Austroneziečių migracijos

**Austroneziečių migracijos** – priešistorinės austronezinėmis kalbomis kalbančių tautų (austroneziečių) migracijos jūromis (Ramiajame ir Indijos vandenynuose), vykusios daugiau nei keturis tūkstančius metų. Šiuo metu austroneziečiai apgyvendino milžinišką pasaulio teritoriją, kuri driekiasi nuo Madagaskaro vakaruose iki Velykų salos rytuose, nuo Havajų šiaurėje iki Naujosios Zelandijos pietuose. Šis regionas dar įvardijamas kaip **Austronezija**.

Ši migracija dar vadinama **malajų-polineziečių migracija**, nes būtent šios vienintelės kalbinės grupės atstovai ir vykdė migracijas.

## Austroneziečių protėvynė

Nors egzistuoja daug teorijų, aiškinančių austroneziečių protėvynę, labiausiai pagrįsta ir Vakaruose įsigalėjusi teorija austroneziečių protėvyne laiko Taivano salą. Tai pagrindžia ir lingvistiniai duomenys: 9 iš 10 austronezinių kalbų yra randamos būtent Taivane. Visa migracija buvo vykdoma tik vienos kalbinės grupės – malajų – polineziečių, kurių vieninteliai atstovai Taivane yra jami tauta (gyvena mažoje į pietus nuo Taivano esančioje salelėje). Jie vieninteliai iš visų Taivano aborigenų naudoja laivus.

Pagal Robert Blust teoriją, austroneziečių protėviai į Taivano salą atsikėlė iš žemyninės Kinijos (dabartinis Fujianas) maždaug 10 tūkst. pr. m. e. Iki VI tūkst. pr. m. e. čia susiformavo svarbiausios kalbinės grupės, iš kurių viena, būtent malajai-polineziečiai maždaug III tūkst. pr. m. e. pradėjo migracijas.

Kai kurių austronezinių tautų tarpe yra labiausiai paplitusi teorija, kildinanti austroneziečius iš Javos.

## Migracijos raida

### Plitimas Malajų salyne
Archeologiniai duomenys rodo, kad pirmieji austroneziečių atstovai už Taivano ribų išsilaipino Filipinų šiaurinėse salose. Iš ten jie plito vis tolyn į pietus, apgyvendindami visą Malajų salyną, Malakos pusiasalį bei dabartinio Vietnamo pakrantes (pastarųjų palikuonys žinomi kaip čamai). Šis salynas jau buvo apgyvendintas iki tol senųjų gyventojų (australoidų), kurių palikuonys yra dabartiniai australijos aborigenai ir papuasai, kadangi Australija ir Naujoji Gvinėja austroneziečių apgyvendintos nebuvo.

Malajų salyno apgyvendinimas įvyko taip, kad, išskyrus keletą atvejų, beveik nebeliko senųjų vietos gyventojų palikuonių. Keletas senųjų gyventojų atstovų Malajų salyne yra negritai, Molukų papuasai.

Malajų salyno austroneziečiai ilgainiui susėslėjo. Mūsų eros pradžioje čia Indijos kultūros įtakoje susuformavo brandi budistinė-hinduistinė civilizacija.

### Lapitos kultūra

XVII a. pr. m. e. vienoje ryčiausių austroneziečių gyvenamoje teritorijoje, Bismarko salyne, susiformavo priešistorinė Lapitos kultūra. Jos atstovai gamino savitą keramiką. Yra teorija, kad ši kultūra buvo stipriai įtakota iš Pietryčių Azijos, t. y. buvo Pietryčių Azijos neolito tąsa, tačiau tiesioginių to įrodymų beveik nėra.

Lapitos kultūros nešėjai savo pasiekimus labai sparčiai platino į rytus, taip II tūkst. pr. m. e. viduryje apgyvendindami regioną, kuris yra vadinamas Melanezija: (dab. Saliamono Salos, Vanuatu, Naujoji Kaledonija ir Fidžis). Čia austroneziečiai maišėsi su vietos gyventojais australodais, kas nulėmė gyventojų tamsią odą ir pelnė pavadinimą Melanezijai, – „juodosios salos“. Toliau, X-V a. pr. m. e., Lapitos kultūros nešėjai apgyvendino vakarinę Polinezijos dalį (dab. Samoa, Tonga, Valis ir Futuna, Tuvalu).

Polinezijoje Lapitos kultūros nešėjai greičiausiai pirmiausia atrado Tongos salas iš Fidžio, tačiau kad jas pasiekti reikėjo įveikti tuščią vandenyno plotą. Vėliau salų tiltais jie apgyvendino Samoa ir Volisą bei Futuną. Polinezijoje jie rado laukinį pasaulį, kuriame gyveno megapodai ir kitokie paukščiai, ropliai. Žmonės greitai juos išmedžiojo, tačiau introdukavo salose kiaules, šunis, žiurkes ir daug žemdirbystės kultūrų. Tiesa, naujieji atsikėlėliai, skirtingai nei jų kaimynai Malajų salyne, nebesivertė ryžių auginimu, o vietoj to išvystė vietos sąlygoms labiau tinkamą šakniavaisių (jamso, taro) auginimą.

### Mikronezijos apgyvendinimas

Iki tol visiškai negyvenamas Mikronezijos regionas austroneziečių buvo apgyvendintas maždaug I tūkst pr. m. e., ir apgyvendinimas vyko iš dviejų pusių.

Buvusios Lapitos kultūros atstovai iš Melanezijos migravo į šiaurę. Manoma, kad jų protėvyne tapo Malaita, viena iš Saliamono salų. Lingvistiniai duomenys rodo, kad jie plaukė į šiaurę, pakeliui apgyvendindami Nauru, kol pasiekė Kosraę. Čia susiformavo mikroneziečių kalbų prokalbė (jos tiesioginė palikuonė yra Kosraės kalba). Iš čia mikroneziečiai migravo į rytus (maršaliečiai), pietryčius (gilbertiečiai) ir vakarus (ponapiečiai). Dar vėliau keliomis bangomis mikroneziečiai iš Ponapės migravo į vakarus, apgyvendino Čiuko salyną ir daug kitų atolų. Vakariausia vieta, kurią jie pasiekė buvo Tobio sala (Palau). Taigi Mikroneziečių protėviai beveik pasiekė Sulavesį.

I tūkst. pr. m. e. dalis šiaurės vakarinių Mikronezijos salų buvo apgyvendintos iš kitur. Iš Filipinų salų dalis gyventojų tuo metu migravo į rytus, pasiekdamos vakariausias Mikronezijos salas – Babeltuapą (Palau), Marianus. Jos davė pradžią palaujiečių ir čamorų tautoms. Japo sala greičiausiai apgyvendinta iš Admiraliteto salų, ir čia susiformavo japiečiai. 

### Polinezijos apgyvendinimas

Polinezijos apgyvendinimas vyko keliomis bangomis. Vakarų Polinezija (Tonga, Samoa, Volisas ir Futūna) buvo apgyvendinta dar I tūkst. pr. m. e., Lapitos kultūros atstovų. Čia išsiskyrė polineziečių kalbos ir formavosi polineziečių kultūra. Vienas iš jos bruožų - užmiršta keramikos tradicija.

Praėjus daugiau nei tūkstančiui metų prasidėjo antroji migracijos banga, kuomet polineziečiai toliau apgyvendino rytines Polinezijos salas. Tuo metu rytų polineziečių kalbomis kalbančios grupės migravo į Kuko,  Bendrijos ir Markizo salas. Ši teritorija iki tol buvo visiškai negyvenama, todėl polineziečiai ją atrado ir kolonizavo pirmą kartą. Šios salos (pirmiausia Raiatea) tapo tikrąja polineziečių protėvyne, daugumos tautų mitologijoje žinoma kaip Havaiki. Nors nėra iki galo sutariama dėl tikslių migracijų datų, pastaruoju metu vyrauja nuomonė, kad šios salos galėjo būti apgyvendintos X-XII a.

Iš čia polineziečiai sklido į šiaurę, kol pasiekė Havajus, į pietvakarius, kur pasiekė Naująją Zelandiją ir į rytus, kur pasiekė Velykų salą. Šių nutolusių salų apgyvendinimas datuojamas apie XIII a. 2021 m. genetinis tyrimas derinamas su archeologijos ir kalbiniais duomenimis, parodė, kad XI a. rytų polineziečiai migravo iš Samoa į Kuko salas, tada į Draugijos salas, XII a. pasiekė Tubuajo ir Tuamotu salynus. Iš čia dalis migravo į šiaurę (Markizų salyną), o kita dalis - per Gambjė salas apie 1200 m. pasiekė Velykų salą.

Naujų salų apgyvendinimas vyko nedidelėmis konojomis, ir dažniausiai kolonistai jas pasiekdavo nedideliais skaičiais. Pvz. visą Naująją Zelandiją apgyvendino vos keli šimtai žmonių. Tai lėmė genetinį pradininko efektą. Skirtingose salose buvo praktikuojama kraujomaiša, susidarė didžiuliai genetiniai skirtumai. Kartu su savimi kolonistai vežėsi kiaules, šunis ir žiurkes, daug žemės ūkio kultūrų, kurias introdukuodavo naujose salose.

Ginčijamasi, ar polineziečiai savo migracijos laikais pasiekė Amerikos žemyną. Dabar toliausiai į rytus nutolusi austroneziečių gyvenama vieta yra Velykų sala. Tačiau kai kurie Čilės bei pietų Argentinos vietos gyventojų kultūros ypatumai tokius ryšius su polineziečiais rodo. Be to, Polinezijoje išplitusi saldžioji bulvė, iki tol nežinota Azijoje, bet sukultūrinta Amerikoje, taip pat liudija šiuos ryšius.

Paskutinioji polineziečių migracijos banga įvyko II tūkst. pirmoje pusėje, kuomet iš Samoa, Tuvalu ir Futunos salų dalis polineziečių migravo priešinga kryptimi, - į vakarus. Tuo metu jie apgyvendino 17 atolų, įsiterpusių tarp Mikronezijos ir Melanezijos. Tai - Išorinė Polinezija. Labiausiai į vakaru nutolęs atolas yra Nukuoras, kur vis dar kalbama polineziečių grupei priklausančia kalba.

### Malagasių migracija

I mūsų eros tūkstantmetyje kita austroneziečių grupė iš Malajų salyno vykdė priešingos krypties migraciją į vakarus. Perplaukę Indijos vandenyną, jie pasiekė Afriką, kur įsikūrė Madagaskare ir tapo malagasių protėviais. Spėjama, kad ši malagasių migracija turėjo didelės įtakos Afrikos kultūrai, nes atnešė čia daug naujų kultūrinių augalų, be kurių Afrikos buitis dabar nebeįsivaizduojama. Tai buvo bananai, ryžiai, kokosai, daugybė vaisių rūšių.

## Migracijos principai

Austroneziečių migracijų priežastys buvo labai įvairios: karas, badas, taip pat atsitiktinumai bei nelaiminga meilė. Praktiškai kiekviena sala Okeanijoje yra išlaikiusi savo apgyvendinimo istoriją giedojamosiose legendose, kurios pasakoja apie atskirus žmones, vadovavusius migracijoms.

Austroneziečių migracijos vyko ne sausuma, o jūra, todėl reikalavo ypatingų sugebėjimų bei tam tikrų technologijų. Svarbiausia prielaida šiai migracijai buvo laivybos atsiradimas. Austroneziečiai naudojosi įvairių tipų laivais, kurių svarbiausias buvo austronezietiška kanoja (proa), žinoma įvairiais pavadinimais (Malajų salyne: *bangka*; havajiečių kalba: *waa*; taitiečių kalba: *vaa*, čamorų kalba: *sakman*). Šios kanojos patobulinimas pridedant šoninius balansyrus (havajiečių kalba: *ama*), kurie padėdavo išlaikyti balansą tolimuose plaukiojimuose, pagimdė garsiuosius malajų – polineziečių katamaranus ir trimaranus. Taip pat sukurta krabo žnyplių burė, leidusi gerai išnaudoti vėjo jėgą. 

Tobuliausias jų variantas buvo Mikronezijoje išvystytos variacijos wa, sakman, laikomos greičiausiais laivais iki XX a. Fernandas Magelanas, lankęsis 1521 m. Marianų salose, pažymi, kad vietos gyventojų laivai gerokai pralenkia vakarietiškus laivus savo greičiu ir manevringumu.

Laivyboje austroneziečiai nesinaudojo pagalbiniais įrankiais, nežinojo kompaso. Spėjama, kad pagrindiniai orientyrai apgyvendinant tolimus salynus buvo migruojančių paukščių keliai, taip pat žvaigždės, kurių pavadinimų jie žinojo pusantro šimto, o dangaus skliautą dalino į 16 sektorių. Ištyrinėję žvaigždžių judėjimą skliaute, jie galėjo orientuotis Ramiajame vandenyne. Laivų kapitonai turėdavo įsiminti kelius naudodamiesi tik jiems žinomais orientyrais atviroje jūroje.

Kai kurios austroneziečių tautos išvystė savitą kartografiją. Jų žemėlapiai būdavo pinami iš šakelių, kurių susikirtimų vietos žymėdavo svarbiausias salas. Žemėlapiuose būdavo vaizduojamos ir pagrindinės jūrinės srovės, vėjo kryptys, kiti svarbūs objektai. Maršalo salose žinomos dvi žemėlapių rūšys: *meddo* vaizduoja nedidelius plotus, o *rebbelib* – didžiulius salynus ir vandenyno plotus.

Nuo XV a. austroneziečių laivyba ėmė menkti, kai kuriose vietose ir visai užmiršta. Sumažėjo kelionių, ir laivybos istorija liko daugiausia mituose bei giesmėse. XX a. viduryje ją buvo išsaugoję vos keliolika jūreivių (*palu*) atokiuose Mikronezijos atoluose. Nuo XX a. antrosios pusės tradiciją bandoma išsaugoti ir atgaivinti. 2021 m. mikroneziečių navigacijos tradicijos buvo įtrauktos į pasaulio paveldo sarąšą reikalaujantį skubios apsaugos.

## Išnašos

## Šaltiniai
* Bellwood, P. 1979 *Man’s conquest of the Pacific: The prehistory of Southeast Asia and Oceania*
* Bellwood, P. 1986 *Prehistory of the Indo-Malaysian Archipelago*
* Burenhult, G. (red.) 2006. *Didžiosios civilizacijos*. Vilnius: Alma Litera.
* Kudaba, Č. 1980. *Geografinės kelionės ir atradimai*. Vilnius:Mokslas.
* Stinglas, M. 1978. *Paskutinis rojus*. Vilnius:Vaga.
* Stinglas, M. *Nepažįstamoji Mikronezija*