 m. birželio 5 d., Lietuvos didysis kunigaikštis ir Lenkijos karalius Jogaila pastatė medinę pilį. 1498 m. miestą sunaikino totoriai, dėl to Jonas Albrechtas miestą atleido nuo mokesčių. 1637 m. Sambirą smarkiai sunaikino ugnis.

1772 m. atiteko Austrijos imperijai. Buvo imperijos sudėtyje iki 1918 m.

## Miestų partnerystė
*  Bžožuvas, Lenkija
*  Kostšynas prie Odros, Lenkija 
*  Osvencimas, Lenkija
*  Ustšiki Dolnas, Lenkija
*  Snina, Slovakija

## Šaltiniai
EuroBasket 2013 E grupė

**EuroBasket 2013 E grupė** yra viena iš dviejų 2013 m. Europos krepšinio čempionato antrojo etapo grupių. Šios grupės rungtynės vyks rugsėjo 11-15 d. Stožice Arenoje, Liublianoje. Keturios geriausios komandos pateks į finalinį čempionato etapą.

## Komandų rikiuotė




## Rugsėjo 11 d.
### Latvija – Ukraina

### Belgija – Serbija

### Lietuva – Prancūzija

## Rugsėjo 13 d.
### Lietuva – Belgija

### Ukraina – Serbija

### Prancūzija – Latvija

## Rugsėjo 15 d.
### Latvija – Belgija

### Ukraina – Lietuva

### Serbija – Prancūzija
EuroBasket 2013 F grupė

**EuroBasket 2013 F grupė** yra viena iš dviejų 2013 m. Europos krepšinio čempionato antrojo etapo grupių. Šios grupės rungtynės vyks rugsėjo 12-16 d. Stožice Arenoje, Liublianoje. Keturios geriausios komandos pateks į finalinį čempionato etapą.

## Komandų rikiuotė




## Rugsėjo 12 d.
### Suomija – Kroatija

### Graikija – Ispanija

### Slovėnija – Italija

## Rugsėjo 14 d.
### Kroatija – Italija

### Ispanija – Suomija

### Graikija – Slovėnija

## Rugsėjo 16 d.
### Kroatija – Graikija

### Italija – Ispanija

### Suomija – Slovėnija
Čopas

**Čopas** () – miestas Užkarpatės srityje, vakarų Ukrainoje, netoli pasienio su Slovakija ir Vengrija. Nuo Vengrijos miesto Zahono skiria Tisos upė.

Keli alternatyvūs pavadinimai kitomis kalbomis: , , , , .

## Istorija
Csap (tuometinis miesto pavadinimas), kaip ir likusi Trans-Karpatų teritorija, priklausė Vengrijai iki 1920 m. Po Pirmojo pasaulinio karo (Trianono sutarties) atiteko naujai sukurtai Čekoslovakijai. Antrojo pasaulinio karo metu atiteko Vengrijai. Po karo (Jaltos konferencijos) tapo Ukrainos TSR dalimi.

## Demografija
Pagal 2001 m. Ukrainos gyventojų surašymą, miestas turėjo 8 919 gyventojų, iš kurių 40 % buvo ukrainiečiai, 39,2 % etniniai vengrai ir 20,8 % čigonai, rusai, slovakai, baltarusiai bei žydai.
Petras Žilionis (1909)

**Petras Žilionis** (1909 m. rugpjūčio 15 d. Šilavote, Liudvinavo valsčius, Kalvarijos apskritis – 1985 m. kovo 30 d. Niujorke) – Lietuvos diplomatas, teisininkas.

## Biografija
Baigė Marijampolės gimnaziją. 1925–1930 m. studijavo teisę Vytauto Didžiojo
universitete. 1930–1932 m. būdamas Užsienio reikalų ministerijos stipendininku studijavo politinius mokslus ir tarptautinę teisę Paryžiaus Laisvojoje politinių mokslų mokykloje (). 1933 m. paskirtas pirmuoju pasiuntinybės sekretoriumi Rygoje, 1935 m. perkeltas į Stokholmą. 1936 m. atšauktas į Užsienio reikalų ministerijos centrą. 1938 m. pakeltas į pasiuntinybės patarėjus ir paskirtas Bendrojo bei Vakarų skyriaus vedėju. 1938–1939 m. dėstė diplomatinę istoriją Aukštuosiuose karininkų kursuose. 1936–1940 m. bendradarbiavo „Teisės“ redakcijoje.

1944 m. nuo artėjančios okupacijos pasitraukė į Vokietiją, 1945–1951 m. dirbo Vokietijos prancūzų okupacinio sektoriaus Spaudos ir švietimo skyriaus sekretoriato vedėju Konstancoje. Konstancoje suorganizavo Lietuvių bendruomenės skyrių ir jam vadovavo iki 1950 m. 1946–1949 m. taip pat buvo LRK įgaliotiniu.

1951 m. atvyko į JAV. Studijavo Kolumbijos universitete Niujorke, gavo magistro laipsnį. Nuo 1955 m. dirbo bibliotekininku Fordhamo universitete, 1963 m. jame gavo slavistikos magistro laipsnį.

Iš prancūzų kalbos išvertė H. Fauconier „Maleziją“ ir kartu su kitais 1932 m. A. Esmeino „Konstitucinės teisės principus“.

## Išnašos
Chustas

**Chustas** () – miestas Užkarpatės srityje, vakarų Ukrainoje. Chusto rajono administracinis centras. Įsikūręs netoli Tisos ir Rikos upių santakos. Buvusi Karpatų-Ukrainos respublikos sostinė.

## Istorija
Pirmą kartą paminėtas 1329 m. kaip *Huszth*. Gynybinė pilis buvo pastatyta 1090 m. Vladislovo I, siekiant apsiginti nuo kumanų. Mongolų įsiveržimo metu pilis buvo sunaikinta. 1318 m. atstatyta. 1329 m. miestas gavo privilegijas.

1910 m. Husztas turėjo 10 292 gyventojus. Iki Trianono sutarties priklausė Vengrijai.

1944 m. spalio 24 d. sovietų kariai užėmė miestą, kurį vėliau prijungė prie Tarybų Sąjungos. Sovietų vyriausybė ištrėmė vokiečius ir vengrus iš miesto. Po TSRS griūties tapo Ukrainos dalimi.

## Demografija
Pagal 2001 m. Ukrainos gyventojų surašymą, gyveno 31 900 gyventojų iš kurių:
* 28 500 (89,3 %) ukrainiečiai
* 1700 (5,4 %) vengrai
* 1200 (3,7 %) rusai
* 100 (0,4 %) čigonai

Iki XIX a. miesto populiaciją taip pat sudarė etniniai rumunai. 1880 m. gyveno – 800.

## Sportas
* FK Chust – futbolo klubas;
* „Karpatų“ stadionas, talpinantis 5,2 tūkst. žiūrovų.

## Išnašos

## Nuorodos
* Khust Enciklopedija apie Ukrainą
* Viskas apie Chusto miestą (įskaitant pilį)
* Chusto miesto rinkimai 2003
* Place names of Maramaros County
Sakai (miestas)

**Sakai** (ukr. ir , ) – miestas Krymo autonominėje respublikoje. 2012 m. duomenimis, mieste gyveno 23 707 gyventojai. Sakuose seniau buvo įsikūrusios Ukrainos karinės jūrų pajėgos. Kitos bazės yra Odesoje, Novoziorne ir Sevastopolyje. 2014 m. jas užėmė Rusija.

## Miestų partnerystė
*  Gomelis, Baltarusija
*  Ščigrai, Rusija
*  Velsas, Austrija
*  Dolyna, Ukraina

## Šaltiniai
Šv. Jokūbo ligoninė

**Šv. Jokūbo ligoninė** – pirmoji Vilniaus ligoninė, pradėta kurti 1799 metais, veikusi 1808–2003 m.

## Pavadinimų kaita

* 1808–1930 m. Vilniaus Šv. Jokūbo ligoninė
* 1930–1940 m. Vilniaus miesto 1-oji ligoninė
* 1940–1941 m. Vilniaus miesto 1-oji tarybinė ligoninė
* 1944–1990 m. Vilniaus miesto 1-oji tarybinė klinikinė ligoninė
* 1990–1992 m. Vilniaus miesto 1-oji klinikinė ligoninė
* 1992–1997 m. Vilniaus miesto Šv. Jokūbo ligoninė
* 1997–2004 m. Šv. Jokūbo ligoninė

## Istorija

Ligoninė įkurta 1808 m. pertvarkius Vilniaus špitoles ir daugelį jų ligonių perkėlus į Vilniaus Šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčios dominikonų vienuolyną. 1812 m. čia įsikūrė karo ligoninė. Iki 1867 m. ligonius prižiūrėjo vienuolės šaritės (gailestingosios šv. Vincento seserys).

1915–1919 m. ligoninė buvo uždaryta, o 1919 m. ji perduota Vilniaus miesto tarybai. 1941–1944 m. įstaiga buvo vėl uždaryta.

2003 m. ligoninė buvo reorganizuota akušerijos, neonatologijos ir ginekologijos skyrius perdavus Vilniaus miesto universitetinei ligoninei, o neurochirurgijos, traumatologijos ir reanimacijos skyrius – Vilniaus greitosios pagalbos universitetinei ligoninei.

## Direktoriai

* Viktoras Baltaitis – 1961–1974 m.
* Stasys Butkus – 1974–1992 m.
* Kazys Paltanavičius – 1992–1996 m.
* Vytautas Šaduikis – 1996–1999 m.
* Jūratė Noreikienė – 1999–2003 m.
* Vladimiras Dovydovas – 2004 m.

## Šaltiniai
Gerhard Gregor

**Gerhardas Gregoras** (, 1906 m. rugsėjo 17 d. Rusnėje, Vokietijos imperija - 1981 m. spalio 28 d. Hamburge, Vakarų Vokietija) – vargonininkas, pianistas, laikomas vienu iš iškiliausių XX a. vokiečių vargonininku.

## Biografija

Gimė 1850 m. gruodžio 27 d. Rusnėje. 1925-1928 m. studijavo sakralinę muziką Berlyno priemiestyje Šarlotenburge. Baigęs mokslus Hanoveryje įsidarbino vargonininku kino studijoje kur vaidindavo nebyliajame kine. 1930 m. jo atliekami kūriniai pradėti retransliuoti per radijo stotis. Dar prieš II pasaulinį karą G. Gregoras buvo laikomas vienu iškiliausių šalies vargonininkų, jis atlikdavo ne tik klasikinius kūrinius, bet ir to meto šokių bei populiariosios muzikos kūrinius. Taip pat įvairius kūrinius atlikdavo ir klavesinu bei pianinu. Po II pasaulinio karo įsidarbino šiaurės vakarų Vokietijos radijo stotyje, kuri buvo įsikūrusi Hamburge. Mirė 1981 m. spalio 28 d. Hamburge, palaidotas Hamburgo Olsdorfo kapinėse.

## Nuorodos

* Geneologija (vok.);
* Biografija (vok.) ;
* Straipsniai susiję su Gerhard Gregor (vok.).
Jany Kapu

**Jany Kapu** arba **Krasnoperekopskas** (, , ) – miestas Krymo Autonominėje Respublikoje, įsikūręs pietinėje Perekopo sąsmaukos dalyje. Nutolęs 124 km nuo Krymo sostinės Simferopolio.

## Istorija
Miestas įkurtas 1932 m., kaip Bromo gamyklos pramoninis rajonas. 1936 m. miestas pervadintas į *Krasno-Prekopską* (nuo 1964 m. rusų kalba pavadinimas rašomas be brūkšnelio). 1966 m. buvo suteiktas miesto statusas.

2016 m. Ukrainai priėmus Dekomunizacijos įstatymą, Krasnoperekopskas pervadintas į Krymo totorių kilmės pavadinimą – Jany Kapu, galutinai pakeitimas įsigaliojo 2023 m.

## Miestų partnerystė
*  Dzeržinskis, Rusija

## Šaltiniai
Ildefonsas Berlič Strutinskis

**Ildefonsas Berlič Strutinskis** (ca. 1746–1821 m., ) – Abiejų Tautų Respublikos karinis ir politinis veikėjas, kilęs iš grafų Strutinskių (Berlič-Strutinskių) Sas herbo giminės.

## Biografija
Lenkijos karalystės (ne LDK) kariuomenės generolas majoras.

1775 m. rugpjūčio 20 d. Utenos bažnyčios vizitacijos metu įvardintas bažnyčios kolatorium, tuo metu Strutinskiai turėjo filiją (tikriausiai Noliškyje).

1783 m. gruodžio 12 d. Uteną, Noliškį, Dičiūnus ir Kyburius užrašė iki mirties valdyti žmonai Kotrynai Žabaitei Strutinskai ().

1818 m. Utenos bažnyčios vizitacijos akte pažymėta, kad bažnyčia kapitalo neturėjo, tik gaudavo kasmet po 100 auksinų iš Utenos dvaro, pagal ankstesnių klebonų susitarimą su Strutinskiais, vietoje turgaus rinkliavos. 

1829 m. gruodžio mėn. Utenos bažnyčios ir jos valdų inventoriuje kaip iki mirties valdanti generolienės Strutinskienės dvaro žemę, supusią bažnyčios žemę, nurodyta Konstancija Pomarnacka.

1831 m. dvaras atiteko Antanui Bilevičiui () po įvykusių dvaro dalybų tarp jo ir Strutinskio.

## Šaltiniai ir nuorodos
* Asmens profilis Geni.com
Rudolf Jenett

**Rudolfas Jenetis** (1914 m. rugpjūčio 10 d. Rusnėje, Vokietijos imperija – 1998 m. rugpjūčio 22 d.) – Bundesvero generolas majoras ir Liuftvafės majoras.

## Biografija
Gimė 1914 m. rugpjūčio 10 d. Rusnėje. 1933 m. pradėjo studijuoti mediciną Greifsvaldo universitete, kur pradėjo užsiiminėti akademiniu fechtavimusi. Baigęs mokslus įstojo į Vermachtą. 1938 m. gruodžio 17 d. jau būdamas leitenantu kartu su oberleitenantu *Horst Pulkowski* pilotuodami lėktuvą Arado Ar 79 nuskrido be sustojimo 6303 km iš Bengazio į Gajos miestą Indijoje, taip pagerindami ilgiausio skrydžio nuotolio rekordą beveik 2000 km. Vėliau jie pasiekė Bankoką, po to Sumatrą ir Balio salą iš kurios išskridę 1939 m. sausio 14 d. pasiekė Darviną, o iš ten 1939 m. sausio 16 d. Sidnėjų. Grįždami atgal į Vokietiją 1939 m. vasario 10 d. netoli Čenajaus lėktuvas susidūrė su paukščiu ir nukrito, žuvo R. Jenečio bendrakeleiviai.

Vykstant Antrajam pasauliniam karui 1942 m. birželio mėnesį jam buvo suteiktas kapitono laipsnis. Po karo įsidarbino garso režisieriumi šiaurės vakarų Vokietijos radijo stotyje. 1956 m. vasario 16 d. buvo pakviestas į naujai suformuotas Vakarų Vokietijos karines oro pajėgas, 1958 m. įsidarbino Vokietijos krašto apsaugos ministerijoje. Nuo 1959 m. gruodžio iki 1961 m. birželio tarnavo pulkininko pareigose Yterzene. 1963 m. kovo 20 d. paskirtas į brigados generolo pareigas. 1973 m. apdovanotas Vokietijos Federacinės Respublikos ordinu „Už nuopelnus“. 1974 m. rugsėjo 30 d. paskirtas Bundesvero karo akademijos viršininku.

## Nuorodos
* Biografija (vok.).
Harapos kalba

**Harapos kalba** (dar ***Indo kalba*** arba ***Mohendžo Daro kalba***) – nežinomos kilmės kalba, vartota Harapos civilizacijos žmonių, gyvenusių bronzos amžiuje (2 tūkstantmetis pr. m. e.). Nėra jokių žinomų šios kalbos rašytinių šaltinių, kadangi Harapos raštas nėra iššifruotas. Vieninteliai galimi Harapos kalbos elementai yra skoliniai ir substratinė įtaka (ypač vediniame sanskrite) bei galimai minimi vietovardžiai šumerų dantiraštyje (Meluha).

Kadangi nėra jokių žinių apie Harapos civilizacijos kilmę, jos kalbos kilmė taip pat yra hipotezių lygmenyje. Plačiau žinomos hipotezės:
* indoeuropiečių kalba, artima indoiranėnų prokalbei (abejotina teorija, nes nesutampa su arijų migracijos teorija);
* Elamo-dravidų kalba; hipotetinė kalbų šeima, į kurią bandoma sujungti dravidų kalbas ir senovinę elamitų kalbą Irane. Hipotezę, kad Harapos kalba galėjusi būti dravidų prokalbe, kelia ne vienas Harapos kultūros specialistas;
* austronezinė kalba, galimai susijusi su šiuolaikinėmis mundų kalbomis;
* išnykusios šeimos kalba; pagal šią versiją, Harapos kalba buvo paskutinė savo šeimos kalba ir nepaliko jokių požymių (išskyrus substratą vedų kalboje);
* semitų kalba, siejama su asirų kalba (hipotezė iškelta pagal asirų ir Asuros sąskambį).

Yra bandoma sieti šumerų dantiraštyje minimą žodį Meluha ir sanskrito terminą *mleccha*, kuriuo įvardinami svetimtaučiai, barbarai. Taip pat šumerų minimas *šimmar* medis siejamas su sanskrito *śimbala*. Šie žodžiai hipotetiškai galėję patekti į abi kalbas iš Harapos kalbos.

## Šaltiniai
Charlotte Keyser

**Šarlotė Kaizer** (1890 m. liepos 2 d. Rusnėje, Vokietijos imperija – 1966 m. rugsėjo 23 d. Oldenburge, Vakarų Vokietija) – rašytoja, dėstytoja, mokytoja.

## Biografija

Gimė 1890 m. liepos 2 d. Rusnėje. Tėvas buvo medienos ekspedicijos įmonės savininkas Viljamas Kaizeris. Po tėvo mirties Šarlotė Kaizer apsigyveno Tilžėje, čia ji pragyveno 30 metų, išskyrus studijų metus Karaliaučiaus meno akademijoje. Pirmąsias noveles ir apsakymus Š.Kaizer pradėjo rašyti dar besimokydama Tilžės gimnazijoje. Vėliau Tilžėje Š.Kaizer dirbo piešimo mokytoja.

1940 m. Karaliaučiuje buvo išleistas rašytojos romanas *Ir vis naujos dienos* (Und immer neue Tage). Kūrinyje ryškiais meniniais vaizdais buvo aprašyti *Jociškių* dvarelyje vykusieji tikri ir rašytojos pramanyti įvykiai, žmonių likimai nuo didžiojo maro metų (1710) Mažojoje Lietuvoje iki XIX a. pradžios. Šiuo kūriniu autorė išgarsėjo visame vokiečių kalbos plote. 1949 m. pakartotinai išleistas romanas tapo bestseleriu tiražui pasiekus 90 tūkstančių. Daugumos kritikų nuomone, – tai svarbiausias Š.Kaizer darbas. Iki autorės mirties – 1966 m. – išėjo 12 šios knygos leidimų bendru 80 000 egzempliorių tiražu (visų jos darbų bendras tiražas – 100 000 egzempliorių). Už šį romaną Karaliaučiaus universitetas 1944 m. paskyrė Getės fondo Herderio premiją. Tais pačiais metais artėjant Raudonajai armijai pasitraukė į vakarus.

Heinrichas A.Kuršaitis Š.Kaizer pavadino produktyviausia tėvynės rašytoja, kurios kūriniai neleido pamiršti gimtųjų vietų. 1966 m. rašytojos mirties metais, ją dar spėta apdovanoti Rytprūsių kultūros premija. Rašytoja mirė 1966 m. rugsėjo 23 d. Oldenburge.


Vaizdas:Geburtshaus von Charlotte Keyser.JPG|Gimtasis namas Rusnėje


## Nuorodos

* Jociškiai – literatūriškiausia rajono vieta;
* Šarlotė Kaizer sugrįžta į Rusnę;
* Rašytoja iš Rusnės Š.Kaizer niekada nepamiršo gimtinės ;
* Straipsniai susiję su Charlotte Keyser (vok.);
* Rašytojos kūriniai (vok.).

## Šaltiniai
Harapos raštas

**Harapos raštas** arba ***Indo raštas*** – grupė simbolių, rasta Indo slėnio regione ir priskiriama Harapos civilizacijos brandžiajai stadijai (XXVI-XX a. pr. m. e.). Kad šie simboliai yra rašto ženklai, nėra visuotinai sutarta, bet kokie bandymai iššifruoti šį raštą buvo nesėkmingi.

Pirmas rastas Harapos įrašas žinomas nuo 1847 m. (archeologo Alexander Cunningham perpiešimas), o dabar žinoma virš 4000 tokių objektų su šiais simboliais, dalis jų rasta Vidurinėje Azijoje, Mesopotamijoje. Tamilų epigrafas Iravatham Mahadevan, ištyręs ~3700 objektų, nustatė 417 skirtingų ženklų. Jis taip pat nustatė, kad įrašą vidutiniškai sudaro 5 ženklai, o ilgiausią – 17 ženklų. Jo manymu, rašymo seka yra iš dešinės į kairę. Pirmieji tyrinėtojai Harapos raštą laikė Brahmi rašto pirmtaku, bet dabar ši idėja dažniausiai vertinama skeptiškai.

Seniausi įrašai datuojami nuo ankstyvojo Harapos laikotarpio (XXXIII a. pr. m. e.), bet daugiausia randami iš brandžiosios Harapos laikotarpio. Dauguma įrašų rasta ant plokščių, stačiakampių antspaudų, bet taip pat Harapos raštas aptinkamas ir ant įrankių, keramikos, varinių lėkščių. Po XIX a. pr. m. e. Harapos įrašų neberandama, išskyrus keletą diskutuotinų ženklų, rastų Gudžarate (datuojamų XVI a. pr. m. e.). Tamilų mokslininkų nuomone, Harapos raštą primena ženklai ant archeologinių radinių, rastų Pietų Indijoje. Tuo tarpu indų archeologas S. R. Rao teigė, kad Harapos raštas yra seniausia pasaulyje abėcėlė, davusi pradžią finikiečių raštui.

Harapos raštas piktografinis, nors yra ir abstrakčių ženklų. Skirtingų ženklų skaičius (400–600) atitinka įprastus logograminius-skiemeninius raštus.

Harapos rašto dešifravimą riboja tai, kad nerasta jokio dvikalbio teksto, duomenys apie Harapos kalbą ir kilmę yra tik hipotetiniai, nerasta jokių ilgesnių nei 17 ženklų įrašų.

Žymus rusų epigrafas, iššifravęs majų raštą, Jurijus Knorozovas iškėlė versiją, kad Harapos raštas logografinis, o juo užrašyta kalba agliutinacinė, kaip kad dravidų kalbos. Dravidų hipotezę parėmė ir suomių tyrinėtojas Asko Parpola, bandęs gretinti Harapos ir Tamilnade rastus užrašus.

## Taip pat skaitykite
* Neiššifruoti raštai
* Rašto užuomazgos (protoraštas)

## Nuorodos
* Bandymas dešifruoti logogramas
* Ilgiausias įrašas
* BBC straipsnis apie seniausią rastą Harapos rašto egzempliorių
* Straipsnis apie radinius Tamilnade 
* Apie dešifravimo problematiką
Kalibanganas

**Kalibanganas** () – archeologinė vietovė šiaurės vakarų Indijoje, Radžasthano valstijoje, prie Ghagar Hakros upės. Čia rasti miesto griuvėsiai siejami su Harapos civilizacija. Miestas gyvavo ankstyvuoju ir brandžiuoju Harapos laikotarpiais.

Gyvenvietė įtvirtinta, įrengta iš molinių plytų. Tvirtovės siena pradžioje buvo 1,9 m storio, vėliau sustiprinta iki 3,7–4,1 m. Miesto išplanavimas atitinka Mohendžo Daro ar Harapos. Atkasti plytiniai namai, yra ugniaviečių liekanos. Šalia Kalibangano rastas maždaug XXVIII a. pr. m. e. išartas laukas. Mieste rasta keramikos, agato, kriauklių, terakotos, vario dirbinių liekanų, žaislinis vežimas ir jautis, kirvis, varinis keltas (kirstuvas). Taip pat aptiktos kapavietės su žmonių palaikais ir urnomis, antspaudai ir moliniai rutuliai su žmonių figūrėlėmis.

Nustatyta, kad Kalibanganą XXVI a. pr. m. e. sukrėtė stiprus žemės drebėjimas. Miesto išnykimas siejamas su išdžiuvusia upe.

## Literatūra
* B.B. Lal, Jagat Pati Joshi, B.K. Thapar and Madhu Bala: Excavations at Kalibangan: The Early Harappans (1960–1969); New Delhi, Archaeological Survey of India, Jan 2003 , 1st ed., xiv, 340 p.
* Nayanjot Lahiri, Finding Forgotten Cities : How the Indus Civilization was Discovered, Seagull Books, Aug 2006, 410 pages, 1-905422-18-0
* Thapar, B.K. 1975. Kalibangan: a Harappan Metropolis Beyond the Indus Valley, Expedition XVII(2): 13-19.
Nacionalinė kolonijinių Amerikos damų draugija

**Nacionalinė kolonijinių Amerikos damų draugija** () – moterų organizacija Jungtinėse Amerikos Valstijose. Jos narėmis gali būti tik moterys, kurių protėviai „atvyko gyventi į Amerikos koloniją iki 1750 m. ir kurie tarnavo kolonijiniu Amerikos laikotarpiu“. Į NSCDA įeina 45 draugijos narės, turinčios virš 15 tūkst. narių. Organizacijos būstinė yra federalinio laikotarpio name muziejuje *Dumbarton House* Vašingtono (Kolumbijos apygarda) rajone Džordžtaune (*Georgetown*).

## Istorija
Organizacija buvo įkurta 1891 m., netrukus po to, kai buvo įkurta panaši draugija „Kolonijinės Amerikos damos“ (*Colonial Dames of America*, *CDA*). CDA skiriasi tuo, kad ji yra griežtai centralizuota organizacija, kurią kontroliuoja pagrindinis padalinys, įsikūręs Niujorko valstijoje.

Tuo tarpu NSCDA yra valstijų draugijų federacija, sudarančiosios draugijos yra dalinai autonomiškos. Beveik tuo pačiu metu įsikūrė dar viena draugija – „Amerikos revoliucijos dukterys“ (*Daughters of the American Revolution*). Šios draugijos, įsikūrusios po Jungtinių Valstijų šimtmečio jubiliejaus 1876 m. ir po JAV konstitucijos šimtmečio šventimo Niujorke 1889 m., susiformavo paskatintos susidomėjimo JAV praeitimi. Organizacijų tikslas – saugoti istorines kolekcijas, istorinius pastatus, plėtoti švietimą, susijusį su JAV istorija. NSCDA pirmauja istorinių statinių ir vietovių apsaugos, atkūrimo ir propagavimo srityje nuo 1897 m., kai Niujorko draugija ėmėsi saugoti Van Kortlandto namą (*Van Cortlandt House*).

2000 m. lapkritį NSCDA buvo apdovanota prestižine Nacionalinio istorinės apsaugos tresto (*National Trust for Historic Preservation*) premija *Trustee Emeritus Award* už nuopelnus istorinių vietovių apsaugoje. Šiuo metu NSCDA draugijos narės saugo jų nuosavybėje esančius 41 skirtingą valdą, 13 muziejinių kolekcijų. Dar 30 valdų NSCDA remia savanorių ir finansine parama.

NSCDA leidžia periodinį leidinį „*Dames Dispatch*“.

## Nuorodos

* The National Society of The Colonial Dames of America  (svetainė)
Kolonijinės Amerikos damos

**Kolonijinės Amerikos damos** () – moterų organizacija Jungtinėse Amerikos Valstijose, kurios narės gali būti tik moterys, kurių protėviai gyveno Britų Amerikoje nuo 1607–1775 m. ir tarnavo kolonijose užimdami valdininkų, pareigūnų, karininkų pareigas ar kitu reikšmingu būdu.

Organizacijos tikslas yra švietimas JAV istorijos srityje ir istorinių paminklų apsauga. CDA teikia stipendijas podiplominių studijų studentams JAV istorijos srityje. Kasmet CDA teikia premiją autoriui už negrožinę knygą JAV istorijos, politikos ar kultūros tema.

Organizacijos centrinė būstinė yra Mount Vernono viešbučio muziejuje (*Mount Vernon Hotel Museum*) Niujorke. Pastatą organizacija nusipirko 1924 m. CDA turi 34 skyrius (*chapters*) JAV ir užsienyje, kurie vykdo savus švietimo ir istorinės apsaugos projektus.

Organizacija įkurta 1890 m., šiek tiek anksčiau nei dvi panašios draugijos Nacionalinė kolonijinių Amerikos damų draugija (*The National Society of the Colonial Dames of America*) ir „Amerikos revoliucijos dukterys“ (*Daughters of the American Revolution*).

## Nuorodos

* The Colonial Dames of America  (svetainė)
Spaudas

**Spaudas** – įtaisas, kuriuo įspaudžiant reljefą arba dažais daromos bet kokios formos (išskyrus apskritimo) informacinio pobūdžio žymos.

Asmeninius spaudus turi gydytojai, jais patvirtina išrašytus receptus.

Spaudai naudojami, pvz., pašte:
* Proginis datos spaudas – spaudas, skirtas svarbiam įvykiui ar datai paminėti.
* Proginis pirmos dienos datos spaudas – proginis datos spaudas, skirtas naujo pašto ženklo, pašto bloko išleidimo į apyvartą dienai paminėti.

## Nuorodos
Černomorskojė

**Černomorskojė** (; ; ) – miesto tipo gyvenvietė Krymo autonominėje respublikoje. Černomorskojės rajono administracinis centras. Įsikūręs Tarchankutsko pusiasalyje.

2011 m. duomenimis, miestelyje gyveno 10991 gyventojas.

1957 m. Černomorskojei buvo suteiktas miestelio statusas.

## Nuorodos
* Nuotraukų galerija
Ilja Lagutenko

**Ilja Igorevičius Lagutenko** (; g. 1968 m. spalio 16 d. Maskvoje) – sovietų ir rusų roko muzikantas, grupės „Mumij Troll“ lyderis.

## Biografija
Ilja Lagutenko gimė Maskvoje, buvusioje Sovietų Sąjungoje. Netrukus po gimimo mirė jo tėvas ir šeima persikėlė į Vladivostoką. Dainavo vaikų chore, su juo apkeliavo pusę šalies. Tarnavo Rusijos oro laivyne. Ilja dirbo Kinijoje ir Didžiojoje Britanijoje su komercinėmis konsultacinėmis firmomis. 1983 metais jis įkūrė roko grupę „Mumij Troll“.
Duranio imperija

**Duranio imperija** buvo istorinė Afganistano valstybė, 1747 m. įkurta Ahmado Šacho Duranio su sostine Kandaharu. Didžiausio išsiplėtimo metu Duranio imperijai priklausė Afganistanas, šiaurės rytų Iranas, rytų Turkmėnija, didžioji dalis Pakistano, Kašmyras ir keli kiti Indijos regionai. Ahmadas Šachas Duranis užėmė šias žemes iš Puštūnistano, remiamas afganų genčių vadų. XVIII a. antroje pusėje Duranio imperija buvo antra pagal dydį musulmonų valstybė po Osmanų imperijos.

Iki imperijos sukūrimo Puštūnistaną kontroliavo Irano dinastija Afšaridai. Afganų armija pradėjo užkariavimus atėmusi Gaznį ir Kabulą iš vietinių vadų. 1749 m. afganai iš Mogolų atėmė Pakistaną ir Kašmyrą. Po to buvo užimtas Heratas, kurį valdė Šachruchas Afšaras. Po to afganai užėmė sritis į šiaurę nuo Hindukušo. Vis daugiau įvairių genčių perėjo į Šacho Duranio pusę. Jis 4 kartus įsiveržė į Indiją, užėmė Kašmyrą ir Pandžabą. 1757 m. pradžioje jis nusiaubė Delį, bet leido Mogolams nominaliai valdyti toliau, kai jie pripažino Kašmyro ir kitų valdų praradimą.

Apie 1772 m. mirus Ahmadui Šachui Duraniui, įpėdiniu tapo jo sūnus Timūras Šachas, kuris perkėlė sostinę į Kabulą, o Pešavaras tapo žiemos rezidencija. 

Duranio imperija laikoma šiuolaikinio Afganistano pradžia, o Ahmadas Šachas Duranis vadinamas Tautos tėvu.

## Valdovai
* Achmadas Šachas Duranis (1747−1772 m.);
* Timūras Šachas Duranis (1772−1793 m.);
* Zamanas Šachas Duranis (1793−1801 m.);
* Machmudas Šachas Duranis (1801−1803 ir 1809−1818 m.);
* Šudža Šachas Duranis (1803−1809 m.);
## Išnašos
Eyþór Ingi Gunnlaugsson

**Eitouras Ingis Giunleigsonas** (; g. 1989 m. gegužės 29 d.) – Islandijos dainininkas, atstovavęs Islandijai 2013 m. Eurovizijoje Malmėje, Švedijoje, su daina „Ég á líf“. Dainininkas sėkmingai įveikęs konkurso pusfinalį (užėmė 6 vietą), dalyvavo konkurso finale. Jame užėmė 17 vietą su 47 taškais.

## Diskografija

### EP
* 2012 – *Ég á líf: The Malmö Album*

### Singlai
* 2013 – Ég á líf

## Nuorodos

* Apie Eythor Ingi svetainėje ''eurovision.tv'' 

|-
Juan Antonio Samaranch

**Chuanas Antonijas Samarančas** (; 1920 m. liepos 17 d. Barselonoje – 2010 m. balandžio 21 d. Barselonoje) – ispanų politikas, diplomatas ir verslininkas, septintasis Tarptautinio olimpinio komiteto (TOK) prezidentas (1980–2001 m.), vienas žymiausių XX amžiaus olimpinio judėjimo veikėjų.

## Biografija
Kilęs iš turtingos šeimos, mokėsi Barselonos privačioje vokiškoje mokykloje. Prasidėjus pilietiniam karui pašauktas tarnauti sanitaru į respublikonų armiją, tačiau netrukus pabėgo į Prancūziją, o grįžęs įstojo į frankistų Falangą. Žlugus respublikai, mokėsi IESE verslo mokykloje, dirbo laikraščio „*La Prensa*“ sporto skyriuje, šeimos valdomame tekstilės versle.

1955–1962 m. Ch. Samarančas buvo Barselonos savivaldybės tarybos patarėjas sportui, nuo 1967 m. iki F. Franko diktatūros žlugimo 1977 m. – Ispanijos parlamento žemųjų rūmų narys. 1973 m. tapo Katalonijos provincijos parlamento pirmininku, 1977–1980 m. buvo Ispanijos ambasadorius Tarybų Sąjungoje ir Mongolijoje.

Nuo 1963 m. jis buvo Ispanijos aukščiausios sporto tarybos pirmininkas. 1966 m. F.Frankas paskyrė Ch. Samarančą Ispanijos NOK pirmininku, taip pačiais metais jis išrinktas Tarptautinio olimpinio komiteto nariu, o 1974–1978 m. buvo TOK viceprezidentas.

1980 m. 83-čioje TOK sesijoje, vykusioje prieš Maskvos olimpines žaidynes, Ch. Samarančas jau po pirmojo balsavimo etapo išrinktas septintuoju TOK prezidentu. Užėmęs šias pareigas jis radikaliai pakeitė ir atgaivino TOK veiklą. Jo iniciatyva Šveicarijos konfederacija suteikė TOK būstinei tarptautinės organizacijos statusą, JT pripažino TOK nepriklausomybę ir teisę rengti olimpines žaidynes bet kuriame pasaulio krašte be jokio politinio spaudimo, įsteigė Tarptautinį sporto teismą, priimta Tarptautinė konvencija olimpinėms emblemoms apsaugoti. Bene svarbiausia reforma- profesionalų dalyvavimas olimpinėse žaidynėse ir varžybų sukomercinimas.

1991 m. rugsėjo 18 d. TOK posėdyje Berlyne Ch. Samarančas paskelbė Vykdomojo komiteto sprendimą dėl Lietuvos TOK sugrąžinimo į TOK ir pakvietė Lietuvos sportininkus dalyvauti Albervilio žiemos ir Barselonos vasaros olimpinėse žaidynėse.

Už tarptautinius nuopelnus Ispanijos karalius Chuanas Karlosas I 1991 m. gruodžio 31 d. suteikė Ch. Samarančui markizo titulą. 2001 m. liepos mėn, iki gyvos galvos išrinktas TOK Garbės prezidentu.

Ch. A. Samarančas du kartus (1992 ir 1997 m.) lankėsi Lietuvoje. Jis buvo apdovanotas Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino 1-ojo laipsnio ordinu.

## Nuorodos
* Ch. A.Samarančas: “Norėčiau, kad būtumėte labai vieningi!”

## Šaltiniai

|-
Riva (grupė)

**„Riva“** – Jugoslavijos pop grupė, kuri 1989 metais laimėjo „Eurovizijos“ dainų konkursą. Grupė įkurta Zagrebe 1988 metais ir tais pačiais metais ji debiutavo muzikos festivalyje *Zagrebfest* su daina „Zadnja suza“. 1989 m. su daina „Rock me“ laimėjo nacionalinę atranką, o vėliau ir „Eurovizijos“ dainų konkursą. Tais pačiais metais grupė užėmė ketvirtą vietą Nešvilio (JAV) festivalyje.

1991 metais grupė iširo, nariai tęsė solinę karjerą.

## Nariai
* Emilija Kokić – vokalas
* Dalibor Musap – klavišiniai, vokalas
* Nenad Nakić – bosinė gitara, vokalas
* Zvonimir Zrilić – gitara, vokalas
* Boško Colić – būgnai
Teddy Scholten

**Dorothea Margaretha „Teddy“ Scholten** (mergautinė pavardė *Van Zwieteren*; 1926 m. gegužės 11 d. – 2010 m. balandžio 8 d.) – olandų dainininkė, 1959 m. Eurovizijos nugalėtoja.

1959 metais atstovavusi Nyderlandams, laimėjo 1959 m. Eurovizijos dainų konkursą su daina „Een beetje“. Muziką dainai sukūrė Dick Schallies, žodžius sukūrė Willy van Hemert.

Su vyru Henk Scholten ji įrašė keletą albumų, iš jų daugelis dainų skirta vaikams. Šeštajame-septintajame dešimtmečiuose ji dalyvavo populiariuose Nyderlandų televizijos šou. 1965 ir 1966 metais ji vedė Nacionalinę dainų šventę.
Kuli kultūra

**Kuli kultūra** – priešistorinė kultūra, gyvavusi dabartinio Pakistano teritorijoje apie 2500–2000 m. pr. m. e. Jos keramika ir kiti archeologiniai radiniai yra labai panašūs į Indo slėnio civilizacijos, todėl nėra tvirtai žinoma, ar tai buvo atskira kultūra, ar tik vietinė Indo slėnio civilizacijos variacija. Kultūra pavadinta pagal archeologinę radimvietę, kurią rado Aurel Stein.

Yra žinoma daugiau kaip 100 šios kultūros gyvenviečių, tačiau iš jų labai nedaug atkastos. Kai kurios yra nedidelio miesto dydžio ir panašios į Indo slėnio civilizacijos gyvenvietes. Paprastai pastatytos strateginėse vietose, ant kalvų, netoli užtvankų. Namai pastatyti iš vietinio akmens, šalia gatvių. Gatvės dažnai grįstos. Didžiausias miestas, Murda Sang, užima apie 35 hektarus. Kuli kultūros žmonės gyveno jame paskutinieji, tačiau pats miestas įkurtas anksčiau.

Kuli kultūros ekonomikos pagrindas buvo žemės ūkis. Užtvankos šalia daugumos gyvenviečių leidžia spręsti apie ganėtinai išvystytą vandens reguliavimo sistemą.

Iš keramikos dirbinių yra atrasta nedidelių gertuvių, puodelių, indų, aukštų vazų. Didesni indai kartais išpiešti. Visada naudoti juodi dažai, ant rausvų paviršių. Kiti dažni radiniai yra zebu jaučių ir moterų statulėlės. Moterys juose stipriai stilizuotos, tačiau matomos sudėtingos šukuosenos ir asmeniniai papuošalai (karoliai, apyrankės – „bangle“ ir panašiai). Jaučių statulėlės dažnai išpieštos.

Kuli kultūra naudojo varį ir bronzą.

## Nuorodos ir šaltiniai
* ancientworlds.net The Kulli Culture 

### Išnašos
Amris

**Amris** – archeologinė vietovė Pakistane, Sindho provincijoje, 110 km į šiaurę nuo Haidarabado. Priskiriama Indo slėnio civilizacijos ankstyvajai stadijai; šis miestas buvo apgyvendintas 4 tūkstantmečio viduryje (klestėjimo laikotarpis maždaug tarp XXXVI ir XXXIII a. pr. m. e.). Amrio vietovė yra į rytus nuo ankstyviausių šio regiono gyvenviečių, rastų Beludžistane (7-5 tūkstm. pr. m. e.).

Amris įsikūręs 8 ha plote dešiniojoje Indo upės pakrantėje. Rasta savitos keramikos pavyzdžių: dauguma jos pagaminta dar nenaudojant žiedimo technologijos, nors taip pat yra ir žiestų, plonasienių indų, dekoruotų tamsiomis geometrinėmis figūromis. Taip pat aptikta vario dirbinių, keraminių vėrinių, akmeninių ginklų. Pastatai pastatyti iš molinių plytų. Vėlyvojoje miesto stadijoje juntama Harapos įtaka – atsiranda keramika su figūriniais piešiniais, ypač jaučių atvaizdais. 3 tūkstantmečio antrojoje pusėje Harapos stilius ima dominuoti, o vėliau (XXIV–XIX a. pr. m. e.) tampa vieninteliu. 2 tūkstantmetyje pr. m. e. Amrio reikšmė sumenko, jį nustelbė Mohendžo Daras, čia įsikūrė Džhukaro kultūros žmonės.

Amrio radiniai leidžia teigti, kad Harapos civilizacija nebuvo tiesioginė Amrio kultūros pasekėja, o šios kultūros vystėsi atskirai, Harapos kultūra Amryje įsigalėjo palaipsniui.

## Literatūra
* J.M. Casal *Fouilles d’Amri*, Paris 1964
Meluha

**Meluha** (kitaip **Meluhha, Melucha, Meluchcha**) – tolimas kraštas, žinomas iš rašytinių šaltinių kaip Šumero prekybos partneris, su kuriuo buvo vykdoma jūrų prekyba viduriniajame Bronzos amžiuje. Meluhos lokalizacija iki šiol nėra nustatyta.

Šumerų tekstuose dažnai vartojami trijų prekybos vietovių, su kuriomis turėta svarbių prekybinių ryšių, vardai: Maganas, Dilmunas ir Meluha. Maganas paprastai tapatinamas su Omanu. Tačiau tai identifikuojama remiantis asirų šaltiniais. Pagal šumerus, galbūt tai yra Omanas. Į Dilmuną patekdavo prekės, kaip manoma, iš Bahreino salų, Saudo Arabijos Rytų Provincijos, Omano, Persijos įlankos Irano pakrantės. Meluhos lokalizacija yra diskutuojama. Dalis šiuolaikinių tyrinėtojų ją priskiria Harapos civilizacijai dėl intensyvių prekybos ryšių tarp Šumero ir šio regiono. Sezamo aliejus tikriausiai buvo importuojamas iš Indo slėnio į Šumerą: šumerų kalboje šis aliejus vadinamas *illu* (akadų: *ellu*). Pietų Indijoje dravidų kalbose *el* ar *ellu* reiškia sezamą.

Randama daug Harapos antspaudų ir svorio matavimo priemonių Mesopotamijos miestų vietovėse. Didelės vertės preke buvo laikoma mediena, ypač juodmedžio, gabenta dideliais laivais. Taip pat pasirodo ir prabangos prekės, tokios kaip *lapis lazuli* mineralai, kasti Harapos kolonijoje Šortugajuje (Badachšanas, šiaurės Afganistane) ir transportuoti į Lothalį, uostą Gudžarate, vakarų Indijoje, iš čia toliau gabenti į Omaną, Bahreiną ir Šumerą.

Eilė tyrinėtojų mano, kad šumerai Meluha vadino Indo slėnio civilizaciją. Iš ankstyvųjų tekstų (apie 2200 m. pr. m. e.) sprendžiama, kad Meluha yra rytuose, Indo slėnyje ar Indijoje. Rašoma, kad Sargonas Akadietis *„sugriovė miestus iki pat jūros kranto. [[Akadas|Akado]] uoste jis švartavo laivus iš Meluhos ir Magano“*. Tačiau daug vėlesniuose tekstuose, aprašančiuose Asirijos karaliaus Ašurbanipalo (668–627 m. pr. m. e.) žygius, kuomet seniai nebeegzistavo Indo slėnio civilizacija, atrodo, Meluha randama kažkur netoli Egipto, Afrikoje.

Yra daug archeologinės medžiagos, įrodančios buvus prekybinių ryšių tarp Mesopotamijos ir Indo slėnio. Būdingi Harapos moliniai antspaudai, naudoti prekių ryšulių žymėjimui. Tokių antspaudų iš Indo slėnio daug rasta Ūre ir kitose Mesopotamijos vietose.

## Nuorodos

* Meluha
Bronislovas Penkauskas

**Bronislovas Penkauskas** (1907 m. spalio 13 d. Krasnojarske – 1962 m. balandžio 18 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas patologas, pedagogas.

## Biografija

1931 m. baigė Irkutsko medicinos institutą. 1938 m. medicinos mokslų daktaras.

1931–1935 m. dirbo Krasnojarske gydytoju, medicinos technikumo direktoriumi. 1935–1942 m. dėstė Voronežo medicinos institute, 1938 m. docentas. 1942–1944 m. Krosnojarsko medicinos instituto direktorius. 1945–1947 m. Lietuvos TSR sveikatos apsaugos liaudies komisaro, ministro pavaduotojas, 1947–1957 m. ministras. 1945–1960 m. Vilniaus universiteto bendrosios patalogijos katedros vedėjas. 1957–1962 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto direktorius.

1952–1958 m. LKP CK narys. 1951–1959 m. LTSR Aukščiausiosios Tarybos deputatas.

## Įvertinimas

* LTSR nusipelnęs gydytojas, 1957 m.

## Šaltiniai
Afšaridų dinastija

**Afšaridų dinastija** buvo tiurkų kilmės Irano dinastija iš Chorasano, valdžiusi Persiją XVIII a. Dinastija įkurta 1736 m., kai Nader Šachas nuvertė paskutinį Safavidų valdovą ir pasiskelbė Irano šachu. Valdant Naderui Irano teritorija smarkiai išsiplėtė, ko nebuvo nuo Sasanidų imperijos laikų. Po jo mirties valstybę pasidalino Zandai ir Duraniai, Afšaridai valdė tik Chorasaną. Galiausiai dinastiją nuvertė Mohamadas Chanas Kvadžaras 1796 m.

Dinastijos pavadinimas kilo nuo tiurkų afšarų genties, kuriai priklausė Naderas. Ši gentis persikėlė iš Turkestano į Azerbaidžaną XIII a. Šachas Abasas I Didysis perkėlė afšarus į Chorasaną, kad jie gintų sienas nuo uzbekų XVIII a.

## Išnašos
Vachano koridorius

**Vachano koridorius** – siauras platumos ruožas Afganistane, kuris sudaro sausumos kelią tarp Afganistano ir Kinijos. Koridorius yra ilgas ir siauras, 220 km ilgio, 16–64 km pločio. Jis priklauso Badachšano provincijai ir skiria Kalnų Badachšaną Tadžikijoje nuo Chaiber Pachtunchvos ir Gilgito-Baltistano Pakistane.

Vachano koridorius yra „Didžiojo žaidimo“, Rusijos ir Didžiosios Britanijos kovos dėl Vidurinės Azijos, politinis palikimas. 1873 m. susitarimu tarp Rusijos ir Didžiosios Britanijos, 1893 m. susitarimu tarp Afganistano ir Didžiosios Britanijos Vachano teritorija buvo padalinta. Piandžo ir Pamyro upės tapo siena tarp Afganistano ir Rusijos imperijos šiaurėje, o pietuose Durando linija skyrė Afganistaną nuo Britų Indijos. Likusi siaura teritorija tarp imperijų buvo pavadinta Vachano koridoriumi XX a. Jame gyvena 12 tūkst. žmonių.

Siauresne prasme Vachano koridoriumi vadinamas kelias palei Piandžo ir Vachano upes į Kiniją. Šiaurinė Vachano koridoriaus dalis vadinama Afganų Pamyru.

## Išnašos
Gintarų pilkapynas

**Gintarų pilkapinyno vieta** – buvę pilkapiai rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Gintaruose (Kartenos seniūnija), 1,55 km į šiaurės rytus nuo Kartenos, Minijos kairiojo kranto terasoje.

Valstybės saugomo kultūros paminklo – Gintarų kapinyno šiaurinė dalis. Į vakarus yra Gintarų senovės gyvenvietė, 120 m į rytus – Gintarų piliakalnis-dvarvietė.

## Vieta
Pilkapynas buvo įrengtas slėnio terasos pakilumoje. Teritorija apsodinta pušynu. Palei rytinį pakraštį praeina kaimo kelias (Pušyno g.). Pilkapių žymių nebesimato (pilkapynas sunaikintas XX a. viduryje – antroje pusėje).

## Tyrimai
1967 m. išaiškino, 1977 m. tyrinėjo Ignas Jablonskis. 

Ištirtas smarkiai suardytas pilkapis. Jo šiauriniame krašte, akmenų vainiko išorinėje pusėje, aptiktas suardytas degintinis kapas, kuriame nedidelėje, sudužusioje, lipdyto molio urnoje buvę palaidoti degintiniai kaulai, susemti iš laužavietės kartu su suodžiais ir angliukais. Pačiame pilkapyje kapų nerasta, tačiau išmestose žemėse aptikti degintiniai kaulai liudija, kad čia būta ir daugiau kapų.

Pilkapis datuojamas I tūkstantmečio iki Kr. pabaiga.

Radinius saugo Kretingos muziejus.

## Literatūra
* Julius Kanarskas. Kartenos apylinkių proistorė. - Lietuvos lokaliniai tyrimai. - Vilnius, 2002/05. - T. 1 (2). - P. 198–200

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Kartenos apylinkių proistorė
Gintarų senovės gyvenvietė

**Gintarų senovės gyvenvietė** yra rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Gintaruose (Kartenos seniūnija), 1,5 km į šiaurės rytus nuo Kartenos, Minijos kairiojo kranto terasoje.

Valstybės saugomo kultūros paminklo – Gintarų kapinyno šiaurės vakarinė dalis. Į rytus yra Gintarų pilkapių vieta, 250 m – piliakalnis-dvarvietė.

## Vieta
Įrengta slėnio terasos vakariniame pakraštyje. Teritorija dirvonuoja, dalis apsodinta pušimis ir apaugusi lapuočiais medžiais. Į vakarus - pietvakarius nuo senovės gyvenvietės prasideda platus Minijos slėnis.

## Tyrimai
1976 m. žvalgė Ignas Jablonskis. 

Aptikti medinio pastato pėdsakai. Jo siena buvusi statmenų, vienas šalia kito į žemę sukaltų pusiau perskeltų nedidelių rąstų. Pietiniame gale šalia sienos atidengta 70 cm gylio židinio duobė, kurioje rasta degėsių ir vėlyvajam geležies amžiui būdingų apdegusių žalvarinių dirbinių fragmentų.

Datuojama X - XII a.

## Šaltiniai
Who See

**Who See?**, taip pat žinomas kaip **Who See Klapa** – Juodkalnijos hiphopo duetas iš Kotoro įlankos. Grupės nariai – Dedduh (Dejan Dedović) ir Noyz (Mario Đorđević). 2007 m. jie išleido debiutinį albumą „Sviranje kupcu“.

## 2013 m. Eurovizija

2012 m. gruodį Juodkalnijos transliuotojas RTCG paskelbė, kad šaliai atstovaus Who See ir Nina Žižič su daina „Igranka“. Atstovai dalyvavo pirmajame Eurovizijos konkurso pusfinalyje, bet į finalą nepateko.

## Diskografija

### Albumai
* *Sviranje kupcu* (2007 m.)
* *Krš i drača* (2012 m.)
* *Nemam ti kad* (2014 m.)

## Nuorodos

* 

|-
Sutkagen Doras

**Sutkagen Doras** – archeologinė vietovė, siejama su Indo slėnio civilizacija, esanti pietvakarių Pakistane, Makrano krante, prie Dešto upės, 45 km nuo Arabijos jūros. Miesto klestėjimo laikotarpis buvo maždaug 2000 m. pr. m. e.; tai toliausiai į vakarus nutolęs žinomas Harapos kultūros miestas.

Miestas užėmė 4,5 ha plotą, jį tradiciškai sudarė tvirtovė ant kalno ir žemutinis miestas. Citadelės siena sudaryta iš akmenų, nelygi, siekia iki 7,5 m storio. Sutkagen Dore rasti 127 titnaginiai skustuvai, akmeninių indų, keramikos, varinių ir akmeninių ietigalių, kriauklių vėrinių. Čia taip pat rastas varinis–bronzinis diskas, siejamas su Baktrijos-Margianos kultūra.

Nors dabar Sutkagen Doras yra apsuptas sausumos, spėjama, kad senovėje jis galėjo būti pasiekiamas laivybine upe. Tai buvo prekybinis centras, keliais sujungtas su Lothaliu, Dholavira.

Sutkagen Dorą 1875 m. atrado Major E. Mockler. 1928 m. vietovę kasinėjo Aurel Stein.

## Literatūra
* Possehl, Gregory L. (2003). *The Indus Civilization: A Contemporary perspective* ([3rd printing]. ed.). New Delhi: Vistaar Publications. pp. 79–80. ISBN 8178292912.
* McIntosh, Jane R. (2008). *The Ancient Indus Valley: New Perspectives*. Santa Barbara, Calif.: ABC-CLIO. p. 169. ISBN 9781576079072.
* Shendge, Malathi J. (2003). *The Civilized Demons: The Harappans in Rigveda*. Abhinav Publications. p. 209. ISBN 8170170648.
* Singh, Upinder (2008). *A History of Ancient and Early Medieval India: from the Stone Age to the 12th century*. New Delhi: Pearson Education. p. 167. ISBN 9788131711200.
* Singh, Sarva Daman (1968). *Ancient Indian Warfare With Special Reference To The Vedic Period*. Brill Archive. p. 122.