open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Voltos-Nigerio kalbos

**Voltos-Nigerio kalbos** – Nigerio-Kongo kalbų šeimos kalbų grupė, priskiriama Voltos-Kongo kalboms. Jomis kalbama Afrikos Gvinėjos miškų zonoje dabartinėje pietų Nigerijoje, pietryčių Ganoje, pietų Toge ir pietų Benine. Kai kuriuose šaltiniuose jos laikomos Kva kalbų grupės dalimi (todėl vadinamos **Rytų Kva kalbomis**) arba Benuės-Kongo kalbų grupės dalimi (todėl vadinamos **Vakarų Benuės-Kongo kalbomis**). Šiuo metu jas linkstama išskirti kaip trečiąją, tarpinę, Pietų Voltos kalbų atšaką.

Šiomis kalbomis kalba apie 50 mln. žmonių. Žinomiausios ir daugiausia vartojamos kalbos yra jorubų kalba, igbų kalba, eve kalba.

## Klasifikacija
Išskiriamos šios Voltos-Nigerio kalbos ir kalbų grupės:
# akpes kalba
# adžere–ahan kalbos
# gbe kalbos: joms priklauso eve kalba, fonų kalba;
# joruboidų kalbos: joms priklauso jorubų kalba, igala kalba, ifių kalba, ede kalba. Kartu su 5, 6 ir 7 grupuojamos kartu kaip YEAI kalbos;
# edoidų kalbos: joms priklauso binių kalba;
# akoko kalba
# igboidų kalbos: joms priklauso igbų kalba;
# nupoidų kalbos: joms priklauso nupių kalba. Kartu su 9 ir 10 grupuojamos kartu kaip NOI kalbos;
# oko kalba
# idomoidų kalbos: joms priklauso idoma kalba.
Gbe kalbos

**Gbe kalbos** – Nigerio-Kongo kalbų šeimos kalbų grupė, priskiriama Voltos-Kongo kalboms. Jomis kalbama Afrikos Gvinėjos miškų zonoje dabartiniame pietų Toge ir pietų Benine bei pietryčių Ganoje. Jos laikomos Kva kalbų grupės dalimi arba atskiros Voltos-Nigerio kalbų grupės dalimi.

Seniau šios kalbos buvo vadintos vienos iš kalbų vardu: eve kalbomis ar adžų kalbomis. Nuo 1980 m. priimta jas vadinti terminu gbe, kuris visose šiose kalbose reiškia „kalbą“.

Šiomis kalbomis kalba apie 8 mln. žmonių. Žinomiausios ir daugiausia vartojamos kalbos yra eve kalba, fonų kalba, adžų kalba.

## Klasifikacija
Gbe kalbų klasifikacija yra sudėtinga dėl daugybės dialektų, sudarančių vieną dialektų kontinuumą. Dialektų paprastai priskaičiuojama apie 50, tačiau nėra vieningai nutarta, kaip šiuos dialektus grupuoti į atskiras kalbas. Dažniausiai lingvistikoje remiamasi Capo 1988 m. pasiūlyta klasifikacija, kuria dialektai grupuojami į 5 grupes:

# eve kalba (*Ɛ̀ʋɛ̀ gbè*) – gausiausia dialektų grupė, kuria kalba apie 3 mln. žmonių. Jai priskiriami dialektai yra *Adán, Agu, Avɛ́no, Awlan, Dayin, Fodome, Gbín, Hó, Pecí (Kpesi), Kpándo, Kpelen, Tɔwun, Vhlin, Vo, Vɛ́, Wancé, Wací*. Ethnologue *Waci, Peci* ir *Wudu* dialektus išskiria kaip atskiras kalbas;
# gen kalba (*Gɛn gbe*) - kalbama Togo rytinėje pakrantėje. Jai priskiriami dialektai agoi/glidži, Anexo. Taip pat kartais gen kalbai priskiriami ir eve dialektai *Gbín, Hó, Pecí (Kpesi), Kpelen, Vhlin*
# adžų kalba (*Aja gbe*) kalbama krašto gilumoje Benine ir Toge. Išskiriami *Dogbo, Hwe, Sikpi, Tado, Tala* dialektai;
# fonų kalba (*Fɔn gbè*) – antroji pagal gausumą dialektų grupė, kuria kalba beveik 2 mln. žmonių. Jai priskiriami *Agbome, Ajra, Arohun, Ci, Gun, Maxi, Daxe, Gbekon, Gbokpa, Kpase, Movolo, Seto* ir *Weme* dialektai. Ethnologue Ci, Gun, Maxi, Daxe, Weme dialektus traktuoja kaip atskiras kalbas.;
# fla-fera kalbos: smulkios kalbos, kuriomis kalbama Benino pakrantėje. Capo išskiria šias kalbas: *Alada, Ayizɔ, Gbési, Kotafon, Tsáphɛ, Sɛ, Tɔfin, Tɔli, Phelá, Phla*. Ethnologue alada ir toli kalbas traktuoja kaip gun kalbos dialektus.

Alternatyvi klasifikacija yra pasiūlyta Kluge 2011 m., kuria išskiriamos tik trys grupės:
# Vakarinė gbe – apytikriai atitinka eve ir gen kalbų grupes, mat egzistuoja visa eilė dialektų, kurie gali būti priskiriami tiek vienai, tiek kitai kalbai;
# Centrinė gbe – apytikriai atitinka adžų kalbą;
# Rytinė gbe - apytikriai atitinka fonų ir fla-fera kalbų grupes.
Providenija

**Providenija** (, ) – miesto tipo gyvenvietė Rusijoje, Čiukotkoje, Čiukčių pusiasalio rytiniame gale, prie Beringo jūros Providenijos užutėkio. Rajono centras. Yra uostas prie šiaurės jūrų kelio, oro uostas. Maisto, odos apdirbimo pramonė. Veikia cerkvė, vidurinė ir profesinės mokyklos, krašto muziejus.

## Istorija

Po to, kai 1660 m. Providenijos užutėkį atrado Kurbatas Ivanovas, čia ėmė kurtis prekybininkų ir banginių medžiotojų žiemavietės. XX a. pr. veikė anglių papildymo bazė. 1937 m. pradėta uosto ir gyvenvietės statyba. 1946 m. oficialiai įkurta Providenijos gyvenvietė. Buvo parengtas planas Provideniją paversti miestu, kuriame gyventų 20 tūkst. gyventojų, bet dėl ekonominių aplinkybių tai neįvyko.

## Šaltiniai
LSMU Farmacijos fakultetas

**Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Farmacijos fakultetas** – vienas LSMU Medicinos akademijos fakultetų, kuriame ruošiami farmacijos specialistai.

## Istorija
Tarpukarinio Lietuvos universiteto Medicinos fakultete buvo įsteigtas Farmacijos skyrius, kuriame buvo paruošti 158 vaistininkai chemikai. Jo pradininkas buvo Petras Raudonikis. 

1951 m. KMI įkurtas Farmacijos-stomatologijos fakultetas. Pirmasis fakulteto dekanas buvo prof. B. Šiaulis, vadovavęs ir Farmacinės chemijos katedrai. Vėliau fakulteto dekanais dirbo prof. A. Vileišis, doc. I. Riauba, doc. V. Rimkevičiūtė, doc. L. Steponavičius. Veikė dvi farmacijos katedros: farmakognozijos ir botanikos katedrai vadovavo prof. Kazimieras Grybauskas, vaistų technologijos ir Galeno preparatų katedrai – prof. A. Raudonikis, o nuo 1950 m. – doc. Eduardas Kanopka. 1959 –1956 m. veikė neakivaizdinis skyrius, kurį baigė 237 provizoriai.

1968 m. Farmacijos-stomatologijos fakultetas padalintas į du savarankiškus fakultetus.  Farmacijos fakulteto dekanu tapo doc. A. Toliušis, 1972–1977 m. dekanu buvo prof. Antanas Praškevičius, 1977–1991 m. – doc. Eduardas Tarasevičius, 1991–1996 m.– doc. F. Malinauskas, 1996 – 2007 prof. habil. dr. P. Vainauskas, 2007 – 2017 m. prof. dr. Vitalis Briedis.

Šiuo metu fakultetui vadovauja prof. dr. Ramunė Morkūnienė.

## Padaliniai
Šiuo metu farmacijos fakultetui priklauso:

* **Analizinės ir toksikologinės chemijos katedra**
** Katedros vedėjas – prof. dr. Liudas Ivanauskas
* **Farmakognozijos katedra**
** Katedros vedėjas – prof. dr. Sonata Trumbeckaitė
* **Klinikinės farmacijos katedra**
** Katedros vedėjas – prof. dr. Vitalis Briedis
* **Vaistų chemijos katedra**
** Katedros vedėjas – prof. dr. Ramunė Morkūnienė
* **Vaistų technologijos ir socialinės farmacijos katedra**
** Katedros vedėjas – prof. dr. Jurga Bernatonienė
* **Farmacinių technologijų institutas**
** Instituto vadovas – prof. dr. Valdas Jakštas

## Nuorodos
* Oficiali fakulteto svetainė
Prancūzijos Dahomėja

**Dahomėjos kolonija** () buvo Prancūzijos kolonija, Prancūzijos Vakarų Afrikos dalis.

## Istorija

Iki XIX a. pabaigos Vergų krante dominavo Dahomėjos karalystė, tapusi stambiausia vergų prekybininke regione.
1863 m. pasirašę sutartį su maža pakrantės karalyste Hogbonu, prancūzai įkūrė čia Porto Novo protektoratą. Kuomet jų armija 1894 m. nukariavo Dahomėją, jos teritorija prijungta prie Porto Novo ir įkurta Dahomėjos kolonija.

1894–98 m. Prancūzija konkuravo su Britų imperija šiauriniame Borgu karalystės regione. Galiausiai ryžtasi pasidalinti karalystę, didesniąją jo dalį prijungiant prie Dahomėjos kolonijos. Taip nustatyta šiaurės rytinė siena. 1885 ir 1899 m. sutartimis su Vokietija, buvo pasidalintos gurų teritorijos šiaurės vakaruose ir nustatytos sienos su Vokietijos Togolandu. 1909 m. galutinai nustatyta šiaurinė siena su Aukštutinės Voltos kolonija.

1904 m. Dahomėja įjungta į Prancūzijos Vakarų Afriką, kurioje išliko per visą savo egzistavimo laikotarpį. Prancūzų valdymo laikais buvo išsaugotos tradicinės monarchijos, buvo gerinama šalies infrastruktūra, augo naujai pastatytas kolonijos uostas Kotonu.

Po Antrojo pasaulinio karo 1946 m. Dahomėja tapo Prancūzijos užjūrio teritorija su savo parlamentu. Ji buvo atstovaujama Prancūzijos parlamente. Prancūzijos užjūrio teritorijų sąrangos peržiūra prasidėjo 1956 m. liepos 23 d., priėmus Pagrindinį Įstatymą (*Loi Cadre*). Po šio įstatymo priėmimo Prancūzijos parlamentas 1957 m. pradžioje patvirtino pertvarkymus, kuriais atskiroms teritorijoms buvo suteiktos savivaldos teisės.

1958 m. gruodžio 04 d. Dahomėja buvo reorganizuota į savivaldžią Dahomėjos Respubliką, priklausiusią Prancūzijos Bendrijai. Ši respublika 1960 m. rugpjūčio 1 d. tapo visiškai nepriklausoma.
Dahomėjos Respublika

**Dahomėjos Respublika** () buvo Afrikos valstybė, 1952–75 m. egzistavusi dabartinio Benino teritorijoje.

## Istorija

Nuo XIX a. pabaigos respublikos teritorija buvo valdoma kaip Prancūzijai priklausanti Dahomėjos kolonija. 1958 m. gruodžio 04 d. Dahomėja buvo reorganizuota į savivaldžią respubliką, priklausiusią Prancūzijos Bendrijai. Ši respublika 1960 m. rugpjūčio 1 d. tapo visiškai nepriklausoma.

Nuo pat susikūrimo valstybėje nenusistovėjo stabili politinė padėtis. Šalies politikoje, kaip ir daugumos kitų Afrikos valstybių atveju, vyravo regionalizmas, o atskiros etninės grupės diktavo savo politiką. Todėl svarbiausi respublikos lyderiai atstovavo skirtingus šalies regionus ir varžėsi tarpusavyje. Tarp jų svarbiausi buvo Hubert Maga iš Borgu istorinio regiono, apjungęs šiaurines Benino grupes, Sourou-Migan Apithy iš Porto Novo atstovavo pietrytinį Beniną, o Justin Ahomadégbé-Tomêtin – vis dar įtakingą Dahomėjos karalystės monarchiją.

Ši etninė nesantaika nulėmė, kad nuo 1963 m., kai buvo nuverstas pirmasis prezidentas Hubert Maga, respublikoje įvyko net 6 kariniai perversmai. Todėl prezidentų kaita buvo labai dažna. Paskutinis perversmas įvyko 1972 m., kurio metu į valdžią atėjo Benino liaudies revoliucinės partijos lyderis majoras Mathieu Kérékou. Jis pradėjo socialistinę politiką, mažino įtampą tarp etninių grupių, įtvirtino stabilumą. 1975 m. jis pakeitė šalies pavadinimą į Benino Liaudies Respubliką.

## Prezidentai
Iki 1960 m. nepriklausomybės Dahomėjos Respublikos valdytoju buvo René Tirant, kuris titulavosi aukštuoju komisaru (). Nuo 1960 m. prezidentų sąrašas buvo:
* 1960–1963 Hubert Maga
* 1963–1964 Christophe Soglo (laikinosios vyriausybės vadovas);
* 1964–1965 Sourou Migan Apithy
* 1965–1965 Justin Ahomadegbé (einantis pareigas)
* 1965 Tahirou Congacou (einantis pareigas)
* 1965–1967 Christophe Soglo (pakartotinai)
* 1967 Jean-Baptiste Hachème
* 1967 Maurice Kouandété
* 1967–1968 Alphonse Alley
* 1968–1969 Émile Zinsou
* 1969 Maurice Kouandété (pakartotinai)
* 1969–1970 Paul-Émile de Souza
* 1970–1972 Hubert Maga (pakartotinai)
* 1972 Justin Ahomadegbé (pakartotinai)
* 1972–1975 Mathieu Kérékou
LSMU Gyvūnų mokslų fakultetas

**Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Gyvūnų mokslų fakultetas** – Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Veterinarijos akademijos fakultetas. Dirba 80 darbuotojų, o studijuoja apie 300 studentų.

## Istorija
Tuometinės Lietuvos veterinarijos akademijos Zootechnikos fakultetas įkurtas 1946 metais. 1976 metais Zootechnikos fakultetas pavadintas Zooinžinerijos fakultetu. 1982 metais akademijos kvartale iškilo zooinžinerijos korpusas su įrengtomis auditorijomis ir laboratorijomis. 1983 metais šiame fakultete įkurta pedagoginė grupė, kurioje studentai papildomai mokosi pedagogikos ir psichologijos. 1992 metais po reorganizacijos fakultetas pavadintas Gyvulininkystės technologijos fakultetu. 2010 m. susijungus Kauno medicinos universitetui ir Lietuvos veterinarijos akademijai tapo naujai susikūrusio Lietuvos sveikatos mokslų universiteto dalimi. Nuo 2019 m. LSMU Gyvūnų mokslų fakultetas.

## Katedros
Šiuo metu gyvūnų mokslų fakultetui priklauso:

* **Gyvūnų mitybos katedra**
** Katedros vedėjas – doc. Rolandas Stankevičius
* **Gyvūnų veisimo katedra**
** Katedros vedėja – prof. dr. Vida Juozaitienė
* **Biologinių sistemų ir genetinių tyrimų institutas**
** Vadovė - doc. Rasa Ugenskienė
* **Gyvūnų auginimo technologijų institutas**
** Vadovė - prof. Elena Bartkienė

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali fakulteto svetainė
Paula Seling

**Paula Seling** (g. 1978 m. gruodžio 25 d. Baja Marėje) – Rumunijos muzikantė. Ji išleido daugiau kaip trylika albumų (įskaitant ir tris Kalėdų albumus) ir daugiau nei dvidešimt singlų. Paula kalba, rašo ir koncertuoja prancūzų, anglų ir rumunų kalbomis.

Ji atstovavo Rumunijai 2010 m. Eurovizijoje su Ovidiu Cernăuțeanu, su daina „Playing with the fire“. Jie užėmė trečiąją vietą. Vėliau ji dalyvavo *Dansez Pentru Tine* ('Šokiai su žvaigždėmis'), kur ji finišavo trečioje vietoje. Nuo 2011 m. spalio Seling buvo Rumunijos X Factor žiuri narė. 2014 m. Eurovizijoje kartu su O. Cernăuțeanu dar kartą atstovavo Rumunijai.

## Diskografija

### Albumai
* 1998 – Only Love
* 1998 – Ştiu că Exist
* 1998 – Colinde şi cântece sfinte
* 1999 – De Dragoste
* 2001 – Mă Voi Întoarce
* 2001 – Ştii ce înseamnă
* 2001 – Prima Selectie
* 2002 – Albumul de Craciun
* 2003 – Fără Sfârşit
* 2006 – De Sărbători
* 2009 – Culeg Vise
* 2009 – Believe
* 2010 – Playing with Fire
* 2013 – One Mile of Words

### Singlai
* 1998 – Ploaie în Luna lui Marte
* 1998 – Te iubesc (su Talisman)
* 2001 – Lânga mine (su Direcṭia 5)
* 2001 – Un băiat şi o fată (su Parlament)
* 2001 – Promit
* 2001 – Serile Verii
* 2003 – Timpul
* 2003 – Chip de Inger
* 2009 – Culeg Vise
* 2009 – Believe
* 2010 – Playing with Fire (su Ovi)
* 2011 – Counting Down (su Ovi)
* 2011 – Calling You (Hello, Hello) (su Ovi)
* 2011 – I Feel Free (su Plan D)
* 2013 – Pansament

## Nuorodos

* Oficiali svetainė 

|-
Uelenas

**Uelenas** (, , jup. *Улыӄ*) – gyvenvietė Rusijoje, Čiukčių autonominėje apygardoje, Čiukčių rajone, rytiniame Čiukčių pusiasalio gale; toliausiai rytuose esanti Rusijos gyvenvietė. Įsikūręs prie Ueleno lagūnos, nuo Čiukčių jūros atskirtos nerija, netoli Dežniovo kyšulio. Iš žemyno pusės supa statūs kalnai. Verčiamasi žvejyba, elnininkyste, jūros žinduolių medžiokle. Vystomi amatai. Veikia mokykla, ligoninė, paštas, kultūros namai, meteorologinė stotis, stačiatikių koplyčia. Ueleno apylinkėse yra akmens amžiaus Ueleno ir Ekveno kapinynai, išnykusios Dežniovo, Naukano gyvenvietės.

## Istorija

Gyvenvietės pavadinimas čiukčių kalba reiškia „juoda protirpa“. Nuo senovės šioje vietoje gyveno jupikai, bet XVII–XVIII a. juos išstūmė čiukčiai. Šaltiniuose Uelenas minimas nuo 1792 m. (Bilingso–Saryčevo ekspedicijos žemėlapyje). 1912 m. į Ueleną perkelta Kamčiatkos gubernijos Čiukčių apskrities administracija. Čia dažnai lankėsi amerikiečių ir rusų banginių medžiotojų laivai. 1940 m. Čiukčių rajono centras perkeltas į Lavrentiją. 1958 m. jupikai iš Naukano perkelti į Ueleną.
Eldaras Gasimovas

**Eldaras „Ell“ Gasimovas** (; g. 1989 m. birželio 4 d.) – Azerbaidžano dainininkas, kuris sėkmingai atstovavo Azerbaidžanui 2011 m. Eurovizijos dainų konkurse su Nigara Džamala. Jų duetas Ell & Nikki užėmė pirmą vietą. Jis vedė 2012 m. Euroviziją Baku, Azerbaidžane su Leila Alijeva ir Nargiz Birk-Petersen.

## Diskografija

### Singlai
* 2011 – „Running Scared“ (su Nigara Džamala)
* 2012 – „Birlikdə nəhayət“ (At last together)
* 2012 – „I’m free“
Adžai

**Adžai** (*Adja*) – Afrikos tauta, gyvenanti Gvinėjos įlankos pakrantės regione, daugiausia vidurio Benine (Kufo, Mono ir Zu departamentuose) ir Toge. Populiacija ~0,5 mln. žmonių. Kalba adžų kalba, priklausančia Nigerio-Kongo kalbų šeimai.

Didelė dalis tikinčiųjų formaliai yra krikščionys, tačiau plačiai paplitę vietiniai tikėjimai ir maginės praktikos (vudu).

Adžai - seniausiai susiformavusi gbe grupės tauta, kuri XIII a. sukūrė Tado karalystę. Iš jos migravę grupės vėliau davė pradžią fonams, eve ir kitoms gbe etninėms grupėms. Dėl to adžų gyvenamas arealas o ypač jų kultūros sostinė Tado yra laikomas visų gbe tautų dvasiniu centru.

XVIII a. adžai, kartu su kitomis gbe tautomis buvo viena iš labiausiai vergų prekyboje parduodamų tautų, todėl egzistuoja didelė jų diaspora Naujajame pasaulyje. XIX a. pabaigoje nustatant sienas tarp Prancūzijos Dahomėjosir Vokietijos Togolando, adžų teritorijos liko padalintos tarp dviejų kolonijinių valstybių, ir šis padalinimas išlieka iki dabar.
Lorinas

**Lorinas** (, , jup. *Нукак*) – gyvenvietė Rusijoje, Čiukotkoje, Čiukčių rajone, Čiukčių pusiasalio rytuose, prie Beringo jūros Mečigmeno įlankos. Su rajono centru Lavrentija jungia 40-ies km kelias. Verčiamasi žvejyba, jūros žinduolių gaudymu, elnininkyste, kailinių žvėrių auginimu. Maisto pramonė. Veikia mokykla, kultūros namai. Apylinkėse trykšta karštosios versmės.

Didžioji Lorino gyventojų dauguma – čiukčiai, yra jupikų.

## Istorija

Lorinas šaltiniuose minimas nuo 1763 m.


File:Fox Farm, Lorino.jpg|Lapių ferma
File:Electricity Generator, Lorino.jpg|Elektros generatorius
File:Soviet Apartments, Lorino.jpg|Daugiabutis
File:Dancers in Lorino.jpg|Čiukčių šokėjai Lorine
Samina (upė)

**Samina** – srauni upė, prasidedanti Lichtenšteine, Saminos slėnyje. Upės ilgis yra maždaug 17 km (12 km Lichtenšteino teritorijoje ir 5 km Austrijoje), todėl ji yra antra pagal ilgį upė kunigaikštystėje. Galiausiai Samina įteka į Ilio upę.

## Šaltinis ir tėkmė
Samina prasideda ties *Olesergu* (Tryzenbergo, Šano ir Balcerso eksklavų susikirtimo vieta), kur susilieja Štėgerbacho ir Valioršbacho upės. Ji teka iš pietų į šiaurę per rytinę Lichtenšteino dalį, Saminos slėnį, o vėliau kerta sieną su Austrija. Frastanco miestelio teritorijoje upė įteka į Ilį.

## Naudojimas
Saminos upės vanduo intensyviai naudojamas elektros energijos gamybai ir geriamojo vandens tiekimui Lichtenšteino bendruomenėms. Upė pasižymi A-B klasės vandens kokybe, o sportininkai ją vertina dėl tinkamumo raftingui.

### Lichtenšteinas
Apskritai Saminos slėnis nėra labai apgyvendintas ar intensyviai eksploatuojamas, todėl jo laukinė gamta išlikusi beveik nepaliesta. Šiame slėnyje gyvena daug nykstančių gyvūnų ir auga retų augalų rūšys.

Slėnyje veikia viena Saminos hidroelektrinė, kuri 2011–2015 m. buvo pertvarkyta į siurblinę-akumuliacinę elektrinę. Pagal Lichtenšteino vandens apsaugos įstatymą, iš elektrinės į upę visada turi būti išleidžiamas tam tikras kiekis vandens, siekiant palaikyti ekologinę upės būklę. Nepaisant šių priemonių, ekologai kritikuoja, kad nustatytas vandens kiekis yra nepakankamas siekiant apsaugoti upės gyvūniją ir augaliją.

### Austrija
Žemutinėje Saminos dalyje „E-Werke Frastanz“ valdo tris hidroelektrines.

Austrijos Saminos dalis yra populiari raftingo vieta.

Vidurinėje slėnio dalyje, prie Lichtenšteino ir Austrijos sienos, yra Europos Sąjungos saugoma gamtos teritorija – *Spirkenwälder Saminatal*.

## Šaltiniai
Afganistanas olimpinėse žaidynėse

**[[Afganistanas]]** dalyvavo 13-oje Vasaros olimpinių žaidynių, tačiau nė karto nesivaržė Žiemos olimpiadoje.

Pirmą kartą šalis varžėsi 1936 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Berlyne. Nuo to laiko sportininkų delegacija yra siunčiama beveik į kiekvienas vasaros žaidynes.

Afganistanas nedalyvavo 1992 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Barselonoje ir nusiuntė tik du atstovus į 1996 m. vasaros olimpines žaidynes Atlantoje. Pirmojo vidutinio svorio kategorijos boksininikui Mohamedui Džavidui Amanui nebuvo leista varžytis, nes jis atvyko į privalomas atrankas per vėlai., taigi maratonininkas Abdulas Bazeris Vasikis buvo vienintelis šalies atstovas. Prieš bėgimą Vasikis susižeidė pakinklinį raumenį, bet nepaisant to tikrąją to žodžio prasme šlubavo maratone ir finišavo paskutinis. 1999 m. Afganistanui buvo uždrausta dalyvauti olimpiadoje dėl moterų diskriminacijos, kuri remiasi Talibano santvarka, ir visų sporto šakų uždraudimo moterims. Todėl Afganistanas praleido 2000 m. vasaros olimpines žaidynes Sidnėjuje. Sužlugus Talibanui, 2002 m. šalis buvo reabilituota ir nusiuntė 5 atstovus į 2004 m. olimpiadą Atėnuose. Tarp atstovų buvo dvi moterys: Robina Mukimjar ir Fariba Rezajė, pirmosios moterys, olimpinėse žaidynėse atstovavusios Afganistanui.

Į 2008 m. olimpines žaidynes Pekine Afganistanas siuntė 4 sportininkų komandą: 3 vyrus ir 1 moterį Mehbobą Ahdyiar. Dėl ketinimo dalyvauti olimpiadoje Ahdiar sulaukė grasinimų mirtimi.

Pirmąjį medalį vasaros olimpiadoje Afganistanas gavo 2008 m. olimpinių žaidyniu metu Pekine, Rohului Nikpajui laimėjus bronzą vyrų tekvondo iki 58 kg rungtyje. Nikpajus 2012 m. olimpiadoje vyrų tekvondo iki 68 kg rungtyje laimėjo dar vieną bronzą.

## Medalių lentelės

### Medaliai pagal vasaros žaidynes

Pastaba: 1999 m. Afganistanui buvo uždrausta dalyvauti olimpiadoje dėl moterų diskriminacijos pagal tuo metu vyravusi Talibano režimą.

### Medaliai pagal sporto šaką

## Medalininkai

## Taip pat skaitykite
* :Kategorija:Afganistano olimpiečiai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Afganistano sporto istorija
Bakingamšyras

**Bakingamšyras** (, archajiškai *Bakingamo grafystė*) – grafystė Pietryčių Anglijos regione, Anglijoje. Administracinis centras – Eilsberis. Didžiausias grafystės miestas – Milton Keinsas.

Bakingamšyras padalintas į keturis rajonus ir Milton Keinso rajoną. Grafystė pietryčiuose ribojasi su Didžiuoju Londonu, pietuose su Berkšyru, vakaruose su Oksfordšyru, šiaurėje su Nortamptonšyru, šiaurės rytuose su Bedfordšyru ir rytuose su Herefordšyru.
Mosėdžio dvaras

**Mosėdžio dvaro sodyba** buvo Mosėdžio miestelio pietinėje dalyje, ties kelių Lenkimai–Mosėdis ir Salantai–Mosėdis kryžkele, Bartuvos kairiajame krante. 

## Istorija

Vakarų Žemaitiją nuo XIII a. vidurio valdė Vokiečių ordinas (Livonijos ordinas). Vokiečiams Torūnės taika 1411 m. Žemaitiją pripažinus Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei, 1413–1417 m. vyko žemaičių krikštas, kuris turėjo paliesti Skuodo, Ylakių, Barstyčių ir Mosėdžio apylinkes. 1421 m. Mosėdyje buvo pastatytas Žemaičių vyskupo dvaras, kuriam priklausė Mosėdis ir 13 kaimų.

Dvaro sodyba buvo pastatyta ant Mosėdžio piliakalnio. Ją statant, piliakalnio gynybinis pylimas buvo nukastas, didžioji dalis apsauginio griovio užpilta žeme. Sodybos statiniai buvo mediniai, vienaukščiai.

XVI a. pradėjus plisti Žemaitijoje protestantiškai reformacijai, vyskupas Vaclovas Virbickis šalia dvaro 1544 m. pastatė pirmąją katalikų bažnyčią. 

Vyskupas Merkelis Geišas apie 1631 m. buvo pavedęs dvarą administruoti Varnių vyskupijos kapitulai, bet vyskupas Jurgis Tiškevičius netrukus jį atsiėmė. 

Šalia bažnyčios netrukus pradėjo kurtis miestelis, kuris, kaip ir aplinkiniai kaimai, buvo Žemaičių vyskupo jurisdikcijoje. 1659–1660 m. dvarą ir apylinkes nusiaubė švedų kariuomenė. Besirūpinantis dvaro ir jo pavaldinių gerove, vyskupas Jonas Jeronimas Krišpinas-Kiršenšteinas 1703 m. suteikė Mosėdžio miesteliui turgų, o vyskupas Jonas Dominykas Lopacinskis 1762 m. – prekymečių privilegiją.

XIX a. pr. pietinėje piliakalnio kiemo dalyje buvo pastatytas akmenų mūro sandėlis, vadinamas magazinu, kuriame buvo laikomos grūdų atsargos bado ar karo atvejui, supiltos dvaro valstiečių. 1842 m. Rusijos valdžia Mosėdžio dvarą su jam priklausančiu turtu (žeme, miškais ir pan.) bei gyvenvietėmis sekvestravo ir pavertė valstybine valda. Prie valdiško Mosėdžio dvaro buvo prijungtos sukilime dalyvavusių aplinkinių bajorų ir dvarininkų valdos. Iš viso dvarui priklausė apie 30 kaimų. 

Panaikinus baudžiavą ir įkūrus valstiečių luomo savivaldą, dvaro administracijos pastate buvo įkurdinta Mosėdžio valsčiaus valdyba ir viršaitis, žemės taikos teisėjas, policijos valdininkas ir pan.

Tarpukario žemės reformos metu dvaras panaikintas, o jo centras atiduotas Mosėdžio valsčiaus savivaldybei, kuri išlikusiuose dvaro pastatuose įkūrė Mosėdžio pradžios mokyklą, o magaziną nugriovė. 

## Literatūra
Adolfas Nezabitauskis. Mosėdis. - Mūsų žodis - 1967 m. kovo 11 d.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Mosėdžio dvaras: Skuodo krašto enciklopedija
* Mosėdžio miestelio istorija: Akmenų muziejus 
* Žemaitijos dvarai ir miesteliai: Samogitia
Boksas olimpinėse žaidynėse

Nuo pirmojo pasirodymo 1904 m. olimpinėse žaidynėse **[[boksas|bokso]]** rungtyse buvo varžomasi kiekvienose **[[vasaros olimpinės žaidynės|vasaros olimpinėse žaidynėse]]**, išskyrus per 1912 m. olimpiadą Stokholme, nes tuo metu Švedija draudė šią sporto šaką. 2008 m. paskutinį kartą bokso varžybose dalyvavo tik vyrai. Nuo 2012 m. olimpinių žaidynių vyksta moterų bokso varžybos. Imtynės ir boksas yra vienintelės dvi sporto šakos, kurios reikalauja, kad dalyviai būtų neprofesionalai.

## Kategorijos
Bokso rungtynės vyksta keliais turnyrais, kiekvienai svorio kategorijai atskirai. Svorio kategorijų skaičius bėgant metams keitėsi (šiuo metu yra 10 vyrų ir 3 moterų kategorijos). Apibūdinimas kiekvienai kategorijai taip pat kito. Iki 1936 m. svoris buvo matuojamas svarais, o nuo 1948 m. iki dabar – kilogramais.



## Medalių lentelė
Šios lentelės vietos suskirstytos pagal aukso, sidabro ir bronzos medalių skaičių. Iki 1948 m. pralaimėję pusfinalininkai varžėsi dėl bronzos medalio, tačiau nuo 1952 m. abu pralaimėtojai gaudavo bronzos medalius.

Lentelė atnaujinta po 2012 m. Londono žaidynių.

## Boksininkų skaičius pagal valstybę
Alada (miestas)

**Alada** () – miestas pietų Benine. 21,8 tūkst. gyventojų (2008). Tai – vienos Atlanto departamento komunos sostinė. Alados komuna apima 381 km² plotą ir turi apie 91.778 gyventojų (2002 m.).

Įsikūręs tarp adžų ir fonų žemių, nuo XIII a. buvo svarbios Benino istorijoje Ardros karalystės sostinė. Ten ir dabar reziduoja tradicinis Ardros monarchas adžahutononas.
LSMU Odontologijos fakultetas

**Lietuvos sveikatos mokslų universiteto Odontologijos fakultetas** – vienas LSMU Medicinos akademijos fakultetų, kuriame ruošiami odontologijos specialistai. Dirba 16 profesorių, 24 docentai, 17 lektorių ir 50 asistentų.

## Istorija
1921 m. buvo įsteigta Aukštųjų kursų medicinos skyriaus odontologijos sekcija, o tų pačių metų rugsėjo 1 dieną buvo priimti ir pirmieji studentai. 1922 m. vasario 16 d. Aukštuosiuose kursuose įvyko iškilmingas Lietuvos universiteto atidarymas. Jame buvo Medicinos fakultetas su odontologijos skyriumi, kurio vadovu buvo paskirtas dantų gydytojas A. Petrauskas.

1922 m. sudarant mokymo planus Medicinos fakulteto Taryba pasirinko Rusijos ir Vokietijos universitetų gydytojų ir stomatologų rengimo sistemą, nes dauguma fakulteto profesorių buvo baigę šių šalių universitetus. 1940 m. rudens semestre pradėta mokymo planus ir visą mokymo sistemą suvienodinti su Sovietų Sąjungos aukštųjų medicinos mokyklų planais ir mokymo sistema. Prasidėjus karui, vėl grįžta prie buvusios studijų tvarkos. Karui pasibaigus, studijos buvo pradėtos pertvarkyti pagal bendras Sovietų Sąjungos aukštosios medicinos mokyklos programas. 1946 m. pereita prie sesijinės egzaminų tvarkos. Ji galutinai įgyvendinta po metų. 1951 m. įkurtas Farmacijos-stomatologijos fakultetas, kurio pirmasis fakulteto dekanas buvo prof. B. Šiaulis. Vėliau fakulteto dekanais dirbo prof. A. Vileišis, doc. I. Riauba, doc. V. Rimkevičiūtė, doc. L. Steponavičius. 1968 m. Farmacijos-stomatologijos fakultetas padalintas į du savarankiškus fakultetus.

2003 m. Stomatologijos fakultetas tapo Odontologijos fakultetu.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali fakulteto svetainė
Pilsupis (Salantas)

**Pilsupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Salanto intakas.

## Geografija
Prasideda 3,3 km į pietus nuo Salantų, šiaurės vakarinėje Imbarės kaimo dalyje, 0,12 km į pietryčius nuo kelio Salantai–Imbarė. Teka pietvakarių kryptimi atvira vietove. Ištakose vaga melioruota, ištiesinta, paversta kanalu. Nuo minėto kelio iki Salanto slėnio upelis vingiuoja natūralia vaga. Seniau jis buvo 1,27 km ilgio, Imbarės piliakalnio pietvakarinėje papėdėje suko vakarų kryptimi ir tekėjo į Salantą, kurio slėnyje išliko žemupio senvagė. Pokario melioracija upelio vagą pakeitė. Dabar nuo piliakalnio pietinės papėdės upelis teka Salanto kairiojo kranto slėnio pakraštyje iškastu beveik 2 km ilgio kanalu, Skaudalių šiaurės vakariniame pakraštyje, nuo senkelio Skaudaliai–Kalnalis pasuka tiesiai į vakarus ir įteka į Salantą 8,2 km nuo upės žiočių.

Kairiajame krante yra Imbarės piliakalnio aukštutinė papėdės gyvenvietė, Imbarės kapinynas, Skaudalių alka, dešiniajame krante – Imbarės piliakalnis su priešpiliu ir žemutine papėdės gyvenviete.

Prie upės esančios gyvenvietės: Imbarė.

Upeliui vardą davė jo pakrantėje stūksantis piliakalnis (buvusi pilis).
Bazilijonai

**Bazilijonai** (OSBM, , ) – graikų katalikų bažnyčių (unitų) vienuolių ordinas, besilaikantis šv. Bazilijaus Didžiojo regulos. Ordino būstinė – Roma.

## Istorija

Vienuolijos pradėjo kurtis V a. viduryje pagal šv. Bazilijaus regulą. Kaip ordinas įkurtas 1631 m. rugpjūčio 20 d. 1772 m. ordinui priklausė daugiau nei 200 vienuolynų, daugiau nei tūkstantis vienuolių, šešios seminarijos, 20 mokyklų ir kolegijų, 4 spaustuvės.

## Lietuvoje
Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje pirmasis bazilijonų vienuolynas įkurtas 1497 m. Kobryne. XVI a. vienuolynai pastatyti Barūnuose, Glušnioje, Pastovyse, Gardine, Naugarduke, Kruonyje (1628 m.), Vilniuje (įsikūrė 1607 m.). Padubysyje (dabar Bazilionai) vienuolynas veikė 1749–1836 m.

LDK gyveno ir dirbo vienas iš ordino šventųjų Juozapatas Kuncevičius. Bazilijonų spaustuvės spausdino religines knygas lotynų, rusų, ukrainiečių, lenkų ir lietuvių kalbomis, turėjo mokyklų. Nuo 1991 m. Lietuvos bazilijonai priklauso Švenčiausiojo Išgelbėtojo tėvų bazilijonų provincijai Ukrainoje. Nuo 2000 m. veikia Šv. Juozapato bazilijonų ordino Vilniaus vienuolynas, yra 3 amžinųjų įžadų vienuoliai (2022 m.).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Bazilijonai Lietuvoje (XXI amžius) 
* Bazilijonai (OSBM)
Imbarės, Skaudalių alka

**Imbarės**, kitaip – **Skaudalių**, **alkvietė** (saugotinas kultūros paveldo objektas) – alka šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Imbarėje (Imbarės seniūnija), 0,6 km į vakarus nuo kelio  ir 0,94 km į pietvakarius nuo jo sankryžos su keliu Salantai–Imbarė, Salanto kairiajame krante, Ožkinio krūmų miške.

## Alkvietė

Ąžuolynu apaugusi griova, esanti Salanto kairiojo kranto šlaite. Joje išliko užakęs, apie 6 m skersmens akivaras, nuo kurio vakarų kryptimi link Salanto teka upokšnis. Akivare ir griovoje gausu įvairaus dydžio akmenų. Teritorija apaugusi mišku. Anotacinio ženklo nėra.

Šiaurinėje dalyje guli Imbarės (Skaudalių) I (kultūros vertybė, u. k. 21121), o 28 m į vakarus nuo jo, šlaito papėdėje – II akmuo su dubeniu.

Teritorijos plotas – 0,05 ha.

0,73 km į šiaurę yra Imbarės piliakalnis, 0,4 km į šiaurės rytus – Imbarės kapinynas.

## Tyrimai
1985 m. žvalgė Vytautas Daugudis, 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius, 1999 ir 2013 m. – Julius Kanarskas.

1985 m. zondais ištyrus akmenų aplinką, 20–30 cm gylyje rasta laužavietės pėdsakų. V. Daugudžio nuomone, šioje vietoje buvusi žemaičių pagonių šventovė, įrengta po Žemaitijos krikšto. Datuojama II tūkst. I puse – viduriu.

1994–2001 m. buvo įrašyta į istorijos ir kultūros paminklų laikinąją apskaitą (Nr. 377/4).

## Padavimai ir pasakojimai
* Toje vietoje prie akivaro dar prieš Antrąjį pasaulinį karą augo labai storas, išpuvusiu vidumi ąžuolas.
* Akivare šalia akmens yra nuskendęs dvaras ar karalaitės rūmai.
* Ožkinio krūmų miške žmonėms vaidendavosi baidyklės, įvairūs gyvuliai.
* Miške prie akivaro seniau žmonės pasiklysdavo.
* Šioje vietovėje yra užkasta prancūzų aukso.

## Literatūra
* Vytautas Daugudis. Iš tolimos Imbarės praeities. – Švyturys – 1986 m. sausio 9 d.
* Vytautas Daugudis. Pagoniškųjų šventyklų Lietuvoje klausimu. – Ikikrikščioniškosios Lietuvos kultūra. – Vilnius, 1992. – P. 58
* Vytautas Daugudis. Die Eisenzeitlichen Kultstätten in Litauen.- Archaeologia Baltica. – Vilnius, 1995
* Vykintas Vaitkevičius. Mosėdžio ir Salantų apylinkių senosios šventvietės. – Liaudies kultūra, 1995. – Nr. 3. – P. 14–15 (Skaudaliai)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Skaudalių akmuo su dubeniu: Kretingos krašto enciklopedija
Imbarės akmuo su dubeniu

**Imbarės**, kitaip – **Skaudalių, akmuo su dubeniu** (valstybės saugomas kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – , senas registro kodas – M202, senas laikinos apskaitos Nr. 377/4) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Imbarėje (Imbarės seniūnija), 0,6 km į vakarus nuo kelio  ir 0,94 km į pietvakarius nuo jo sankryžos su keliu Salantai–Imbarė, Salanto kairiajame krante, Ožkinio krūmų miške.

## Akmuo
Guli Salanto kairiojo kranto šlaite, Skaudalių alkoje, šalia ąžuolynu apaugusios griovos, 2 m į šiaurės vakarus nuo akivaro. Akmuo nedidelis, 75 cm ilgio šiaurės – pietų kryptimi, 55 cm pločio ir 45 cm aukščio. Vakarų, pietų ir pietryčių pusėse šonai nuskelti. Viršuje, kiek į pietų pusę, iškaltas netaisyklingo apskritimo pavidalo, 24–28 cm skersmens ir iki 6 cm gylio dubuo. Akmens kraštas į šiaurės pusę nuolaidus. Teritorija apaugusi mišku. Anotacinio ženklo nėra.

Teritorijos plotas – 0,05 ha.

28 m į vakarus yra Imbarės (Skaudalių) II akmuo su dubeniu, 0,4 km į šiaurės rytus – Imbarės kapinynas, 0,73 km į šiaurę – Imbarės piliakalnis.

## Tyrimai
Akmens aplinką 1985 m. žvalgė Vytautas Daugudis, 1993 m. – Vykintas Vaitkevičius, 1999 ir 2013 m. – Julius Kanarskas.

1985 m. zondais ištyrus aplinką, 20–30 cm gylyje rasta laužavietės pėdsakų. V. Daugudžio nuomone, akmuo – šioje vietoje po Žemaitijos krikšto veikusios žemaičių pagonių šventovė aukuras.

1994 m. įrašytas į laikinąją kultūros paminklų apskaitą, 2001 m. registruotas kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąraše, 2005 m. pripažintas valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.

## Literatūra
* Vytautas Daugudis. Iš tolimos Imbarės praeities. – Švyturys – 1986 m. sausio 9 d.
* Vytautas Daugudis. Pagoniškųjų šventyklų Lietuvoje klausimu. – Ikikrikščioniškosios Lietuvos kultūra. – Vilnius, 1992. – P. 58
* Vytautas Daugudis. Die Eisenzeitlichen Kultstätten in Litauen.- Archaeologia Baltica. – Vilnius, 1995
* Vykintas Vaitkevičius. Mosėdžio ir Salantų apylinkių senosios šventvietės. – Liaudies kultūra, 1995. – Nr. 3. – P. 14–15
* Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. – Vilnius, 1998. – P. 102–103 (Skaudaliai)

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Skaudalių akmuo su dubeniu: Kretingos krašto enciklopedija
Imbarės II akmuo su dubeniu

**Imbarės**, kitaip – **Skaudalių, antrasis [[akmuo su dubeniu]]** (saugotinas kultūros paveldo objektas) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Imbarėje (Imbarės seniūnija), 0,6 km į vakarus nuo kelio  ir 0,96 km į pietvakarius nuo jo sankryžos su keliu Salantai–Imbarė, Salanto kairiajame krante, Ožkinio krūmų miške. 
 
## Akmuo
Guli Salanto kairiojo kranto šlaito papėdėje, Skaudalių alkos ir ąžuolynu apaugusios griovos vakarinėje dalyje, 30 m į vakarus nuo akivaro. Akmuo tamsiai pilko, sluoksniuoto granito, pailgas šiaurės - pietų kryptimi, 1,20 m ilgio, 1,18 m pločio ir 45–65 cm aukščio. Akmens vakarinėje pusėje yra 44–43 cm skersmens ir 12 cm gylio dubuo. Aplinka apaugusi mišku. Anotacinio ženklo nėra.

Teritorijos plotas – 4 m².

28 m į rytus yra Imbarės (Skaudalių) akmuo su dubeniu, 0,4 km į šiaurės rytus – Imbarės kapinynas, 0,73 km į šiaurę – Imbarės piliakalnis. 

## Tyrimai
Akmenį 1999 m. aptiko architektas Algimantas Mockus. Aplinką 1999 ir 2013 m. žvalgė Julius Kanarskas.

Akmuo įrašytas į Salantų regioninio parko kultūros paveldo objektų sąrašą.

## Šaltiniai
Arkties aplinkos apsaugos strategija

**Arkties aplinkos apsaugos strategija** (, **AEPS**) – tarptautinė sutartis, kuria siekta apsaugoti Arkties gamtą ir spręsti regione kylančias aplinkos apsaugos problemas. Ją, po Suomijos iškeltos iniciatyvos, 1991 m. birželį pasirašė aštuonios Arkties valstybės: Danija, Islandija, JAV, Kanada, Norvegija, Rusija, Suomija ir Švedija. 

Strategijoje teigiama, kad šalys sieks apsaugoti Arkties ekosistemą, darniai panaudoti regione esančius išteklius, apsaugoti vietinių gyventojų interesus, stebėti Arkties aplinkos būklę, mažinti į ją patenkančią taršą. Strategijoje iškeltos šešios prioritetinės probleminės sritys: patvarieji organiniai teršalai, radioaktyvios medžiagos, sunkieji metalai, nafta, vandenynų rūgštėjimas ir triukšmas.

Strategijos pagalba buvo įkurtos kelios darbinės grupės, vykdančios mokslinę veiklą ir prižiūrinčios iškeltų tikslų įgyvendinimą, tačiau jų darbą stabdė nepakankamas finansavimas. Sutarties aukščiausias valdomasis organas buvo reguliarios šalių narių ministrų konferencijos, tačiau nebuvo nuolat dirbančio sekretoriato. Stebėtojų teisėmis susirinkimuose taip pat dalyvaudavo Vokietija, Nyderlandai, Lenkija, Jungtinė Karalystė, nevyriausybinės organizacijos.

1996 m. įkūrus Arkties tarybą, AEPS ir jos darbinės grupės buvo įtrauktos į jos sudėtį.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Strategijos tekstas (anglų k.)
Nyderlandų Vergų krantas

**Nyderlandų Vergų krantas** () – Nyderlandų kontroliuota prekybinių faktorijų grupė, XVII–XVIII a. egzistavusi istoriniame Vergų kranto regione dabartiniame pietų Benine ir Nigerijoje. Koloniją administravo Nyderlandų Vakarų Indijų kompanija. Tai buvo viena iš dviejų Nyderlandų kolonijų Vakarų Afrikoje. Kita buvo Nyderlandų Aukso krantas.

## Istorija
Kurtis Vakarų Afrikoje Nyderlandus paskatino vergų trūkumas Naujajame pasaulyje, ypač po to, kai olandai paveržė iš Portugalijos šiaurinę Braziliją ir įkūrė Nyderlandų Braziliją. Jau 1640 m. jie užmezgė artimus ryšius su vietos valstybe Ardra, kuri tiekė vergus. 1660 m. jie įkūrė prekybinę faktoriją Ofroje, kuri dar buvo žinoma kaip Mažoji Ardra. Ji tapo olandų vergų prekybos centru, per kurį kasmet išplaukdavo 2500–3000 vergų. Maždaug tuo metu Nyderlandai įkūrė kitas faktorijas Benine, Didžiajame Pope, Savi, Uidoje.

Kadangi tarp pajūrio valstybėlių ir Ardros vyko karas, olandai nutarė palaikyti pastarosios pusę. Ardros pralaimėjimas šiame kare nulėmė, kad 1692 m. olandai buvo išvyti iš Ofros. Jie perkėlė savo kolonijos centrą į Uidą. Iš ten jie buvo išvyti 1724 m., kas privertė olandus ieškoti naujų galimybių. Taip jie įkūrė naujas faktorijas Jakine, Anehe, Badagryje. Jakinas tapo naujuoju olandų prekybiniu centru, kur 1733 m. buvo pastatytas Zelandijos fortas.

1735 m. Vakarų Indijų bendrovė nusprendė, kad labiau apsimoka transportuoti vergus per Aukso krantą, todėl Vergų kranto kolonija buvo apleista. Prekybinės faktorijos išliko keliuose miestuose. Paskutinioji jų, Ahehe, uždaryta 1760 m.
F1 2013

**F1 2013** – Codemasters žaidimas paremtas Formulės 1 lenktynėmis (2013 m. sezonu). Tai yra penktasis šio žanro Codemasters žaidimas. Jis išleistas 2013 m. spalio mėnesį.

Žaidime yra visi oficialūs 22 Formulės 1 lenktynininkai ir visos 2013 m. sezono trasos. Viena šio žaidimo naujienų „Classic Edition“ – čia žaidėjas galės valdyti dalį 80-ųjų – 90-ųjų metų Formulės 1 automobilių ir lenktyniauti keliose senosiose trasose. Taip pat žaidėjas gali su šių metų automobiliais lenktyniauti senose trasose, ar su senaisiais – šių metų trasose.

## Nuorodos
* Oficiali žaidimo svetainė
Dominikos Respublika olimpinėse žaidynėse

**[[Dominikos Respublika]] [[olimpinės žaidynės|olimpinėse žaidynėse]]** pirmą kartą dalyvavo 1964 m. Tuomet Alberto Torres de la Mota varžėsi 100 m bėgimo rungtyje ir 10-ajame preliminarinių varžybų bėgime nubėgęs distanciją per 10,9 sek., finišavo 6-as ir nepateko į kitą raundą.

Nuo tada šalis dalyvauja visose vasaros olimpinėse žaidynėse. Žiemos olimpinėse žaidynėse Dominikos Respublika niekada nedalyvavo. Šalies nacionalinis olimpinis komitetas įkurtas 1946 m., o Tarptautinio olimpinio komiteto pripažintas 1962 m. 

2016 m. duomenimis, Dominikos Respublika olimpinėse žaidynėse yra laimėjusi septynis medalius.  Pedro Nolasco pelnė bronzą bokso rungtyje 1984 m. vasaros olimpinėse žaidynėse. Félix Sánchez 2004 m. vasaros olimpinių žaidynių 400 m barjerinio bėgimo rungtyje laimėjo auksą. 2008 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Manuel Felix Diaz iškovojo auksą bokso rungtyje, o Gabriel Mercedes – sidabrą tekvondo rungtyje. Londone vykusiose 2012 m. vasaros olimpinėse žaidynėse Sanchez dar kartą iškovojo auksą 400 m barjerinio bėgimo rungtyje. Tą patį vakarą Luguelín Santos pelnė sidabrą 400 m bėgimo rungtyje ir tapo visų laikų jaunausiu olimpiniu medalininku šioje rungtyje. 2016 m. olimpinėse žaidynėse Rio de Žaneire tekvondo varžybose Luisito Pie iškovojo bronzos medalį.

## Medalių lentelės

### Medaliai vasaros žaidynėse

### Medaliai pagal sporto šaką

## Medalininkai

## Šaltiniai
Skaudalių senosios kapinės

**Skaudalių senosios kapinės**, vadinamos *Maro kapeliais* (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Skaudaliuose (Imbarės seniūnija), kelio Skaudaliai–Reketė kairėje pusėje, kairiajame Blendžiavos krante. 

## Kapinės

Įrengtos pakilesnėje vietoje, netaisyklingo plano. Laidojimo žymių nėra. Apaugusios mišku.

Teritorijos plotas – 0,1 ha.

## Istorija

Veikė XVI–XVIII a., vadinamos *Maro kapeliais* (). Jose laidoti Skaudalių (Skaudaičių) kaimo ir dvaro gyventojai. Pasakojama, kad daug jų čia palaidota per 1710–1711 m. Didįjį marmetį. Kapines uždarius, XIX a. jose laidojo savižudžius (pakaruoklius), neatpažintus skenduolius ir nekrikštytais mirusius kūdikius. 

Pasakojama, kad kapinėse vaidendavosi, vaikščiodavo ugnelės.

Kapinėse seniau stovėjo keli monumentalūs kryžiai ir koplytėlė, kurie XX a. pr. sunyko. 

## Šaltiniai
Alko šaltinis

**Alko šaltinis** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - , senas registro kodas - M263, senas kultūros paminklo laikinosios apskaitos Nr. 304/3) – mitologinis šaltinis šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Alke (Imbarės seniūnija), 1,34 km į vakarus nuo kelio , kairiajame Alkupio krante, Salantų regioniniame parke.

## Vieta
Šaltinis yra moreninės kalvos vakarinėje dalyje ledynų tirpsmo metu išgraužtoj lomoje. Versmė trykšta lomos rytiniame pakraštyje, iš kalvos vakarinės papėdės, nuo kurios lomos paviršiumi vanduo nubėga link Alkupio upelio slėnio. 

Šiuo metu versmės vietą ženklina XX a. iškastas apie 20 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi ir 7 m pločio vandens telkinys – kūdra. Į vakarus ir pietvakarius šlapioje pievoje sumesti pavieniai akmenys prieiti prie šaltinio. Į šiaurės vakarus nuo vandens telkinio yra pakiluma, atsiradusi kasant kūdrą.

Teritorijos plotas – 9 m².

30 m į pietryčius yra Aukuro akmuo, 35 m – alkakalnis (Alkos kalnas), 38 m į rytus išliko Šventojo (Aukuro) ąžuolo kelmas.

## Istorija
Salantų apylinkės gyventojai nuo seno tikėjo gydomosiomis šaltinio savybėmis. Jo vandenį daugiausia vartojo akių ligoms gydyti.

Manoma, kad šaltinis senovėje buvo susijęs su pagonių kulto apeigomis ir buvęs sudėtine Alko šventovės dalimi.

1993 m. įrašytas į Lietuvos istorijos ir kultūros paminklų laikiną apskaitą, 2003 m. – registruotas nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąraše, 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

## Tyrimai
1993 m. žvalgė Vykintas Vaitkevičius.

## Literatūra
* Julius Kanarskas. Salantų alkos kalnas. – Švyturys – 2000 m. balandžio 26 d. – P. 6
* Laima Stonkuvienė. Gyvenimas garsiojo Alkos kalno pašonėje. – Švyturys – 2011 m. gegužės 14 d. – P. 5.
* Vykintas Vaitkevičius. Mosėdžio ir Salantų apylinkių senosios šventvietės. – Liaudies kultūra, 1995. – Nr. 3. – P. 11
* Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. – Vilnius: Diemedis, 1998. – P. 54, 56

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Alko (Alkos) šaltinis: Kretingos krašto enciklopedija
Alko Aukuro akmuo

**Alko akmuo**, vadinamas *Aukuru* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – , senas registro kodas – M262, senas kultūros paminklo laikinosios apskaitos Nr. 304/2) – mitologinis akmuo šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Alke (Imbarės seniūnija), 1,31 km į vakarus nuo kelio , kairiajame Alkupio krante, Salantų regioniniame parke.

## Akmuo
Akmuo statmeno, netaisyklingo ovalo formos, pilkšvai rusvos spalvos, smulkaus grūdėtumo, 1,2 m aukščio, 0,9–1,1 m storio. Viršūnė nuskelta, joje iškaltas 35 x 50 cm dydžio ir 5–10 cm gylio dubuo, kurios kraštai nusklembti.

Teritorijos plotas – 1,1 m².

Į pietus – pietryčius nuo akmens prasideda alkakalnis (Alkos kalnas), 30 m į šiaurę yra Jonikės šaltinis, 25 m į šiaurės rytus išliko Šventojo (Aukuro) ąžuolo kelmas.

## Istorija
Tautosakos duomenimis akmuo stovėjo pagonių šventykloje po ąžuolu, o po Žemaitijos krikšto naikinant šventyklą, nuverstas nuo kalvos jos papėdėn. XIX–XX a. I pusėje Salantų apylinkės jaunimas per Jonines ant akmens kurdavo Joninių šventės ugnį.

Akmuo su šalia esančiu šaltiniu ir Šventuoju ąžuolu sudarė Alkos kalno senovės pagonių šventyklos apeiginį-sakralinį kompleksą

1993 m. įrašytas į istorijos ir kultūros paminklų laikiną apskaitą (l. a. 304/2), 2003 m. – registruotas nekilnojamųjų kultūros vertybių registro mitologinių vietų sąraše (M262), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

2010 m. akmuo buvo perkeltas į Alkos kalno pietrytinę dalį ir pastatytas šalia stogastulpio. 2012 m. grąžintas į pirminę vietą.

### Padavimai
* Akmuo – pagonių šventyklos aukuras
* Ant akmens pagonys aukojo dievams aukas
* Ant akmens rusenusi šventoji (amžinoji) ugnis

## Tyrimai
1993 m. žvalgė Vykintas Vaitkevičius.

## Literatūra
* Julius Kanarskas. Salantų alkos kalnas. – Švyturys – 2000 m. balandžio 26 d. – P. 6
* Laima Stonkuvienė. Gyvenimas garsiojo Alkos kalno pašonėje. – Švyturys – 2011 m. gegužės 14 d. – P. 5.
* Vykintas Vaitkevičius. Mosėdžio ir Salantų apylinkių senosios šventvietės. – Liaudies kultūra, 1995. – Nr. 3. – P. 11
* Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. – Vilnius: Diemedis, 1998. – P. 54, 55–56

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Alkos (Alko) Aukuro akmuo: Kretingos krašto enciklopedija
Ojas

**Ojas**, **Ojo** (*Oyo*) gali reikšti:
* Ojo karalystė – istorinė karalystė dabartinės Nigerijos teritorijoje;
* Senasis Ojo (*Ọyọ Ile*) – ilgalaikė šios karalystės sostinė, sugriauta 1835 m.;
* Naujasis Ojo (*Ọyọ Atiba*) – dabartinis Nigerijos miestas, įkurtas 1836 m., naujoji šios karalystės sostinė;
* Ojo valstija – viena iš Nigerijos valstijų;
* Ojas (Kongas) – miestas Kongo Respublikoje;
* Ojas (upė) – upė Indonezijoje, Javos saloje;
LitPoliinter TV

**LitPoliinter TV** – komercinis televizijos kanalas, rodytas 1993–1995 m. Priklausė koncernui „LitPoliinter“. Direktorius – Aurelijus Silkinis.
 

## Istorija

Įkūrėjas – Romas Bubnelis.

1993 m. rudenį – 1994 m. vasarį televizijos programa rodyta penktadieniais nuo 19 val. 25 min. iki 0 val. 35 min. per TELE-3, vėliau imta transliuoti ir šeštadieniais. LitPoliinter laimėjus Ostankino radijo ir televizijos kompanijos surengtą konkursą, 1994 m. balandį – 1995 m. vasarį televizija transliavo LTV 2 diapazonu, kuriuo prieš tai transliuotas Ostankino pirmasis kanalas. LitPoliinter TV, be savo autorinių laidų, transliuodavo ir kai kurias Ostankino pirmojo kanalo programas.

LitPoliinter TV rengiamos laidos buvo itin populiarios (ypač laida „Taip. Ne“), tačiau, kanalą ištikus dideliems finansiniams sunkumams, 1995 m. vasario 6 d. televizijos transliacijos nutrauktos, o kovo 1 dieną įkurta UAB „Laisvas ir nepriklausomas kanalas“, kuri nuo gegužės 5 d. pradėjo LNK transliacijas.

## Bankroto istorija
Kauno apygardos teismas 1995 m. sausio 24 d. iškėlė bankroto bylą UAB „LitPoliinter“, kurios skolos bankams sudarė 11,2 mln. Lt. Vilniaus ūkinis teismas sustabdė civilinę Žemės ūkio banko UAB „LitPoliinter“ iškeltą bylą „Dėl paskolos, palūkanų, delspinigių sutarties nutraukimo prieš terminą ir pirkimo-pardavimo sutarties pripažinimo negaliojančia“. „LitPoliinter“ televizija oficialiai baigė veiklą 1995 m. kovo 1 d., kai naujieji „LitPoliinter TV“ savininkai (Lietuvos žemės ūkio bankas, AB „Vilniaus vingis“, labdaros fondas „Labdarys“, Kauno indėlininkų, nukentėjusiųjų nuo UAB „LitPoliinter“ bendrija ir UAB „Anomas“) įsteigė UAB „Laisvas ir nepriklausomas kanalas“, kuri nuo gegužės 5 d. pradėjo LNK transliacijas.

## Šaltiniai