open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Rūsteikių sentikių cerkvė

**Rūsteikių sentikių cerkvė** – veikiantys rusų stačiatikių (sentikių) maldos namai Zarasų rajone, Rūsteikių kaime, 10,5 km į pietus nuo Zarasų, prie kelio , 4,3 km į vakarus nuo kelio .

Parapijos kapinės nuo XX a. pradžios įsikūrusios Tumiškės kaime.

## Istorija

Archyviniai duomenys nurodo sentikių bendruomenės Rūsteikiuose pradžią 1890 m. Sentikiai čia buvo apsigyvenę daug anksčiau, bet valdžios persekiojami jie negalėjo susivienyti. Pasikeitus aplinkybėms į gerąją pusę, atsirado proga pasistatyti savo maldos namus. Jie iškilo 1908 m. Iki tol pamaldos vykdavo parapijiečių namuose. 1915-1919 m. šventovė buvo uždaryta.

1930–aisiais bendruomenėje buvo apie 500 narių. Jie kreipėsi į valdžią su prašymu atidaryti religijos mokymo kursus, o vaikus mokyti dėstomąja rusų kalba, nes apie 100 jų mokėsi lietuviškose mokyklose. Po 1929 m. kreipimosi į Lietuvos Prezidentą cerkvės remontui buvo skirta paskola įsigyti medienai.

Per Antrąjį pasaulinį karą nukentėjo dauguma Rūsteikių sentikių. Po 1960 m. bendruomenė ilgai neturėjo savo šventiko. 1990–ųjų viduryje maldos namai liko be ikonų ir bažnytinių knygų, pamaldos nebevyko.

Restauruota cerkvė vėl atnaujino savo veiklą 2008 m. spalio 19 d., joje buvo švenčiama cerkvės 100 metų sukaktis. Nuo to laiko cerkvėje pastoviai vyksta pamaldos, į kurias susirenka iki 50 žmonių. 2016 m. vyko klebonijos atstatymo darbai.

## Nuorodos

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* Rūsteikių sentikių religinė bendruomenė (''Рустейкская староверческая религиозная община'')
* Rūsteikių bendruomenės istorija 
* Sentikiai kryžiumi pagerbė protėvius 
* Sentikiai paminėjo reikšmingas datas
Meru (miestas)

**Meru** () – miestas vidurio Kenijoje, prie šiaurės rytinių Kenijos kalno šlaitų ir Kathitos upės, 8 km į šiaurę nuo pusiaujo; apskrities centras. Dauguma gyventojų – merai. Plentai į Embu, Nanjukį. Žemės ūkio regiono prekybinis centras. Vystomas turizmas (Kenijos kalno nacionalinis parkas, Samburu, Bafalo Springso draustiniai). Veikia universitetas, muziejus.

## Istorija
Miestas susikūrė XX a. pr. čia įsisteigus metodistų misijai.

## Sportas
* Kinoru stadionas, kurio talpa 15 tūkst. žiūrovų. Šiame stadione savo laiku namų rungtynes žaisdavo Tusker FC iš Nairobio.
Marsabitas

**Marsabitas** () – miestas šiaurinėje Kenijoje, Čalbio dykumoje, užgesusio Marsabito ugnikalnio kalderoje; apskrities centras. Mieste ir apylinkėse gyvena daugiausia kušitai: oromai (boranai), gabrai, rendiliai, taip pat nilotai turkanai. Yra lėktuvų kilimo ir tūpimo takas, praeina plentas Isiolas–Negelė. Prekiaujama kukurūzais, soromis, galvijais. Miestą supa Marsabito nacionalinis parkas.
Jėzaus fortas

**Jėzaus fortas** () – senovinis portugalų fortas, 1593–1596 m. pastatytas Kenijos uostamiestyje prie Indijos vandenyno Mombasoje.

2,36 ha plote italų architektas Džiovanis Batista Kairatis suprojektavo portugalų gynybinį fortą. Ši tvirtovė renesanso architektūrinio stiliaus, iš viršaus primena žmogaus pavidalą, pastatyta iš koralinio kalkakmenio. Fortą sudaro stora gynybinė siena ir 5 bastionai – ši struktūra pastatyta taip, kad atlaikytų patrankų sviedinius. 1698 m., po 3 metų apgulties, Jėzaus fortą užėmė Omano imperija. Arabai paaukštino tvirtovės sienas nuo 15 iki 18 m, vietomis atliko perstatymų (įrengė sultono namus), paliko įrašų iš Korano. XIX a. fortą užėmė britai.

Dabar Jėzaus fortas yra muziejus, kuriame išlikusi senoji portugalų architektūra, arabų puošyba. Išlikusios portugalų, arabų, britų patrankos, šulinys vandeniui kaupti. 2011 m. Jėzaus fortas paskelbtas UNESCO pasaulio paveldo objektu.


Fort Jesus-Msa (12).JPG|Tvirtovės siena
Fort Jesus.jpg|Vidinis kiemas
Fort Jesus, Mombasa3.jpg|Portugalų laikų statinys
Fort Jesus Cannons.JPG|Patranka
Džubalandas

**Džubalandas** (), dar žinomas kaip ***Somalio valstija Džubalandas***, ***Džubos slėnis*** () arba ***Azanija*** () – kraštas pietų Somalyje, 2010 m. pasiskelbęs savo autonomiją nuo centrinės Somalio valdžios.

Bendras Džubalando plotas – 87 tūkst. km². 2005 m. oficialus gyventojų skaičius buvo 953 045. Džubalandas yra suskaidytas į Gedo, Žemosios Džubos ir Vidurio Džubos rajonus. Didžiausias miestas – Kismajus, esantis pakrantėje, netoli Džubos upės žiočių.

Džubalande įvyko nemaža dalis Somalio pilietinio karo kovų. Antrojoje 2006 m. pusėje Islamistų kovotojai kontroliavo didžiąją dalį krašto. Siekiant atgauti teritorijos valdžią, 2010 m. suformuotas naujas regionas *Azanijos* pavadinimu, 2013 m. pripažintas oficialiu.
Visagino sentikių cerkvė

**Visagino sentikių cerkvė** – veikiantys rusų stačiatikių (sentikių) maldos namai Visagine, Taikos pr. 11.

## Istorija

Mintis Visagine įkurti sentikių religinę bendruomenę gimė 2005 m. rudenį, o lapkričio mėn. jau įvyko pirmas steigiamasis susirinkimas. Steigėjais tapo Ilarionas Demidovas, Feoktista Anochina ir Natalija Vaičiulienė. 2005 m. gruodžio 10 d. įvyko pirmas bendruomenės susirinkimas, kuriame dalyvavo 17 žmonių. Pirmininku išrinktas I. Demidovas, kurio pastangų dėka buvo organizuojama vietos sentikių bendruomenė, paduoti dokumentai bažnytinei sentikių valdžiai.  Bendruomenės įregistravimas truko pusę metų, oficialiai bendruomenė įregistruota 2006 m. gegužės 16 d. Po to buvo pateiktas prašymas į Visagino savivaldybę dėl patalpų maldos namams. 

Anksčiau vietos sentikiai rinkdavosi parapijiečių namuose, važiuodavo melstis į Dūkštą, Turmantą, Zarasus. 2012 m. rudenį bendruomenė gavo naudojimui patalpas (Taikos pr. 11), priklausančias Visagino ligoninei. Už paaukotas lėšas patalpos buvo įrengtos, pritaikytos sentikių pamaldoms pravesti. 2013 m. gegužės mėn. naujoji maldykla buvo pašventinta.

Sentikių bendruomenei švenčiant  gyvavimo 10–metį, Visagino valdžia skyrė sklypą Taikos pr. 23B naujų maldos namų statybai.

## Nuorodos

* Sąrašas:Lietuvos stačiatikių bažnyčios
* Visagino sentikių religinė bendruomenė (''Висагинская староверческая религиозная община'') 
* Visagino sentikių internetinė svetainė
Kondura

**Kondura** () – burlaivis, naudotas rytiniuose Adrijos jūros krantuose. Pirmą kartą paminėta ir apibūdinta X a., kaip viduramžių Kroatijos karinio laivyno dalis. Vėliau minima XIV a., kuomet juo naudojosi Ragusos respublika. Kondura buvo nuo 7-ių iki 8-ių metrų ilgio.

1966 m. netoli Nino uosto rastos dviejų laivų liekanos, kurios 1974 m. ištrauktos ir nugabentos į Zadarą saugojimui ir restauracijai. Tyrimų metu nustatyta, jog šiais laivais plaukiota nuo XI a. pab. iki XII a. pr.

## Šaltiniai
Janas Nepomukas Grocholskis

**Janas Nepomukas Grocholskis** (g. 1768 - m. 1849 m. Odesa) – Podolės gubernijos teismo pirmininkas, Targovicos konfederacijos narys 1792 metais.  
## Biografija
Buvo jaunesnysis Pranciškaus Ksavero Grocholskio sūnus. 
## Šeima
Buvo vedęs du kartus. Pirma santuoka buvo su Izabele Rytarovska, nuo santuokos su kuria turėjo dukterį Eleną ir du sūnus: Adolfą ir Ignotą. Nuo antros santuokos su Michailina Zeydler du sūnus: Vladislovą ir Liudgardą Bernardą.

Mirė Odesoje, palaidotas Voronovicų bažnyčioje.
## Literatūra

* Lwowska Naukowa Biblioteka im. W. Stefanyka NAN Ukrainy. Oddział Rękopisów. Zespół (fond) 141. Dział (opis) I 107. Akta konfederacji województwa wołyńskiego 1792 (targowickiej), k. 1297.
* Rodzina, herbarz szlachty polskiej, t. IV, Warszawa 1907 s. 379.

## Nuorodos
Opel Ascona

**„Opel Ascona“** – Vokietijos automobilių gamyklos „Opel“ gamintas (1970–1988 m.) lengvasis automobilis. Pavadintas pagal Askonos kurortinį miestelį Šveicarijoje.

1970 m. pradėtas gaminti „Ascona“ automobilis buvo renkamas 2 durų sedano, 4 durų sedano ir 3 durų universalo kėbulais. Į šiuos automobilius montuoti nuo 1,2 iki 1,9 darbinio tūrio, 44–66 kW galios benzininiai varikliai. 1971–1975 m. šis automobilis platintas JAV (kaip „Opel 1900“).

1975 m. pristatytas patobulintas modelis „Ascona B“. Šis automobilis turėjo kiek pakitusį dizainą, jam montuota didesnė variklių įvairovė (1,2–2,0 l, 40–106 kW), naudoti ne tik benzininiai, bet ir dyzeliniai varikliai. Šis modelis taip pat buvo renkamas PAR (kaip „Chevrolet Ascona“). 1979 m. pristatytas lenktyninis modelis „Ascona 400 rally“, kuris dalyvavo pasaulio ralio čempionate.

1981 m. pristatytas paskutinis, „Ascona C“ modelis, kuris rinktas 2 ir 4 durų sedano bei 5 durų hečbeko modeliais. Varomas priekinis tiltas. Kaip „Vauxhall Cavalier“ pardavinėtas Jungtinėje Karalystėje. Nuo ankstesnių modeliu skyrėsi pakitusia išvaizda – ilgesnė, pakeisti žibintai, radiatoriaus grotelės. Pastarosios dar atnaujintos 1986 m. Paskutinės kartos „Ascona“ priklausomai nuo modifikacijos išvystydavo 150–190 km/h greitį, turėjo 59–128 AG variklį (nuo 1,3 iki 2,0 l tūrio).

1988 m. Opel šį modelį pakeitė į „Vectra“, nors Brazilijoje iki 1996 m. buvo renkamas kaip „Chevrolet Monza“.


Opel Ascona C back.jpg|Ascona C iš galo
1979 Opel Ascona B (8878437034).jpg|Ascona B
1975-1981 Opel Ascona (B) (6518466007).jpg|Ascona B iš galo
Opel Ascona A.jpg|Ascona A
Henri Fantin-Latour

**Anri Fanten-Laturas** (, 1836–1904 m.) – XIX a. antros pusės Prancūzijos tapytojas, litografas ir iliustratorius, geriausiai žinomas gėlių natiurmortais.

## Biografija
Anri Fanten-Laturas (piln. *Ignace-Henri-Théodore Fantin-Latour*) gimė 1836 m. sausio 14 d. Grenoblyje. Jo tėvas, potretų tapytojas, buvo pirmuoju dailės mokytoju. 1841 m. A. Fanten-Laturas su šeima persikėlė į Paryžių, mokėsi pas *Horace Lecoq de Boisbaudran* Aukštojoje dailės mokykloje. Jis išgarsėjo ir geriausiai žinomas gėlių natiurmortais. Profesiniais ryšiais dailininkas buvo pažįstamas su reikšmingiausiais to meto Prancūzijos dailininkais: Engru, Delakrua, G. Kurbė, E. Manė, K. Koro. Be gėlių paveikslų, dailininkas pagarsėjo savo žymiųjų kolegų portretais. Per Dž. Vistlerį ir Dž. E. Milė dailininkas surado rėmėjų ir rinką Anglijoje. Savo kūrybos pobūdžiu A. Fanten-Laturas išliko tradiciniu dailininku, sukūrė savitą stilių, pratęsė XVIII a. prancūzų tapytojo Ž. Šardeno tradiciją. Nors dailininkas buvo pažįstamas su impresionistais, bet jam buvo svetima plenerinė tapyba ir akimirkos įspūdžių fiksavimas drobėje. Pripažinimo A. Fanten-Laturas siekė oficialiame Paryžiaus salone, o ne nepriklausomose impresionistų parodose. 1876 m. Salone dailininkas pademonstravo litografiją, dedikuotą kompozitoriui H. Berliozui, ir vėlyvuosius gyvenimo metus daugiau skyrė litografijos kūriniams, įkvėptiems H. Berliozo, R. Vagnerio muzikos kūrinių. Jis iliustravo Vagnerio (1886) ir Berliozo (1888) biografijas. Anri Fanten-Laturas mirė 1904 m. rugpjūčio 25 d. Burė kaime (Žemutinė Normandija). Palaidotas Paryžiaus Monparnaso kapinėse. Jo kūrybą galima suskirstyti į tris grupes: gėlių natiurmortus, portretus ir mitologines/fantastines scenas. Jo žmona Viktorija Fanten-Latur (merg. *Dubourg*, 1840−1926) taip pat buvo tapytoja, daugiausiai tapė gėles.

## Darbų galerija
* wikiart.org

Henri Fantin-Latour - Flowers and Fruit - Google Art Project.jpg| „Gėlės ir vaisiai“ (1865, Orsė muziejus)
Henri Fantin-Latour - Still life (primroses, pears and pomegranates) - Google Art Project.jpg| „Natiurmortas“ (Kröller-Müller muziejus)
Henri Fantin-Latour - A Studio at Les Batignolles - Google Art Project.jpg| „Batinjolio studija“ (centre su teptuku pavaizduotas E. Manė ir jo ratelio draugai, 1870, Orsė muziejus)
Henri Fantin-Latour - Stilleven met bloemen.jpg| „Natiurmortas su gėlėmis“ (1887, Amsterdamo valstybinis muziejus)
WLA metmuseum Roses and Lilies by Henri Fantin Latour.jpg| „Rožės ir lelijos“ (1888, Metropoliteno meno muziejus)
La Nuit-Henri Fantin-Latour-IMG 8218.JPG| „Naktis“ (1897, Orsė muziejus)
Henri Fantin Latour Immortalité.png| „Nemirtingumas“ (1897, litografija) 


## Šaltiniai

* Encyclopaedia Britannica
* J. Paul Getty muziejus
* Londono nacionalinė galerija
* Ian Chilvers. *The Oxford Dictionary of Art and Artists*. Oxford University Press, 2009, p. 214
Džagai

**Džagai** (sav. *Wachagga*) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti bantams. Gyvena Tanzanijoje, prie pietinių ir rytinių Kilimandžaro šlaitų. Populiacija – 1,4 mln. žmonių (kartu su artima parių tauta). Kalba kidžagų kalba, priklausančia bantų kalboms, taip pat suahiliškai. Dauguma – krikščionys (daugiausia katalikai), yra musulmonų (sunitų), išlaikiusių prigimtinę tikybą.

Džagai kaip ir kiti bantai dabartines savo žemes pasiekė XIII–XVI a. Etninė konsolidacija įvyko XIX a. viduryje.

Verčiasi rankine terasine žemdirbyste (sorgai, kukurūzai, bananus), gyvulininkyste (galvijai, avys). Kolonijiniais laikais pradėjo auginti kavą. Amatai: kalvystė, medžio raižyba.

Džagų gyvenvietės padriko plano. Būstas šalmo pavidalo, be langų, padengtas žole. Nuo XIX a. pab. statosi suahiliškus keturkampius namus.

Tradicinis džagų rūbas – pūkiniai apdangalai, galvos apdangalai, paraišalai ant kulkšnų.

Džagų virtuvės pagrindą sudaro bananai, mėsa, pienas.

Išlikęs muzikinis folkloras, dainuojamasis epas. Plačiai naudoja medinius pučiamuosius instrumentus.


Bundesarchiv Bild 105-DOA0535, Deutsch-Ostafrika, Wadschagga-Mädchen.jpg|Moterys ir vaikai (XX a. pr.)
Chaga hut noadj.jpg|Tradicinis būstas
Various_food_dishes.jpg|Džagų patiekalai


## Šaltiniai
Fiat Punto

**Fiat Punto** – nuo 1993 metų gaminamas itališkas automobilis, priklausantis subkompaktinių automobilių klasei. Modelis sulaukė trijų kartų – naujausias Punto modelis Fiat Grande Punto gaminamas nuo 2005 m. 2012 m. duomenimis buvo pagaminta 8,5 milijonų Punto modelių.

## Pirmoji karta (1993–1999)
Tarptautiniu „Project 176“ kodu pažymėtas modelis buvo pristatytas 1993 m. rugsėjį kaip pasenusio Fiat Uno pakaitalas. 1995 m. šis modelis buvo išrinktas Europos metų automobiliu, aplenkęs pagrindinį konkurentą Volkswagen Polo vos 78 taškais.

## Antroji karta (1999–2010)
1999 m. Frankfurto automobilių parodoje pristatytas atnaujintas Punto modelis. Šis modelis tapo pirmuoju pažymėtu naujuoju Fiat grupės logotipu skirtu kompanijos šimtmečiui pažymėti.

2003 m. Fiat pagamino 5-milijoninį Punto automobilį. 2005 m. birželio 1 d. kompanija pagamino 6-milijoninį modelį Melfio gamykloje.

2005 m. spalį Serbijos kompanija Zastava susitarė su FIAT dėl Punto modelio gamybos Kragujevace ir vietiniu pavadinimu Zastava 10. Šie modeliai buvo gaminami iki 2011 m.

## Trečioji karta (2005–2018)

2005 m. Frankfurto automobilių parodoje buvo pristatytas naujasis Punto modelis Grande Punto.

2009 m. šis modelis buvo atnaujintas ir gavo naują pavadinimą Punto Evo, o 2012 m. dar kartą atnaujinus modelį vėl buvo grįžta prie pavadinimo Punto.

2014 m. spalį žurnalas Top Gear Punto Pop 1.2-L 8v 69 modelį įrašė į „blogiausių automobilių, kuriuos galima nusipirkti dabar“ sąrašą. Tai buvo padaryta dėl to, kad modelis buvo „ne savo klasės pasenęs supermini, sunaudojantis 126 g/km kuro, 62 mylių per valandą greitį pasiekiantis per 14,4 sekundės ir kainuojantis brangiau nei 10 000 svarų sterlingų“.

## Šaltiniai
Renault 25

**Renault 25** – prancūziškas automobilis, priklausantis verslo klasei. Automobilį gamino Renault nuo 1983 iki 1992 m. Gamybos metu Renault 25 modelis buvo visos kompanijos pagrindinis modelis – tai buvo brangiausias, prabangiausias ir didžiausias kompanijos modelis tuo metu. 1985 m. modelis užėmė antrą vietą Europos metų automobilio rinkimuose.

Pristatytas 1982 metais ir pradėtas gaminti 1983 m. 25 modelis buvo visiškai kitoks nei iki tol gaminti Renault 20/30 modeliai.

Šis modelis yra pirmasis automobilis, nuo pat pradžių gamintas siekiant sumažinti aerodinaminį pasipriešinimą. Šis modelio koeficientas buvo 0,31 Cd ir tai padėjo sumažinti modelio kuro sąnaudas.

25 modelis buvo giriamas už patogų bei paprastą vairavimą. Automobilyje naudota įranga buvo aukštesnės kokybės nei kituose iki tol gamintuose Renault modeliuose. Be kitų ypatybių, 25 modelyje buvo įmontuota viena pirmųjų radijo nuotolinio valdymo sistema, įrengta ant vario. Dėl šio modelio pirmą kartą po II pasaulinio karo Renault gavo puikią galimybę įsitvirtinti kitose užsienio rinkose.

1985 m. buvo pristatyta 22,7 cm ilgesnė modelio versija, vadinta Renault 25 Limousine.

## Šaltiniai
AKSM-62103

**AKSM-62103** – tramvajų modelis, gamintas Baltarusijos bendrovės „Belkomunmašas“. 

Tramvajus yra 15270 mm ilgio, 2500 mm pločio, 3850 mm aukščio ir 20000 kg svorio. Turi trejas duris, sudarytas iš dviejų dalių. AKSM-62103 turi 50 kW elektrinį variklį, gali išvystyti 100 km/h greitį. Tramvajus turi 29 sėdimas vietas, gali sutalpinti 159 keleivių. Naudotas Rusijoje, taip pat Baltarusijoje.

Iš viso buvo pagaminti 94 AKSM-62103 tramvajai.

## Naudojimas

## Nuotraukos

Vaizdas:AKSM-62103-633 Viciebsk.jpg|AKSM-62103 Vitebske, 2011 m.
Vaizdas:Aksm-62103.jpg|AKSM-62103 Vitebske, 2015 m.
Vaizdas:Samara tram BKM-62103 930 2014 (16043936431).jpg|AKSM-62103 Samaroje, 2014 m.
Vaizdas:Трамваи АКСМ-62103 на конечной.jpg|AKSM-62103 Kazanėje, 2014 m.


## Šaltiniai

## Nuorodos

* AKSM-62103 - bkm.by
Mozambiko srovė

**Mozambiko srovė** – šiltoji paviršinė srovė Indijos vandenyne, Mozambiko sąsiauryje, Pietų Pasatų srovės atšaka, nukreipta į pietus ir tekanti pagal rytinius Afrikos krantus. Toliau pietuose pereina į Adatos kyšulio srovę. Vandens temperatūra 22–28 °C. Srovės greitis – 50–75 cm/s.

## Taip pat skaitykite
* Vandenyno srovė
* Indijos vandenynas
* Mozambikas
* Madagaskaras

## Šaltiniai
Gdansko uostas

**Gdansko uostas** – uostas pietiniame Gdansko įlankos krante, Gdansko mieste. Tai vienas didžiausių uostų Baltijos jūros regione.

Gdansko uostas yra padalytas į dvi dalis – vidinį ir išorinį uostus.

## Vidinis uostas

Vidinis uostas susideda iš šių dalių:

* „Gdansk Cargo Logistics S.A.“ terminalas, atsakingas už birius ir paprastus krovinius
* Gdansko konteinerių terminalas
* Keltų terminalas
* Fosfatų terminalas
* Skystos ir birios sieros terminalas
* Vaisių terminalas

## Išorinis uostas

Išorinė Gdansko uosto dalis yra Gdansko įlankos baseine. Jis yra pajėgus aptarnauti laivus iki 300 tūkst. t dedveito tonažo ir 15 m grimzlės gylio.

Išorinėje uosto dalyje yra šie terminalai:

* Anglies
* „Naftoportas“ – neapdirbtos naftos, mazuto ir kuro
* SGD
* Giliavandenių konteinerių

## Perkrovimai

## Galerija

File:Gdansk port.JPG|Įplaukimas į vidinį uostą
File:Port of Gdansk from mainmast of Fryderyk Chopin.jpg|Gdansko uostas nuo Fryderyk Chopin laivastiebio
File:Pleiades spirit in Gdańsk (Poland).jpg|Automobilių keltas įplaukia į vidinį uostą
File:StoczniaGdanska1.jpg|Pramoninis Gdankso laivų statyklos kraštovaizdis


## Išnašos

## Nuorodos

* Oficialus Gdansko uosto tinklalapis
* Laivų judėjimas Gdansko uoste realiu laiku
Sidamai

**Sidamai** ( = *sidama*) – tauta gyvenanti Afrikoje, pietų Etiopijoje (Sidamų regione. Bendra populiacija – 3 mln. žmonių (2007 m.), ir sudaro trečią didžiausią tautą Etiopijoje. Kalba sidamų kalba, kuri priklauso kušitų grupei. Taip pat vartoja amherų kalbą. Dauguma yra krikščionys (protestantai), apie 15% išpažįsta vietinius tikėjimus.

Kartais sidamams priskiriamos ir jiems artimos tautos darasai, kambatai, hadijai, alabai, tambarai ir kt.
 
## Istorija

Sidamai seniausiais laikais gyveno šiauriau dabartinių teritorijų. Savo politinius junginius sukūrė bent jau nuo IX a., tačiau kadangi tauta neperėmė rašto sistemos, jų istorija yra menkai fiksuota ir žinoma. Jų valstybėlės tarpusavyje jungėsi į laisvą konfederaciją. Neretai juos valdė musulmoniški sultonatai, tokie kaip Ifatas, tačiau jie išlaikė savo vietinius tikėjimus. XVI a. vykusių oromų migracijų metu sidamai buvo išstumti į pietus, kur dabar ir gyvena.

XIX a. II pusėje Etiopijos imperatorius Menelikas II prijungė sidamų žemes prie Etiopijos imperijos. Italų valdymo laikais krašte veikė misionieriai. Ilganiui sidamai perėmė krikščionybę ir dauguma tapo protestantais. Sidamų žemės buvo administruojamos kaip Galų-sidamų provincija, iš kurios vėliau atskirta Sidamų provincija. Tik XX a. II pusėje sidamų kraštuose įkurtos mokyklos, kas šiek tiek padidino šios tautos išsilavinimą ir raštingumą. Nepaisant to, sidamai lieka viena neraštingiausių Etiopijos tautų.

1991 m. sidamams, kartu su kultūriškai giminingais gedeo ir burdžiais, buvo pažadėta savotiška autonomija, sukuriant atskirą jų administracinį regioną. Galiausiai tai nebuvo padaryta, ir sidamų žemės kartu su ~40 smulkesnių tautų buvo sujungtos į daugiaetninį Pietinių tautų, tautybių ir žmonių regioną. Tai skatino sidamų nepasitenkinimą. Tik 2020 m. sidamams pavyko pasiekti autonomijos, ir Etiopijos administracijoje suformuotas Sidamų regionas.

## Kultūra
Sidamų ūkis yra pagrįstas žemdirbyste. Vienas pagrindinių javų yra ensetė. Kadangi jų gyvenamos žemės yra puikiai tinkamos kavos auginimui, kava šuo metu sudaro sidamų regiono ekonomikos pagrindą: pagal kavos produkciją Etiopijoje sidamai nusileidžia tik oromams.

## Šaltiniai
Resident Evil 7: Biohazard

**Resident Evil 7: biohazard** () – 2017 m. išlikimo siaubo žanro videožaidimas, 7-a „Resident Evil“ žaidimų pagrindinės serijos dalis, sukurta Japonijos kompanijos „Capcom“ ir išleista „PlayStation 4“, „Xbox One“ ir „Windows“ („Steam“ tinklu) sistemoms. Metacritic.com duomenimis, žaidimas kritikų įvertintas 86–87 balų iš 100 vidurkiu.

„Resident Evil 7“ buvo pristatytas 2016 m. E3 parodoje kartu su demo versija. Žaidimas suderinamas su nauja „PlayStation 4 Pro“ konsolės versija ir gali būti žaidžiamas VR režimu. Apie žaidimas išleidimą pranešta tuo pat metu, kaip paskutinė žaidimais paremtų „Absoliutaus blogio“ filmų serijos dalis „Absoliutus blogis: paskutinis skyrius“. 2016 m. rugsėjo 16 d. pristatant naują demontracinę versiją ir pilną žaidimo pristatomąjį filmuką buvo paskelbta, kad žaidimas turės bent tris plėtinius, kuriuos žaidėjai galės įsigyti atskirai arba su sezono abonementu.

2017 m. pirmąjį pusmetį buvo parduota 3,7 mln. žaidimo kopijų.
## Apie žaidimą
„Resident Evil 7: biohazard“ yra vieno žaidėjo žaidžiamas žaidimas. Žaidėjo valdomas herojus Itanas atvyksta į pietinės JAV Luizianos valstijos nuošalią sodybą miške, į kurią jis buvo iškviestas netikėta žinute iš prieš trejus metus dingusios ir žuvusia laikytos žmonos Mijos. Prie sodybos jis užtinka apleistą mikroautobusą ir užtvertą teritoriją. Prasigavęs į sodybą Itanas name randa Miją, ir ji netikėtai jį užpuola.

Žaidimo veiksmas vyksta žaidėjui valdant herojų Itaną iš pirmojo asmens perspektyvos. Nuošalios sodybos pastatuose jis turi susikauti su sodyboje šeimininkaujančia Beikerių šeimynėle, kurios narių nužudyti neįmanoma, nes jų kūnai regeneruojasi. Taip pat sodyboje pasitaiko neaiškios kilmės monstrų, pavojingų mutavusių vabzdžių. Herojaus misija yra išsigelbėti iš sodybos kartu išgelbstint žmoną Miją ir Zoję Beiker, kuri jam padeda. Žaidimo eigoje sprendžiami galvosūkiai, kaip patekti į įvairias patalpas, ir randami vis galingesni ginklai. Rasdamas įvairius objektus herojus gali pasitobulinti ginklus, sumeistruoti efektyvesnius šovinius ir pasigaminti gydymo priemonių porcijas. Žaidimo priešistorės įvykiai atskleidžiami randamuose užrašuose ir videokasetėse.

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Madagaskaro srovė

**Madagaskaro srovė** – šiltoji paviršinė srovė Indijos vandenyne, prie pietinių ir rytinių Madagaskaro krantų, Pietų Pasatų srovės atšaka. Teka pietų, pietvakarių kryptimi. Vandens temperatūra 22–28 °C. Srovės greitis – 25–30 cm/s. Pietvakariuose dalinai jungiasi su Adatos kyšulio srove.

## Šaltiniai
Gdynės uostas

**Gdynės uostas** – Lenkijos jūrų uostas, esantis vakarinėje Gdansko įlankos pakrantėje. Įkurtas 1926 m. 2008 m. Baltijos jūros regione, pagal perkrautus konteinerius, uostas užėmė antrą vietą. Uostas ribojasi su Gdynės karinio laivyno baze, jie dalijasi jūrų keliais, tačiau yra visiškai atskiros institucijos.

## Perkrovimai

## Galerija

File:Gdynia BCT 29.jpg|Konteinerių terminalas
File:Przystań Jachtowa w Gdyni Port in Gdynia 1.JPG|Laivai Gdynės uoste
File:Gdynia Port.jpg|Gdynės uostas, 2018 m. vasario mėn.


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficialus Gdynės uosto tinklalapis 
* Laivų judėjimas Gdynės uoste realiu laiku
Šuranai

**Šuranai** ( iki 1927 m. **Didieji Šuranai** , , , ) – miestas Nove Zamkų apygardoje, Nitros krašte, pietvakarių Slovakijoje. 9960 gyventojų (2015 m. duomenys).

Miestas įsikūręs Dunojaus žemumoje, 123 m aukštyje virš jūros lygio, netoli Nitros upės. Yra nutolęs 13 km nuo Nove Zamkų ir maždaug 100 km nuo Bratislavos. 1976 m. prie Šuranų buvo prijungti Kostolni Sekas () ir Nitrianski Hradokas ().

## Istorija
Vietovėje žmonių gyvenama nuo neolito laikų. Pirmą kartą paminėtas Vengrijos karaliaus Belos II Aklojo 1138 m. dokumente, kaip *villa Suran*. 1663–1684 m. okupuotas Osmanų imperijos. 1832 m. suteiktas karališkojo miestelio titulas su prekybos teisėmis. 1854 m. pastatytas cukraus fabrikas (uždarytas 2000 m.). Iki 1920 m. ir 1938–1945 m. priklausė Vengrijai.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Policių uostas

**Policių uostas** – Lenkijos jūrų uostas Policių mieste, vakariniame Odros upės krante, Ščecino įlankoje. Tai ketvirtas pagal užimtumą uostas šalyje.

2006 m. krovinių srautas siekė 2,45 mln. t ir sudarė 4,1% visų Lenkijos uostų srauto. Tais pačiais metais metais uostas priėmė 286-is laivus, kurių bruto tonažas viršijo 100.

Policių uostas turi prieigą prie Baltijos jūros per Ščecino įlankoje esantį Kiaulės sąsiaurį.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Oficialus Policių uosto tinklalapis
Suvieko šv. Onos koplyčia

**Suvieko šv. Onos koplyčia** – veikianti katalikų koplyčia Zarasų rajone, Suvieko kaime, 
prie kelio . Priklauso Imbrado Nukryžiuotojo Jėzaus parapijai. Liepos mėn. vyksta tradiciniai Šv. Onos atlaidai, kartu rengiama ir Suvieko seniūnijos šventė „Vasara kaime“. Prie koplyčios yra šarvojimo salė.

## Istorija

Koplyčia buvo įrengta buvusio Suvieko tarybinio ūkio administraciniame pastate. Ją pašventino 2005 m. spalio mėn. vyskupas Jonas Kauneckas.

Senas bažnyčios tradicijas Suvieke byloja atminimo lenta kaimo kapinėse: *„Šioje vietoje apie 1522 m. buvo pastatyta Suvieko bažnyčia, o 1863 m. sukilimo metu nugriauta.“*

## Šaltiniai
Merai

**Merai** (sav. *Amîîrú*) – Rytų Afrikos tautų grupė, priklausanti bantams. Gyvena Kenijoje, Meru apylinkėse. Sudaro šios gentys: tiganijai, igembiai, imenčiai, miutiniai, igoliai, mvimbiai, mutambiai. Populiacija – 1,63 mln. žmonių. Kalba merų kalba, priklausančia bantų kalboms (kikujų kalbos tarmė), taip pat suahiliškai. Dauguma – krikščionys (daugiausia katalikai, protestantai), yra išlaikiusių prigimtinę tikybą.

XX a. pr. merų apgyvendintos žemės sudarė atskirą Kenijos Meru administracinį dalinį. Pagal šio krašto pavadinimą suteiktas ir tautovardis. Nuo XX a. vyksta tautinė kosolidacija, suartėjimas su kikujais.

Verčiasi rankine terasine, taip pat plūgine žemdirbyste (sorgai, kukurūzai, ankštiniai, jamsai), gyvulininkyste (daugiausia ožkos, o galvijai buvo labiau prestižo ir mainų priemonė). Dirba samdomus darbus. Moterys verčiasi puodininkyste, įvairių pluoštų pynimu, vyrai – kalvyste (ginklai, papuošalai), odos apdirbimu, medžio raižyba.

Merų gyvenvietės padriko plano. Būstas apskritas, sienos iš karčių, perpintų vytelėmis, apdrėbtos moliu.

Tradicinis merų rūbas – skraistė ir prikyštė iš naminių gyvulių kailių ir augalinio pluošto.

Merų virtuvės pagrindą sudaro košės su prieskoniais, rečiau – pieno produktai. Mėsą valgydavo retai, dažniausiai tik vyrai.

Merų visuomeninė sankloda pagrįsta 5 suaugusiųjų klasėmis ir patrilinijinėmis gimininėmis grupėmis. Giminių grupės skirstėsi į „raudonuosius“, „juoduosius“ ir „baltuosius“. Perėjimas iš vienos amžiaus klasės į kitą vykdavo kas 10–15 metų, jį lydėdavo iniciacija, naujo vardo suteikimas.

Merų tautosaką sudaro mitai (daugiausia etnogenetiniai), gyvulinės pasakos, patarlės, apeiginės dainos ir šokiai. Tikybai būdingas protėvių kultas, raganavimas, liaudies medicina.

## Šaltiniai
Irakviai

**Irakviai, irakiai** (sav. *Iraqw*, ) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti kušitams. Gyvena Tanzanijoje, Arušos apskrities pietvakariuose, tarp Ejasio ir Manjaros ežerų. Irakviams artimi gorovai (arba fiomai), alavai (arba alagvai) ir mbugai. Populiacija – ~0,5 mln. žmonių. Kalba irakvų kalba, priklausančia kušitų kalboms. Dauguma – krikščionys (daugiausia katalikai, liuteronai), yra išlaikiusių prigimtinę tikybą, musulmonų.

Vyrai verčiasi gyvulininkyste (galvijai, ožkos, avys), moterys – rankine tropine žemdirbyste (sorgai, kukurūzai, ankštiniai, žemės riešutai, pirštūnės). Amatai: demblių ir krepšių pynimas, kailių, odos apdirbimas, medžio drožyba, vario dirbinių gamyba.

Irakvių gyvenvietės išskaidyto plano. Būstas apskritas, dviaukštis, su žardžiais iš virbų, moliu drėbtomis sienomis, kūgišku nendriniu stogu.

Tradicinis rūbas – skraistės, prikyštės, taip pat marškiniai ir kelnės iš medvilnės audinių.

Irakvių virtuvės pagrindą sudaro košės, daržovės, pienas (dažnai maišytas su krauju).

Šeima mažoji, patrilinijinė, išlikę matrilinijiniai saitai.

Turi turtingą tautosaką, išvystytos dainos ir šokiai. Tikybai būdingas protėvių kultas, magija, totemizmas.

## Šaltiniai
Hadzai

**Hadzai** (sav. *Hadzabe*) – Rytų Afrikos tauta, neturinti jokių giminiškų tautų. Gyvena Tanzanijoje, aplink Ejasio ežerą, įsiterpę į isansų, mbulų ir masajų žemes. Populiacija – apie tūkstantis žmonių. Kalba hadzų kalba, kurią seniau buvo linkstama priskirti koisanų kalboms dėl spragsinčių garsų. Išlaikę prigimtinę tikybą.

Hadzai yra vieni paskutiniųjų pasaulio medžiotojų-rankiotojų, kurie tebėra išlaikę savo įprastą gyvenimo būdą (nepaisant Tanzanijos valdžios ir krikščioniškų misijų bandymų juos paversti sėsliais). Medžioja sausuoju metų laiku, klajodami būriais po 40–70 žmonių. Pagrindinis ginklas – lankas ir strėlė. Strėlgalius, peilius, kartais kirvius gamina iš išmainytos geležies. Rankioja laukinių augalų vaisius, paukščių ir vėžlių kiaušinius, lietinguoju laikotarpiu klajodami po 20 žmonių. Sausmečio įkarštyje ieškodami *mtusi* vaisių susiburia į pulkus iki 100 ar daugiau žmonių. Sausrų metu iš isansų išsimaino grūdų už kaulus ir kailius.

Būstas – žolinė trobelė su griaučiais iš šakų, o liūčių metu gyvena urvuose. Būstus statosi vienas šalia kito, gamtiškai apsaugotoje vietoje.

Moterys vilki odines prikyštes, vyrai – juosmens raištį ir prikyštę iš odų. Eidami per dyglynus avi sandalus.

Šeima mažoji. Santuoka monogaminė, patrilokalinė. Susidariusias šeimų grupes valdo sėkmingiausi medžiotojai, o susibūrus kelioms grupėms išrenkamas vadeiva.

Būdingi mitai apie pasaulio sutverėją Išoko („saulę“), kultūrinį didvyrį Indają, pasakojimai apie milžinus.


Hadzabe Hut.jpg|Tradicinė palapinė
Hadzabe family chief on a meeting.JPG|Šeimos vadas
Hadzabe4.jpg|Moterys
Kibuyu cha ki-hadzabe.JPG|Apeiginiai puošmenys


## Šaltiniai
Vaidminių akmuo

**Vaidminių akmuo**,  – mitologinis akmuo, pėduotų akmenų grupei priklausantis riedulys su „meškos ir arklio pėdomis“ Vaidminių kaime, Suvieko seniūnijoje,  Zarasų rajone. Akmuo slūgso 2,8 km į šiaurę nuo Suvieko, 0,45 km į šiaurės vakarus nuo Vaidminių kapinių, esančių prie kelio . Šalia išlikusios kolūkio laikų statinių liekanos.

Vaidminių akmuo pažymėtas archeologinio paminklo stulpu (kelyje rodyklių nėra), paminklo aplinka sutvarkyta. 1998 m. įtrauktas į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). 

## Ženklai

Skirtinguose šaltiniuose, be „meškos ir arklio pėdų“ ant šio akmens, priskiriama ir „žmogaus pėda“, taip pat „arklio, meškos, katės ir vaiko pėdos“.

Akmuo yra netaisyklingos formos, plokščias, tamsiai pilkos spalvos, 170x142 cm dydžio žemės paviršiuje. Jo pietinis šonas virš žemės iškilęs 42,5 cm, rytinis – 29 cm, šiaurinis – 14 cm, vakarinis – 29 cm. Akmens vakarinėje pusėje yra 29x14,5 cm dydžio „arklio pėda" šiaurinėje dalyje – 18x7,5 cm dydžio „meškos pėda".  1994 m. nustatytos akmens teritorijos ir apsaugos zonos plotas 9 m² (duomenys pagal kraštotyrininką Joną Nemanį).

## Šaltiniai
Langiai

**Langiai** – Rytų Afrikos tauta, priklausanti nilotams, luo tautų grupei. Gyvena vidurio Ugandoje, Kiogos apyežerėje. Populiacija – 0,978 mln. žmonių (2002 m. – 1,5 mln.). Kalba langių kalba, priklausančia Nilo-Sacharos kalboms. Dauguma išpažįsta prigimtinę tikybą, kiti – krikščionys (katalikai, anglikonai).

Tauta susidarė XV–XIX a.

Verčiasi dirvine žemdirbyste (sorgai, sezamas, pupos, žemės riešutai, pirštūnės, nuo XX a. – medvilnė), gyvulininkyste (trumparagiai zebu), medžiokle. Išvystę odų išdirbimo amatą.

Langių gyvenvietės kompaktiškos, pusapvalio plano, sudarytos iš 10–150 būstų, statytų iš plaušplyčių.

Tradicinis rūbas susideda iš odinių prikyščių ir juostų.

Vartoja daugiausia augalinį maistą.

Tradicinės visuomeninės sanklodos pagrindą sudaro patrilinijinės giminės.

Langiai turi turtingą tautosaką, išlikęs protėvių kultas.


First generation of lango.JPG|Dabartiniai langiai
Lango House.JPG|Langių būstas
Handbook to the ethnographical collections (1910) (14596728248).jpg|Tradicinis būgnas
Lango subregion.png|Langių žemės Ugandoje


## Šaltiniai
Peugeot 205

**Peugeot 205** – supermini klasės automobilis, Peugeot gamintas nuo 1983 iki 1998 m. Iš viso buvo pagaminta daugiau nei 5 milijonai šių modelių.

1990 m. žurnalas „Car“ šį modelį išrinko dešimtmečio automobiliu.

Šio modelio dizainą sukūrė kompanija Welter Racing, o kabrioleto versiją – italų Pininfarina.

Manoma, kad 205 modelis įvykdė Peugeot perversmą, mat iki tol kompanija buvo laikoma labai konservatyvia ir gamino didelius automobilius, tokius kaip 504 ar 505.

205 modelis 1984 m. Europos metų automobilio rinkimuose užėmė antrą vietą ir nusileido savo pagrindiniam konkurentui Fiat Uno. Tačiau konkurso organizatoriai teigia, kad nepaisant šio fakto, Peugeot 205 pasiekė didesnę sėkmę rinkoje nei konkurentai iš Italijos.

Be įprastų modelių, Peugeot gamino ir galingesnius 205 modelius, tokius kaip GTI, STDT ir Turbo 16 (T16). Pastarasis buvo gaminamas specialiai ralio varžyboms ir pasiekė puikius rezultatus Pasaulio ralio čempionate. Nuo 1984 iki 1986 m. Peugeot 205 Turbo 16 laimėjo 16 WRC ralio etapų. 1985 ir 1986 m. šiuo automobiliu lenktyniavę suomiai Timo Salonen ir Juha Kankkunen tapo ralio čempionais.

## Šaltiniai
Bagandai

**Bagandai** arba **gandai** (sav. *Baganda*) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti bantams. Gyvena Ugandoje, tarp Viktorijos ir Kiogos ežerų. Yra gyvenančių ir Tanzanijoje. Populiacija – 6,27 mln. žmonių (2015 m., XX a. II pusėje – 3,25 mln.). Tai skaitlingiausia Ugandos tauta. Kalba gandų kalba (luganda), priklausančia bantų kalboms, taip pat suahiliškai. Dauguma – krikščionys (katalikai, protestantai), yra išlaikiusių prigimtinę tikybą, musulmonų (sunitų).

Nuo XIII iki XIX a. pab. gandai turėjo sukūrę savo valstybę Bugandą (dabar Ugandos dalis).

Verčiasi rankine pasėline-lydimine žemdirbyste (sorgai, kukurūzai, ankštiniai, soros, ypač bananai, prekybai augina kavą, medvilnę, tabaką ir kt.), gyvulininkyste (daugiausia ožkos, avys, galvijų auginimą stabdo musė cėcė). Dirba samdomus darbus. Amatai: keraminių ir medinių indų gamyba, pynimas, kalyba, odos apdirbimas, audimas, gaminimas iš karnų (*mbugu*).

Bagandų būstas cilindiškas-kūgiškas. Griaučius sudaro kartys, perpintos vytelėmis, stogas iš lapų.

Tradicinis rūbas – juosmens raiščiai iš karnų pluošto, odos ar augalinio pluošto. Pas žynius – apsiaustai iš karnų pluošto.

Bagandų virtuvės pagrindą sudaro kruopų ir miltų košės su daržovių užpilais, kartais mėsa.

Išlikęs skirstymasis į patrilinijines gimines. Tradicinei tikybai būdingas gausus dievų panteonas, pagarba gamtos ir vado protėvių (*kabaki*) dvasioms. Išvystyta tautosaka, ypač muzikinė.


A traditional Muganda.JPG|Bagandų muzikantas
Early baganda.JPG|Bagandai, vilkintys rekonstruotais senaisiais apdarais
Kiganda dance.jpg|Šokėjos
Water or milk jar, Ganda people, Uganda, early 1900s, clay, graphite, natural pigments, raffia - National Museum of Natural History, United States - DSC00466.jpg|Bagandų ąsotėlis (XX a. pr.)


## Šaltiniai
Sahai

**Sahai** () – Rytų Afrikos tauta, priklausanti kušitams. Gyvena Etiopijoje ir Eritrėjoje. Skirstosi į idus, irobus, maniferius, melius, teroa, hazus, asaortus (5 genčių sąjunga), kurie įtraukia tigrajų, afarų, arabų kilmės grupes. Populiacija – 213 000 žmonių (2006 m., XX a. II pusėje – 150 000). Kalba sahų kalba, priklausančia kušitų kalboms. Taip pat vartoja tigrių, tigrajų, arabų kalbas, tigrių-tigrajų kalbų mišinį. Dauguma – musulmonai (sunitai), tarp žemdirbių yra krikščionių-monofizitų.

Sahai verčiasi pusiau klajokline gyvulininkyste (augina avis, rečiau galvijus). Dalis kalnuose gyvenančių sahų užsiima kapline žemdirbyste (kviečiai, ankštiniai, posmilgės), o gyvenantys prie Zulos įlankos – žvejyba.

Savo kultūra sahai artimi tigriams ir tigrajams.

## Šaltiniai
Bertai

**Bertai** (dar bartai, gamilai, šangalai, beni-šangulai) – Rytų Afrikos tauta, priklausanti nilotams. Gyvena Etiopijoje (Benišangul-Gumuzo regionas) ir aplinkiniuose Sudano rajonuose. Įsikūrę į pietus nuo Žydrojo Nilo. Skirstosi į šogalius, agarus, solokus (fesakus), dašius, fazoglus, košus ir kt. Populiacija – ~200 000 žmonių (XX a. II pusėje – 150 000). Kalba bertų kalbos tarmėmis (barbarų, dulų, fadonų, fazoglų, fekachų, gamilų, gobatų, tebelavinų, mabi tajų, rikabijų, šangalų, falasių, vatavitų). Dauguma taip pat moka arabiškai. Didžiuma bertų yra musulmonai (sunitai).

Bertai verčiasi tropine kapline žemdirbyste (pirštūnės, posmilgės, ankštiniai, sezamas), nugintine gyvulininkyste (avys, ožkos), žvejyba, rankiojimu (laukiniai vaisiai, medus). Amatai: kalyba, pynimas iš augalinių pluoštų spalvotais geometriniais raštais, medžio drožyba, kaulų, ragų raižymas.

Bertų kaimai kupetiniai. Būstas apskritas, su aukštu kūgišku stogu, dengtu ilga sausa žole, suguldyta ardais.

Tradiciniai rūbai – prikyštė iš odos, trumpas sijonas iš augalinių pluoštų, skraistės iš odos, audeklo. Dabar (ypač Etiopijoje) nešioja baltas kelnes ir ilgus laisvus marškinius, juodas vilnones skraistes.

Bertų virtuvės pagrindą sudaro ankštinių košės su augaliniu aliejumi, žuvis, daržovės, vaisiai, rečiau mėsa.

Būdinga patriarchalinė-gentinė genealoginė bendruomeninių ryšių sistema. Bendruomenės pagrindas – kaimo taryba iš keleto didelių ūkių.

Tautosakai būdingi mitai apie genčių kilmę, jų protėvius, pasakos, priežodžiai.

## Šaltiniai
Šankelai

**Šankelai** ( *šānḳillā*) – tradiciškai apibrėžiama smulkių tautų grupė, gyvenanti dabartinės Etiopijos vakariniame pakraštyje (Benišangul-Gumuzo regionas) ir gretimose teritorijose Sudane. Tai – apibendrinantis ir paniekinančią reikšmę turintis egzonimas, naudotas Etiopijos kalnyno gyventojų (habešų) įvardinti kultūriškai „žemesnes“ tautas, gyvenusias į vakarus. Termino etimologija nėra aiški.

Tautų gyvenamas regionas įsiterpęs tarp Nubijos (šiaurės vakaruose) ir Etiopijos (pietryčiuose). Per jį dvi šios afrikinės civilizacijos vykdė tarpusavio prekybą ir mainus. Regionui būdingas savanų klimatas, didžiausia upė – Mėlynasis Nilas. Gyvenimo būdas iki dabar išlieka daugiau pastoralistinis. Istoriškai čia nesusiformavo politiniai junginiai, o tautos buvo kolonizuotos XIX a. pabaigoje plečiantis Etiopijos imperijai.

Yra didžiulė lingvistinė įvairovė: dauguma tautų kalba smulkiomis arba izoliuotomis kalbomis, kurios sąlyginai apjungiamos į Nilo-Saharos makrošeimą. Svarbiausios tautos yra bertai, gumuzai, kvamai, šabai, šitai, udukai ir kt. Taip pat gyvena omotų kalbomis kalbančių tautų: bambasiai, hozai, seziai, ganzai, borai, anfilai.
Omotų kalbos

**Omotų kalbos** yra afroazinių kalbų šeimos atšaka. Jomis kalbama Rytų Afrikoje (daugiausia pietvakarinėje Etiopijoje). Šios kalbos yra agliutinacinės, be to, turi tonus.

Anksčiau buvo priskiriamos kušitų kalboms (pvz., Greenberg 1963), bet Fleming (1969) ir Bender (1971) pasiūlė jas išskirti kaip atskirą grupę. Šiuo metu tai yra vyraujanti teorija. Yra keletas tyrėjų (pvz., Theil (2006)), kurie linkę laikyti omotines kalbas atskira šeima, negimininga afroazinėms kalboms.

## Klasifikacija
Omotų kalbų klasifikacija nėra nusistovėjusi. Dažniausiai sutariama, kad šios kalbose turi būti išskiriamos pietų ir šiaurės omotų kalbos, bet dėl šiaurės omotų kalbų klasifikacijos yra įvairių nuomonių. Blench (2006) pasiūlo tokią klasifikaciją:

* Pietų omotų kalbos – šiai grupei priklauso arių kalba, dimių kalba, hamerių kalba ir gajilių kalba;
* Šiaurės omotų kalbos – skaidomos į šias grupes:
** Mao kalbos – bambasių kalba, ganzų kalba, hozų kalba, sezių kalba;
** Dizoidų kalbos – dizių kalba, najų kalba, šekų kalba;
** Gongų kalbos – anfilų kalba, borų kalba, kafų kalba, šekačų kalba;
** Ometų kalbos – keliolika smulkių kalbelių;
** gimirų kalba ir jemų kalba

## Nuorodos
* Ethnologue informacija
Opel Rekord

**„Opel Rekord“** – Vokietijos automobilių gamyklos „Opel“ gamintas (1953–1986 m.) lengvasis automobilis. Per visą gaminimo laikotarpį parduota ~10 mln. „Rekord“ automobilių.

Iš viso buvo pristatytos 8 „Rekord“ automobilių kartos:

* „Opel Olympia Rekord“ gamintas 1953–1957 m. Rinkti šie kėbulo tipai: 2 durų sedanas, 2 durų kabrioletas, 3 durų universalas.
** Ratų bazė: 2487 mm
** Ilgis: 4239 mm
** Plotis: 1626 mm
** Aukštis: 1549 mm
** Svoris: 920–1000 kg
** Didžiausias greitis: 121 km/h
* „Rekord P I“ gamintas 1957–1961 m. Rinkti šie kėbulo tipai: 2 durų sedanas, 2 durų sedanas liuks, 3 durų universalas. Nuo 1959 m. – su pusiau automatine pavarų dėže.
** Ratų bazė: 2540 mm
** Ilgis: 4442 mm
** Plotis: 1615 mm
** Aukštis: 1549 mm
** Svoris: 910–1000 kg
** Didžiausias greitis: 119–132 km/h
* „Rekord P II“ gamintas 1960–1963 m. Rinkti šie kėbulo tipai: 2 durų sedanas, 4 durų sedanas, 3 durų universalas, 3 durų pikapas. Nuo ankstesnio modelio skyrėsi didesniais gabaritais ir nauju dizainu.
** Ratų bazė: 2540 mm
** Ilgis: 4516 mm
** Plotis: 1633 mm
** Aukštis: 1488 mm
** Svoris: 941–1020 kg
** Didžiausias greitis: 124–140 km/h
* „Rekord A“ gamintas 1963–1965 m. Rinkti šie kėbulo tipai: 2 durų sedanas, 4 durų sedanas, 3 durų universalas, 3 durų pikapas, 2 durų kupė. Nuo ankstesnio modelio skyrėsi visiškai nauju dizainu ir dar kiek didesne apimtimi.
** Ratų bazė: 2639 mm
** Ilgis: 4521 mm
** Plotis: 1697 mm
** Aukštis: 1466 mm
** Svoris: 970–1140 kg
** Didžiausias greitis: 130–167 km/h
* „Rekord B“ gamintas 1965–1966 m. Rinkti šie kėbulo tipai: 2 durų sedanas, 4 durų sedanas, 3 durų universalas, 3 durų pikapas, 2 durų kupė. Nuo ankstesnio modelio skyrėsi šiek tiek pakeistu dizainu ir naujais varikliais.
** Ratų bazė: 2639 mm
** Ilgis: 4529 mm
** Plotis: 1692 mm
** Aukštis: 1440 mm
** Svoris: 990 kg
** Didžiausias greitis: 134–167 km/h
* „Rekord C“ gamintas 1967–1971 m. Rinkti šie kėbulo tipai: 2 durų sedanas, 4 durų sedanas, 3 durų universalas, 3 durų pikapas, 2 durų kupė, 5 durų universalas. Nuo ankstesnio modelio skyrėsi atnaujintu dizainu, be to, 1970 m. pasirodžius „Opel Ascona“, „Rekord“ imtas laikyti verslo klasės automobiliu.
** Ratų bazė: 2667 mm
** Ilgis: 4572 mm
** Plotis: 1755 mm
** Aukštis: 1460 mm
** Svoris: 1027–1173 kg
** Didžiausias greitis: 130–174 km/h
* „Rekord D“ gamintas 1972–1977 m. Rinkti šie kėbulo tipai: 2 durų sedanas, 4 durų sedanas, 3 durų pikapas, 2 durų kupė, 5 durų universalas.
** Ratų bazė: 2700 mm
** Ilgis: 4566 mm
** Plotis: 1711 mm
** Aukštis: 1406 mm
** Svoris: 1065–1230 kg
** Didžiausias greitis: 135–170 km/h
* „Rekord E“ gamintas 1977–1986 m. Rinkti šie kėbulo tipai: 2 arba 4 durų sedanas, 4 durų sedanas, 3 arba 5 durų universalas, 3 durų pikapas. Pirmoji laida buvo 1977–1982 m., o antroji, atnaujinto dizaino 1982–1986 m.
** Ratų bazė: 2670 mm
** Ilgis: 4595–4620 mm
** Plotis: 1725 mm
** Aukštis: ? mm
** Svoris: 1027–1173 kg
** Didžiausias greitis: 137–176 km/h
** Naudoti varikliai: 1,7N (44 kW), 1,9N (55 kW), 2,0N (66 kW), 2,0S (74 kW), 2,0E (81 kW), 2,1D (44 kW), 2,3D (48 kW).

Vėliau „Rekord“ modelį pakeitė „Opel Omega“.
Topolčanai

**Topolčanai** ( iki 1920 m. *Didieji Topolčanai* (*Veľké Topoľčany*), ) – miestas Nitros krašte, Slovakijoje. Topolčanų apygardos administracinis centras. 26 196 gyventojai (2015 m. duomenys).

Įsikūręs slėnyje. Per miestą teka Nitra.

## Istorija
Įkurtas IX a. Viduramžiuose buvo svarbus regiono prekybos centras. XIII a., 18 km į šiaurės vakarus nuo miestelio pastatyta Topolčanų pilis.

## Gyventojai

## Miestų partnerystė
*  Luhačovicės, Čekija
*  Prilepas, Makedonija
*  Jasberėnis, Vengrija
*  Rybnikas, Lenkija
*  Arternas, Vokietija
*  Einbekas, Vokietija
*  Mazengarbas, Prancūzija
*  Hlohovecas, Slovakija
*  Levicė, Slovakija


Nagytapolcsanycivertanlegi.jpg|Topolčanų pilis
Farský kostol Topoľčany.JPG|Bažnyčia
Hlavná ulica v Topoľčany a Farský kostol.JPG|Miesto centras


## Šaltiniai
Nariūnų koplyčia

**Nariūnų senųjų kapinių koplyčia** yra Zarasų rajone, Salako seniūnijoje, Nariūnų kaime, prie kelio , 3,8 km į pietvakarius nuo Salako. 

Koplyčia stūkso Nariūnų kaimo pirmosiose senosiose kapinėse, kurios įrašytos į LR Kultūros vertybių registrą (unik. kodas ). Kapinės yra 0,10 ha dydžio, neaptvertos, apaugusios medžiais, jose nelaidojama. Kapinių viduryje stovinti koplyčia yra akmens ir kalkių mūro, apvali, viduje tuščia, 1990 m. suremontuota. Ji pripažinta vietinės reikšmės dailės paminklu (Zarasų rajono valdybos 1990.12.21 potvarkis Nr. 285).

## Istorija

Koplyčia pastatyta XIX–XX a. sandūroje.

Tarpukaryje statinys buvo dengtas dvišlaičiu stogu, prailgintu virš atviro prieangio, paremtu medinėmis kolonomis. Koplyčia trumpai aprašyta 1936 m. vykusios vasaros ekspedicinės muziejininkų kelionės Rytų Lietuvoje metu:
:*„Nariūnų koplyčia įdomiai atrodo. Pati apvali, sumūryta iš lauko akmenų. Koplyčios priešakys ilgas, paremtas medžio stulpais. Nufotografuoti ją sunku dėl aplink apaugusių medžių. ... Viduje yra altoriaus stalas be jokių pagražinimų, sienoje kabo Kristaus kančios skulptūra, daugiau nieko“*. 

Kitos panašios, apvalaus plano koplyčios:
* Didžiokų koplyčia (Molėtų raj.)
* Turgelių koplyčia (Šalčininkų raj.)

## Šaltiniai
Havajinė varna

**Havajinė varna** (*Corvus hawaiiensis*) – varninių (*Corvidae*) šeimos, varnų (*Corvus*) genties paukštis. Havajuose šie paukščiai vadinami *„alala“*.

## Paplitimas
Endeminė ir labai reta Havajų salyne esančios Havajų salos rūšis. Remiantis 2016 m. duomenimis, tai pati rečiausia varninių šeimos rūšis. Jos pradėjo nykti nuo 1890 m., kada vaisius ir kavą auginantys ūkininkai ėmė jas naikinti. 1978 m. gamtoje buvo likę apie 50–150 individų, o 1992 m. buvo išlikę 11 ar 12 šių paukščių. Paskutinis gamtoje paukštis buvo matytas 2002 m. birželio mėnesį. 2014 m. nelaisvėje laikomų ir veisiamų paukščių populiaciją sudarė 115 individų. Kada susiklostys palankios aplinkybės, yra planuojama havajines varnas reintrodukuoti į jų buvusią ankstesnę gyvenamą aplinką.

### Gyvenamas biotopas
Sėslios. Gyvena sausuose miškuose, Mauna Loa ir Hualalai 900–1850 metrų aukščio ugnikalnių nuokalnėse.

## Išvaizda
Havajinė varna yra vidutinio dydžio, su palyginti gana didele galva ir vidutinio ilgio kojomis. Jos 48–52 cm kūno ilgio, įskaitant uodegą. Patinėliai sveria apie 555 g, patelės apie 485 g. Havajinė varna pasižymi pilkšvai juodu plunksnų apdaru, bei rudu sparnų atspalviu. Pagurklis turi tamsiai pilkus pūkelių pagrindus. Paukščio kojos ir snapas yra juodi.

## Havajinių varnų intelektas
Šios rūšies varnos pasižymi ypatingais sugebėjimais pačios gamintis primityvius „įrankius“ ir jais pasinaudoti ieškant maisto ar jį išsikrapštyti iš sunkiai pasiekiamų plyšių bei atlikti kitus įvairius testus. Tokiais ypatingais sugebėjimais pasižymi ir joms labai artimos Naujosios Kaledonijos varnos.

## Elgesys
Lizdą sukasi nuo kovo pradžios iki birželio pradžios. Deda 1–5 žalsvai mėlynus kiaušinius, bet dažniausiai užaugina du, rečiau vieną jauniklį.

## Mityba
Minta tiek augaliniu, tiek gyvuliniu maistu.

## Amžius
Laisvėje išgyvena apie 7,3 metų, ilgiausiai iki 18 metų, o nelaisvėje laikomos gyvena iki 25 metų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* hbw.com / Hawaiian Crow (''Corvus hawaiiensis'')
* hbw.com/ibc / Hawaiian Crow ''Corvus hawaiiensis''
* sbs.com.au / Hawaiian crows can use sticks as tools but are nearly extinct , 2016-09-16
* youtube.com / Rare crow shows a talent for tool use
* youtube.com / Flight of the Alala