open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Pralaida

**Pralaida** – statybinė konstrukcija, dažniausiai vamzdinis įrenginys, skirtas vandeniui pratekėti po kelio pylimu, užtvanka. Pralaidos klasifikuojamos pagal jų keliamąją galią, vandens srauto pralaidumą, naudojamas medžiagas, pastatymo reikalavimus.

## Taikymo sritys

Paviršinės pralaidos įrengiamos vietose, kur automobilių kelias, geležinkelis, takas kerta kanalą, upelį, sausvagę. Paprastai pratekančios tėkmės kiekis nedidelis, skaičiuojamasis debitas neviršija 20 m³/s. Esant didesniam debitui, dažniausiai statomas tiltas. Būna vienos arba kelių angų. Keliuose pralaidos statomos laisvam pratekėjimui, be uždorių. Vamzdžiai dažniausiai betoniniai ir gelžbetoniniai, kartais kitų medžiagų (plastmasiniai, plieniniai). Pralaidų skerspjūvis – apskritas, ovalus, stačiakampis. Pralaida gali būti įrengiama iš surenkamų elementų – standartinių žiedų ar kitų segmentų, dažniausiai gelžbetoninių. Vagos dugnas ir šlaitai prieš pralaidą ir už jos sustiprinami betoninėmis plokštėmis, rieduliais. Už pralaidos kartais įrengiami tėkmės ramintuvai.

Hidrotechnikoje pralaidos statomos tvenkinių ir kitų vandens telkinių užtvankose, skirtos nuleisti sezoninių potvynių ir poplūdžių vandens perteklių, reguliuoti vandens lygį, jo tiekimą vartotojams. Vandens praleidimo angoje pastatomi darinėjami uždoriai, kuriais palaikomas reikalingas vandens debitas. Siekiant apžiūrėti ar remontuoti hidrotechninį statinį, per pralaidą dalinai arba visiškai nusausinamas telkinys, išleidžiami susikaupę gamtiniai nešmenys (nulūžę medžiai, šakos, dumblas). Pro kai kurias pralaidas galima praleisti ledus, ižą. Turi įtekamąją dalį (angą, slenksčio keterą) su antgalviu ir nutekamąją dalį (slenksčio paviršių, nuvedamąjį kanalą, vamzdį, tunelį).

Be labiausiai paplitusių paviršinių pralaidų, įrengiamos ir giluminės, slenkstinės, šachtinės, sifoninės. Giluminėse slėginėse pralaidose vandens įtekėjimo anga yra žemiau už aukštutinio bjefo lygmenį arba prie dugno (dugninė pralaida). Jų uždoriai įrengti po vandeniu, sunkiau valdomi. Slenkstinė pralaida – tai iš betono, gelžbetonio, medienos, riedulių pastatyta užtvanka, per kurios viršų, t. y. slenkstį, liejasi vanduo. Šachtinė pralaida – apskrita arba daugiakampė šachta, pro kurios kraštus liejasi vanduo ir vamzdžiu arba hidrotechniniu tuneliu nuleidžiamas už hidrotechninio statinio. Sifoninė pralaida yra sudėtingesnės konstrukcijos, lenkto vamzdžio pavidalo, veikianti sifono principu automatiškai. Vandeniui patekus į sifoną, jo viduje susidaro vakuumas, vandens lygis ties pralaidos ketera kyla ir vanduo pradeda tekėti visu vamzdžio skerspjūviu.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Automobilių kelių metalinių ir plastikinių vandens pralaidų kartotiniai konstrukciniai sprendiniai *via.lietuva*
Otto von Kotzebue

**Otas fon Kocebu** (, , 1787 m. gruodžio 30 d. – 1846 m. vasario 15 d.) – Rusijos jūrininkas, keliautojas, pirmojo rango kapitonas.

Gimė Baltijos vokiečių šeimoje Revelyje (dabartinis Talinas). Tėvas Augustas fon Kocebu – dramaturgas, diplomtas. Kocebu šeima buvo kilusi iš Brandenburgo markgrafystės, kildinama iš Kosebau (*Kossebau*) vietovės. 1803 m. Otas fon Kocebu baigė Peretburgo kadetų korpusą. 1803–1806 m. laivu „Nadežda“ dalyvavo Ivano Kruzenšterno vadovaujamoje ekspedicijoje aplink pasaulį.

Po devynerių metų, 1815 m. paskirtas vadovauti kitai ekspedicijai aplink pasaulį. Laivu „Riurik“ išplaukė iš Sankt Peterburgo tik su 27 žmonių įgula (tarp jų gamtininkais Johanu Frydrichu Ešolcu ir Adelbertu fon Šamiso bei dailininku Liudviku Chorisu). Apiplaukusi Horno kyšulį, ekspedicija aplankė įvairias Okeanijos salas (Velykų salą, keletą Tuamotu salyno atolų, vėliau – Maršalo salas). Ekspedicijos tikslas buvo rasti Šiaurės jūrų kelią, todėl Otas fon Kocebu pasiekė Aliaską, ištyrinėjo jos pakrantes, o nepavykus praplaukti Arkties vandenynu, pro Pietryčių Aziją ir Gerosios Vilties kyšulį grįžo atgal į Peterburgą.

1823–1826 m. Otas fon Kocebu vadovavo dar vienai ekspedicijai, kurios tikslas buvo įtvirtinti Rusijos valdas Kamčiatkoje ir toliau ištyrinėti Aliaskos krantus. Kapitoną vėl lydėjo gausus mokslininkų būrys – botanikas J. F. Ešolcas, geologas Ernstas Hofmanas, astronomas Ernstas Vilhelmas Proisas ir fizikas Emilis Lencas. Laivu *Predprijatije* Otas fon Kocebu vėl per Horno kyšulį ir Tuamotu pasiekė Taitį, iš ten nuplaukė į Petropavlovską. Padarė prielaidą, kad Azijos ir Šiaurės Amerikos žemynai kadaise buvo susijungę. Toliau aplankė Šv. Klaros Asyžietės misiją Kalifornijoje, įvairias Okeanijos salas (Samoa, Havajus, Naująją Kaledoniją, Marianos salas) ir grįžo į Kronštatą. Po kelionių paskirtas Kronštato eksadrono vadu, bet 1830 m. dėl sveikatos problemų išėjo į atsargą. Gyveno Kau dvare Trygyje. 1846 m. mirė Revelyje.

Oto fon Kocebu garbei pavadinta: Kocebu įlanka ir Kocebu miestas Aliaskoje, gatvė Taline, drugių rūšis *Pachliopta kotzebuea*.

## Bibliografija
* „Kelionė į Pietų vandenyną ir Beringo sąsiaurį šiaurės rytų jūrų kelio ieškoti, atlikta 1815, 1816, 1817 ir 1818 metais laivu „Riurik““ (*Putešestvie v Južnyj okean i v Beringov proliv dlja otyskanija severo‑vostočnogo morskogo prochoda, predprinjatoe v 1815, 1816, 1817 i 1818 godach na korable „Rjurike“*, 3 t. 1821–1823 m.)
* „Kelionė aplink pasaulį kariniu burlaiviu „Predprijatije“ 1823, 24, 25 ir 26 metais…“ (*Putešestvie vokrug sveta na voennom šljupe „Predprijatie“ v 1823, 24, 25 i 26 godach…*, 1828 m.)

## Šaltiniai
Andorinha Sport Club

**Andorinha Sport Club**, o trumpai vadinamas **Andorinha** – San Tomės ir Prinsipės futbolo klubas iš Andorinjos.

## Istorija
Klubo ištakos siekia 1931 m. Kitados varžėsi aukščiausioje lygoje.

202X m. sezone rungtyniavo San Tomės čempionate. 2024 m. sezone trečioje pakopoje – Campeonato Nacional da Divisão de Honra – liko aštuntoje vietoje.

## Sezonai
; Pastarųjų metų sezonai.

## Spalvinė gama

## Išnašos

## Nuorodos
* **[ Oficiali klubo svetainė]**
* [ SOCCERWAY]
* [ FLASHSCORE]
* Globalsportsarchive
Konceptas

**Konceptas** – vienas iš terminų, skirtų sąvokai įvardyti. Kitos reikšmės:

## Lietuva

Kaimai:
* Elektrėnų savivaldybėje;
* Jonavos rajone;
* Vilniaus rajone.
Visuotinė rinkimų teisė

**Visuotinė rinkimų teisė** – teisė dalyvauti rinkimuose, suteikiama visiems piliečiams, atitinkantiems teisės aktų nustatytus reikalavimus. Visuotinė rinkimų teisė nėra absoliuti – jai taikomi įvairūs rinkimų cenzai (pvz., amžiaus, pilietybės ir kiti). Tokių suvaržymų kritikų teigimu, siekiant, jog rinkimų teisė būtų tikrai visuotinė, reikia daugiau įtraukties. Visuotinė rinkimų teisė apima teisę balsuoti (aktyvioji rinkimų teisė) ir teisę būti išrinktam (pasyvioji rinkimų teisė).

## Visuotinumo principas
Visuotinumas yra vienas pagrindinių rinkimų teisės principų, įtvirtintas svarbiausiuose tarptautiniuose (pvz., 1948 m. Visuotinėje žmogaus teisių deklaracijoje, 1950 m. Europos žmogaus teisių konvencijoje, 1966 m. Tarptautiniame pilietinių ir politinių teisių pakte) ir nacionaliniuose (pvz., konstitucijose, rinkimų įstatymuose) teisės aktuose. Visuotinė rinkimų teisė siaurąja prasme reiškia kiekvieno aktyviąją rinkimų teisę turinčio asmens galimybę būti įtrauktam į rinkėjų sąrašus, gauti rinkimų biuletenį ir balsuoti nepriklausomai nuo lyties, turtinės padėties, išsilavinimo, tautybės, religinių ar politinių pažiūrų bei kitų neobjektyvių kriterijų. Plačiąja prasme ji apima kiekvieno pasyviąją rinkimų teisę turinčio asmens galimybę kelti savo kandidatūrą ir būti įregistruotam kandidatu, taip pat visų teisėtai veikiančių politinių partijų teisę teikti kandidatų sąrašus.

Liberaliosiose demokratijose visuotinė rinkimų teisė užtikrinama kiekvienam piliečiui, kuris yra sulaukęs nustatyto amžiaus, nuolat gyvena valstybės teritorijoje ir nėra teismo pripažintas neveiksniu dėl psichikos ligos ar kitų sutrikimų. Europos Sąjungos savivaldybių tarybų rinkimuose rinkimų teisė suteikiama visiems nuolatiniams gyventojams, Europos Parlamento rinkimuose – nuolatiniams gyventojams, turintiems Europos Sąjungos valstybės pilietybę.

## Istorija
Nors visuotinė rinkimų teisė pirmą kartą paskelbta 1793 m. Prancūzijos konstitucijoje, kurioje rinkimų teisė suteikta visiems vyresniems nei 21 m. vyrams, ji nebuvo įgyvendinta praktikoje. Po Prancūzijos 1848 m. revoliucijos rinkimų teisė suteikta visiems vyresniems nei 21 m. vyrams. Paskatinti Prancūzijos revoliucijų, XIX a. pradžioje Vakarų pasaulyje kilo judėjimų, reikalaujančių visuotinės rinkimų teisės panaikinat turto cenzą. Daugelyje Europos valstybių visuotinės rinkimų teisės suvaržymus imta intensyviau naikinti tik po Pirmojo pasaulinio karo.

## Šaltiniai
Willem Schouten

**Vilemas Kornelisas Schautenas** (*Willem Cornelisz Schouten*, ~1567–1625 m.) – olandų jūrininkas, keliautojas.

Vilemas Schautenas 1601 m. buvo olandų Molukų laivyno laivo *Duyfken* skiperiu, dalyvavo Bantano mūšyje. 1615–1617 m. su Jakobu Le Meru vadovavo ekspedicijai, ieškančiai naujojo jūrų kelio, jungiančio Atlanto ir Ramųjį vandenynus bei mistinės Pietų Žemės. Ekspediciją sudarė du laivai (*Eendracht* ir *Hoorn*), kuriems vadovavo Vilemas Schautenas ir jo brolis Janas. Gegužę išplaukusi ekspedicija gruodį pasiekė Pietų Amerikos pietinį galą, kur vienas iš laivų sudegė. Per kitą mėnesį likęs laivas *Eendracht* praplaukė Le Mero sąsiauriu tarp Ugnies Žemės ir Estadoso salų, apiplaukė Horno kyšulį (Schautenas suteikė jam vardą pagal pražuvusį laivą *Hoorn*) ir įveikęs Dreiko sąsiaurį pateko į Ramųjį vandenyną. Kelionės per Okeaniją metu ekspedicija atrado įvairias salas (keletą Tuamotu, Tongos salų, Futūną, Alofį). Toliau šiaurinėmis Naujosios Airijos ir Naujosios Gvinėjos pakrantėmis pasiekė Ternatę ir Bataviją. Olandijos Rytų Indijos gubernatorius, sužinojęs apie naują atrastą kelią sulaikė Schauteną ir Le Merą, už jų kišimąsi į monopolijos reikalus ir konfiskavo krovinį. 1617 m. liepą laivas grįžo į Nyderlandus.

Grįžęs į Europą Vilemas Schautenas Amsterdame išleido kelionės dienoraštį. 1625 m., plaukdamas Olandijos Rytų Indijos kompanijos užsakymu, žuvo prie Madagaskaro krantų.

Keliautojo garbei pavadintos Shauteno salos prie Naujosios Gvinėjos.

## Bibliografija
* „Nuostabios Vilemo Korneliso Schauteno iš Horno kelionės 1615, 1616 ir 1617 metais dienoraštis, arba aprašymas“ (*Journal Ofte Beschryvinghe van de wonderlicke reyse, ghaedaen door Willem Cornelisz Schouten van Hoorn, inde Jaren 1615, 1616, en 1617*, 1618 m.).

## Šaltiniai
Adolf Erik Nordenskiöld

**Nilsas Adolfas Erikas Nordenšeldas** (*Nils Adolf Erik Nordenskiöld*, 1832 m. lapkričio 18 d. – 1901 m. rugpjūčio 12 d.) – švedų geologas, geografas, keliautojas, Arkties tyrėjas.

Gimė Rusijos imperijos valdomoje Suomijoje, švedų kilmės didikų Nordenšeldų šeimoje. 1853 m. baigė Helsinkio universitetą. Po to kartu su tėvu, tyrinėtoju Nilsu Gustavu Nordenšeldu keliavo į Uralo kalnus, tyrinėjo geležies ir vario kasyklas Tagilske. 1856 m. tapo minerologijos docentu. Adolfas Erikas Nordenšeldas buvo liberalas, pasižymėjo anticaristine ideologija, todėl susilaukė valdžios nemalonės ir buvo priverstas persikelti į Švediją.

Nuo 1858 m. – Stokholmo universiteto profesorius. 1864, 1868 ir 1872–1873 m. vadovavo ekspedicijoms į Špicbergeną. 1870 ir 1883 m. – į Grenlandiją (pirmasis pradėjo tirti jos ledyninį skydą). 1875 ir 1876 m. surengė keliones į Karos jūrą, pasiekė Jenisiejaus žiotis.

1878–1879 m. Adolfo Eriko Nordenšeldo vadovaujama ekspedicija laivu *Vega* pirmąkart nuplaukė visą Šiaurės rytų jūrų kelią. Ekspedicija 1878 m. liepos 21 d. išplaukė iš Trumsės, perplaukė šiaurės Sibiro jūromis, rugpjūčio 19 d. pasiekė Čeliuskino kyšulį. Nuo rugsėjo iki 1879 m. liepos 18 d. laivas buvo įšalęs Beringo sąsiaurio leduose. Toliau pasiekė Port Klarensą Aliaskoje. Ekspedicija per Kantoną, Ceiloną ir Sueco kanalą pasiekė Europą. Grįžus į Stokholmą 1880 m. jam buvo suteiktas barono titulas.

1883 m. ekspedicijos į Grenlandiją metu Adolfas Erikas Nordenšeldas prasiveržė pro pietryčių Grenlandijos ledo barjerą ir pasiekė ligtol netyrinėtas salos įlankas. Nuo 1893 m. – Švedijos mokslų akademijos narys. Padarė daug patobulinimų kartografijoje. 1900 m. Londono geologų draugija Nordenšeldą apdovanojo Merčisono medaliu. Nominuotas Nobelio fizikos premijai, bet mirė prieš paskiriant apdovanojimus.

Jo garbei pavadintas Nordenšeldo salynas Karos jūroje, Nordenšeldo fjordas Grenlandijoje, Nordenšeldo įlankos Svalbarde ir Naujojoje Žemėje, keletas ledynų Grenlandijoje, Svalbarde, N. Žemėje, krateris Marse.

## Bibliografija
* „1879 metų ekspedicijos į Grenlandiją rezultatai“ (*Redgörelse för en expedition till Grönland ar 1879*, 1880–1881 m.),
* „Kelionė laivu Vega aplink Aziją ir Europą“ (*Vega’s färd kring Asien och Europa*, 2 t. 1881 m.),
* „Ekspedicijos laivu Vega tyrimai“ (*Vega-expeditionens vetenskapliga Jakttagelser*. 5 t. 1882–1887 m.).

## Šaltiniai
Peršingo stadionas

**Peršingo stadionas** () – buvęs daugiafunkcis stadionas Paryžiaus pietrytinėje dalyje, Vensano parke. Daugiausia naudotas futbolo rungtynėms, čia vyko 1924 m. vasaros olimpinės žaidynės.

## Istorija
Atidarytas 1919 m. birželio 22 d., jį pastatė JAV kariuomenė kartu su YMCA ir pavadino I pasaulinio karo JAV generolo John Pershing (1860–1948) garbei. Šis generolas stadioną pastatydino kaip dovaną prancūzų tautai. Tuo metu tai buvo didžiausias Prancūzijos stadionas. 1919 m. stadione vyko Sąjungininkų žaidynės (, ), skirtos kariškiams varžytis sporte. Jose dalyvavo I pasaulinio karo nugalėtojos – iš viso 18 šalių, 1500 atletų, kurie varžėsi 19 sporto šakų. Futbolo turnyrą laimėjo Čekija, 3-2 nugalėjusi Prancūziją.

1921–1924 m. stadione vykdavo s finalinės rungtynės, 1921–1926 m. čia žaidė . 1921 m. gegužės 5 d., Napoleono 100-ųjų mirties metinių dieną, Prancūzijos rinktinė čia pasiekė istorinę pergalę, 2-1 nugalėjusi . 1924 m. stadione vyko olimpinių žaidynių futbolo rungtynės. Vienose iš jų  0-9 pralaimėjo  savo debiutines rungtynes olimpiadoje.

1960 m. stadionas uždarytas ir nugriautas.


Inter-AlliedGames.jpg | Sąjungininkų žaidynių plakatas
StadePershingParis1919.jpg | Stadiono atidarymo iškilmės 1919 m. birželio 22 d.
Finale de la Coupe de France 1921 entre l'Olympique et le Red Star (1).JPEG | s finalas 1921 m. balandžio 24 d.
France v England 5 May 1921 btv1b53067530m.jpg | Prancūzija-Anglija, 1921 m. gegužės 5 d.
Lithuanian Olympic football team , 1924.JPG |  prieš rungtynes su Šveicarija, 2024 m. gegužės 25 d.
France - Lengres - NARA - 68154897 (cropped).jpg | Stadionas II pasaulinio karo metu


## Šaltiniai
Marko Bačanin

**Markas Bačaninas** (; g. 1998 m. liepos 9 d.) – futbolininkas iš Serbijos, puolėjas. Lietuvoje atstovavo „Panevėžio“ klubui.

## Karjera
Kitados priklausė Smederevo, Jagodina, Vojvodina (Serbija) jaunimo komandoms. 2016–2017 m. atstovavo Vojvodina (Serbija). 2017 m. persikėlė į AO Chania – Kissamikos (Graikija). 2018 m. perėjo į Sežanos „Tabor“ (Slovėnija). 2019 m. perėjo į Ivanicos „Javor“ (Serbija). Tais pačiais metais persikėlė į Somboro „Radnički“ (Serbija). 2020 m. perėjo į Omladinac klubą (Serbija). 2020 m. grįžo į FK Smederevo (Serbija). Nuo 2021 m. rungtyniavo Kruševaco „Napredak“ (Serbija). 2022 m. atstovavo Pančevo „Železničar“ (Serbija). 2023 m. priklausė Užicės „Sloboda“ klubui (Serbija). 2024 m. persikėlė į FC Haka (Suomija). 2025 m. pirmoje pusėje atstovavo „Balzan“ klubui (Malta).

### FK Panevėžys
2025 m. liepos 10 d. pranešta, kad atstovaus „Panevėžio“ klubui. Su futbolininku pasirašyta iki 2026 m. sezono pabaigos galiojanti sutartis.

2025 m. liepos 14 d. debiutavo A lygos rungtynėse prieš Alytaus „Dainavą“. Susitikimą pradėjo kaip atsarginis, 84 min. pasirodė aikštėje po keitimo vietoje Ariagner Smith ir žaidė iki finalinio švilpuko. Panevėžiečiai išvykoje sutriuškino varžovus rezultatu 3-0.

2025 m. spalio 18 d. pelnė du įvarčius atstovaudamas „Panevėžio“ klubui rungtynėse prieš Gargždų „Bangą“. Varžovai tuo metu pirmavo (1-0), o Bačaninas išlygino rezultatą (1-1). Netrukus persvėrė panevėžiečių naudai. Susitikimas baigėsi lygiosiomis 2-2.

## Statistika
; A lygos statistika

Spalvų reikšmės:
:  rungtyniavo A lygoje;

## Laimėjimai
;  su FK Panevėžys
* **[[LFF taurė]]s laimėtojas:** 2025 m.

## Išnašos

## Nuorodos
* toplyga.lt svetainė
* SOCCERWAY
* Transfermarkt
* lietuvosfutbolas.lt
* Globalsportsarchive
Stephen Kenny

**Stefenas Kenis** (g. 1971 m. spalio 30 d.) – buvęs Airijos futbolininkas, vėlesniais metais tapęs futbolo treneriu. 

## Karjera
Karjerą pradėjo Tallaght United, Belvedere, St. Patrick's Athletic jaunimo ugdymo sistemose. 1994 m. rungtyniavo Home Farm klube. Nuo 1994 m. buvo Tallaght Town klubo žaidžiančiuoju treneriu. 

1997–1999 m. dirbo St. Patrick's Athletic klubo U-21 komandos treneriu. Nuo 1998 m. dirbo Longford Town vyr. treneriu. 2001 m. persikėlė į Bohemian. Nuo 2004 m. darbavosi Derry City klube.

2006–2007 m. dirbo Škotijoje, kur treniravo Dunfermline Athletic. 2007–2011 m. vėl dirbo Derry City klube. 2012 m. persikėlė į Shamrock Rovers. 2012–2018 m. buvo Dundalk klubo strategu. 

Nuo 2018 m. vadovavo Airijos U-21 rinktinei. Nuo 2020 m. buvo Airijos vyrų futbolo rinktinės vyr. treneriu.

### St Patrick's Athletic
2024 m. gegužės 16 d. pasirašė sutartį su Saint Patrick's Athletic FC.

2025–2026 m. UEFA Konferencijų lygos pirmojo atrankos etapo burtai lėmė, kad „Hegelmann“ susitiko su Saint Patrick's Athletic. 2025 m. liepos 11 d. sužaistos pirmosios rungtynės (vyko Airijoje). Namuose žaidę šeimininkai minimalia persvara 1-0 palaužė FC Hegelmann. Po keitimo pasirodęs Aidan Keena realizavo 11 metrų baudinį.

## Pasiekimai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* SOCCERWAY
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Fasianas

**Fasianas** () – V a. pr. kinų budistų vienuolis ir piligrimas. 399–412 m. šilko keliu keliavo į Indiją, plačiai aprašė ankstyvąjį budizmą, pateikė duomenų apie to meto Indijos ir kitų kraštų kultūrą.

Spėjama, kad tikrasis vardas buvo Sehi. Gimė IV a. Šansi provincijoje, vėliau priėmė dvasinį vardą *Fǎxiǎn* („dharmos skleidėjas“). Gyvendamas ankstyvojoje Rytų Dzinų dinastijoje, kai budizmas turėjo didelę valdžios malonę, Fasianas nusprendė pats aplankyti šventąją budizmo žemę Indiją, kad galėtų aplankyti Budos šventvietes ir atgabenti religinių tekstų, kurie Kinijoje dar nebuvo žinomi.

Fasianas pirmiausia patraukė per Centrinės Azijos dykumas, kurias aprašė kaip negyvenamas, nesvetingas, pilnas demonų. Pasiekęs Chotano oazę, piligrimas toliau keliavo per snieguotus Pamyro kalnus siaurais ir stačiais takais. 402 m. Fasianas pasiekė šiaurės vakarų Indiją, kur aplankė svarbias budizmui vietas – Udjaną, Gandharą, Pešavarą ir Taksilą. Toliau patraukė į rytus, į vietas, kuriose gyveno ir mokė pats Sidharta Gautama – Kapilavastu, Bodhgają, Varanasį, Kušinagarą.

Fasianas ilgiau apsistojo Pataliputroje, kur mokėsi sanskrito, senųjų budistinių tekstų, perrašinėjo Mahasanghikos mokyklos vinają (elgesio kodeksus). Taip pat jis perrašė Sarvastivados mokyklos vinają bei Mahaparanirvana sūtrą. Pagilinęs žinias apie budizmą ir gavęs tekstų, kurie dar nebuvo išversti į kinų kalbą, Fasianas patraukė atgal į Kiniją, tačiau šįsyk nusprendė keliauti jūra. Pirmiausia jis pasiekė Ceiloną, kur buvo vienas svarbiausių budizmo centrų, ir persirašė Mahišasakos vinają bei dalį Sarvastivados kanono.

Praleidęs dvejus metus Ceilone, Fasianas patraukė jūra link Kinijos, bet jo laivas per audrą buvo nublokštas į kažkokią salą (galimai Javą). Iš ten kitu laivu jis išplaukė į Kantoną, tačiau kita audra jį nunešė į Šandongo pusiasalį. Iš viso piligrimas jūroje praleido daugiau nei 200 dienų. Grįžęs į Kiniją, jis ėmėsi versti į kinų kalbą gautuosius tekstus.

Apie savo kelionę Fasianas parašė knygą „Foguodzi“ (), kuri paprastai verčiama kaip „Įrašas apie budistines karalystes“. Joje jis pateikė jokiuose kituose istoriniuose šaltiniuose neaptinkamų duomenų apie budistinę Indiją iki musulmonų užkariavimų. Be to, Fasiano budistinių tekstų vertimai sustiprino budizmą Kinijoje, įtvirtino Mahasanghikos mokyklos doktriną, padėjo sureguliuoti budistinių vienuolynų Kinijoje gyvenimą.

## Šaltiniai
John McDouall Stuart

**Džonas Makdualis Stiuartas** (; 1815 m. rugsėjo 7 d. Daisarte, Škotijoje – 1866 m. birželio 5 d. Londone) – škotų keliautojas, Australijos tyrėjas.

## Biografija
Gimė Faifo srityje, Daisarto miestelyje, britų armijos kapitono Viljamo Stiuarto (*William Stuart*) ir Meri Stiuart (gimusi Makdual; *Mary McDouall*) daugiavaikėje šeimoje. 1838 m. baigęs statybos inžineriją Škotijos karinėje jūrų akademijoje Edinburge, emigravo į Pietų Australiją, įsidarbino matininku. Įgijęs patirties Australijos laukinėje gamtoje, 1844 m. prisijungė prie Čarlzo Sterto vadovaujamos ekspedicijos, tyrusios Pietų ir Centrinę Australiją. 1846–1858 m. dirbo privačiu matininku, turėjo nekilnojamojo turto agentūrą. Kurį laiką gyveno Port Linkolne.

1858–1862 m. vadovavo šešioms ekspedicijoms iš Pietų Australijos į šiaurę. 1858 m. su dviem padėjėjais tyrė vietovę ir ieškojo tinkamų ganykloms žemių už Torenso ir Gerdnerio ežerų, pasiekė Didžiąją Viktorijos dykumą. 1859 m. surengė dvi ekspedicijas į Ero ežero apylinkes, rado gėlo vandens išteklių būsimoms ekspedicijoms į šiaurę. 1860 m. su dviem vyrais ir 13 arklių pabandė pereiti Australijos žemyną, tačiau likus apie 300 km iki ištirtų žemių žemyno šiaurėje, turėjo grįžti. Vis dėlto ekspedicija laikyta sėkminga: rasta Finko upė, Makdonelio kalnai, pasiektas žemyno geografinis centras. 1861 m. Dž. M. Stiuartas antrą kartą bandė pereiti žemyną, bet vėl nesėkmingai. Šįkart jį lydėjo 11 vyrų, ekspediciją finansavo Pietų Australijos vyriausybė. Dž. M. Stiuartas nusigavo kiek toliau, nei praeitą kartą (pasiekė Sterto lygumą), bet, baigiantis maistui, buvo priverstas grįžti. Po ekspedicijos Adelaidėje gubernatoriaus apdovanotas Karališkosios geografų draugijos aukso medaliu.

1861 m. pabaigoje vėl tuo pačiu keliu išvyko į šiaurę. Šįkart pavyko prasibrauti pro dygius krūmynus ir 1862 m. liepos 24 d. pasiekti Indijos vandenyną ties Van Dimeno įlanka, netoli dabartinio Darvino. Kelionėje pašlijo sveikata, kankino skorbutas, sutriko regėjimas. Kelionę atgal pradėjo neštuvuose, vėliau kiek atkuto ir jojo. Į Adelaidę grįžo gruodžio 17 d., po mėnesio miesto gatvėse jį sveikino minios žmonių. Po kelionės išsekęs, pražilęs ir beveik aklas nusprendė aplankyti seserį Škotijoje. 1864 m. balandį išvyko iš Australijos, vėliau lankėsi Londone. Čia išleido veikalą „Tyrinėjimai Australijoje. Džono Makdualio Stiuarto žurnalai (*Explorations in Australia. The Journals of John McDouall Stuart*). Po dvejų metų mirė, palaidotas Londone, Kensal Grino kapinėse.

## Atminimo įamžinimas
Dž. M. Stiuarto vardu pavadintas kalnagūbris Pietų Australijoje, kalnas Šiaurės teritorijoje, Port Ogastos–Darvino kelias, Darvino miesto dalis ir kitos geografinės vietovės. Alis Springsas iki 1933 m. vadintas Stiuartu.

Adelaidėje, Alis Springse ir Darvine stovi paminklai Dž. M. Stiuartui, jo gimtinėje Škotijoje veikia memorialinis muziejus. 1964 m. Adelaidėje įkurta Džono Makdualio Stiuarto draugija. Keliautojo vardu pavadinta *Ctenotus stuarti* scinkų rūšis.

## Šaltiniai
Zervynų geležinkelio tiltas

**Zervynų geležinkelio tiltas** – metalinis tiltas Vilniaus–Marcinkonių geležinkelio linijoje, Varėnos rajono savivaldybėje, Marcinkonių seniūnijoje, 0,17 km į pietus nuo Zervynų geležinkelio stotelės, 0,65 km į vakarus nuo gyvenvietės. Nutiestas per Ūlą, patenka į Ūlos kraštovaizdžio draustinį.

## Istorija

Pirmasis tiltas nutiestas 1861 m. Po I pasaulinio karo vykstant lietuvių ir lenkų kovoms, 1920 m. rugsėjo 20 d. jis buvo susprogdintas, tačiau netrukus greitai sutaisytas.

1944 m. geležinkelio tiltas buvo sugriautas, 1947 m. atstatytas. Tilto pamatai pastatyti 1860 m., krantinės atramos ir perdanga – 1947 m. Ant buvusio dvikelio geležinkelio tilto likusi viena eksploatuojama 1520 mm vėžė.

2021 m. parengtas techninis darbo projektas atlikti paprastąjį tilto remontą. Numatyti darbai naudojamoje tilto dalyje, atnaujinant metalines ir betonines konstrukcijas.

## Charakteristika

Geležinkelio kelias per metalinį tiltą įrengtas ant medinių tašų. Prieš tiltą bėgiai pakloti ant medinių pabėgių ir skaldos balasto. Tilto prieigose geležinkelio kelio geometrija yra tiesėje.

Geležinkelio tiltas vieno tarpatramio. Tilto konstrukciją sudaro dvi, lygiagrečiai ant betoninių ramtų padėtos plieninės spragotosios santvaros. Iš jų eksploatuojama viena, esanti rytinėje tilto pusėje. Traukinių kelias nutiestas santvaros viršuje. Jos apačioje įrengtas 1 pločio techninio praėjimo takas. Ant darbinės santvaros iš abiejų pusių įrengtos plieninės konsolės, laikančios techninių praėjimų šalitilčius ir turėklus.

Pagrindiniai tilto duomenys:
* perdangos ilgis, skaičiuojant atstumą tarp ramtų atkalčių – 50,73 m, bendras ilgis – 60,78 m;
* skerspjūvis: dvi santvaros, kiekviena po 7,50 m aukščio, 3,44 m pločio;
* aukštis nuo santvaros apačios iki bėgio galvutės viršaus – 8,11 m;
* bendras tilto plotis (dvi santvaros, be šalitilčio) – 7,62 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Zervynų tiltas – vienas pirmųjų „Švykai“ komandos įgyvendintų projektų *facebook.com*
Aidan Keena

**Aidenas Kyna** (g. 1999 m. balandžio 25 d.) – Airijos futbolininkas, puolėjas. Kitados atstovavo Airijos jaunimo rinktinėms.

## Karjera
Karjerą pradėjo Mullingar Athletic, 2015 m. perėjo į Shelbourne FC, o nuo 2016 m. tobulėjo Saint Patrick's Athletic futbolo akademijoje. 2017 m. debiutavo pagrindinėje komandoje. Nuo 2017 m. rugpjūčio mėn. priklausė Heart of Midlothian (Škotija). 2018 m. sausio mėn. nuomos pagrindais perleistas Queen's Park. 2018 m. rugpjūčio mėn. paskolintas Dunfermline Athletic. 

2020 m. persikėlė į Hartlepool United (Anglija). 2020 m. rugpjūčio 5 d. pasirašė dviejų metų trukmės sutartį su Falkirk (Škotija). 2022 m. sausio 24 d. Falkirk klubas oficialiai pranešė, kad futbolininkas išvyko.
 
2022 m. sausio 24 d. pasirašė sutartį su Sligo Rovers (Airija). 

2023 m. sausio 29 d. pasirašė sutartį su Cheltenham Town (Anglija).

### St Patrick's Athletic
2024 m. liepos 29 d. pasirašė sutartį su Saint Patrick's Athletic FC. 2024 m. rugpjūčio 4 d. debiutavo ir pasižymėjo pelnydamas įvartį nuo 11 metrų žymos.„Šventieji“ rezultatu 3–2 nugalėjo Sligo Rovers.

2025–2026 m. UEFA Konferencijų lygos pirmojo atrankos etapo burtai lėmė, kad „Hegelmann“ susitiko su Saint Patrick's Athletic FC. 2025 m. liepos 11 d. sužaistos pirmosios rungtynės (vyko Airijoje). Namuose žaidę šeimininkai minimalia persvara 1-0 palaužė FC Hegelmann. Po keitimo pasirodęs Aidan Keena realizavo 11 metrų baudinį.

## Rinktinės
2015 m. debiutavo Airijos iki 17 metų jaunimo rinktinėje. Rungtyniavo U-18, U-19 ir U-21 rinktinėse. 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* SOCCERWAY
* Transfermarkt
* Globalsportsarchive
Knud Rasmussen

**Knudas Johanas Viktoras Rasmusenas** (*Knud Johan Victor Rasmussen*, 1879 m. birželio 7 d. – 1933 m. gruodžio 21 d.) – Danijos keliautojas, geografas, etnografas, Arkties tyrinėtojas.

Gimė danų misionierių šeimoje, motina – pusiau inuitų kilmės. Vaikystę praleido Grenlandijoje tarp eskimų, išmoko kalbos, įvaldė medžioklės ypatumus. 1891 m. persikėlė į Daniją. Nuo 1898 m. Kopenhagos universitete studijavo filosofiją, etnografiją, istoriją (papildomai lankė geografijos, geologijos, biologijos paskaitas). Nesėkmingai bandė tapti aktoriumi, operos dainininku.

1900 m. Knudas Rasmusenas aplankė Islandiją (lydėjo danų etnografą ir žurnalistą Liudvigą Miuliusą-Erikseną), 1901 m. – Švedijos Laplandiją (tyrinėjo samių kultūrą ir buitį). 1902–1904 m. ir 1906–1908 m. su danų dailininku ir rašytoju Haraldu Moltke, ornitologu ir gydytoju Alfredu Bertelsenu, keliautoju Jorgenu Brenlundu bei Liudvigu Miuliusu-Eriksenu dalyvavo etnografinėse ekspedicijose po Grenlandiją, tyrinėjo jos šiaurės vakarinę dalį. 1905 m. tyrė galimybę vakarų Grenlandijoje įveisti šiaurinius elnius.

1910 m. Grenlandijos šiaurės vakariniame krante Knudas Rasmusenas įsteigė mokslinę Tulės bazę. Tai buvo prekybinis taškas ir startinė bazė tolimesniems regiono tyrinėjimams. 1912–1933 m. Knudas Rasmusenas iš Tulės bazės surengė 7 ekspedicijas. 1912 m. su keliais bendražygiais surengė žygį per Grenlandijos ledo skydą ir pasiekė Pirio Žemę, prie Nepriklausomybės fjordo rado šiauriausios inuitų gyvenvietės liekanas. 1916–1919 m. tyrinėjo ir kartografavo Grenlandijos šiaurės ir šiaurės vakarinę pakrantę (Melvilio įlanką, Šventojo Jurgio fjordą). 1921–1924 m. šunimis kinkytomis rogėmis nukeliavo 18 000 km nuo Hadsono įlankos iki Beringo jūros, tyrinėjo Kanados šiaurinės dalies ir Aliaskos eskimų kultūrą, istoriją, folklorą. 1932–1933 m. kartografavo Grenlandijos pietrytinės pakrantės dalį.

Knudas Rasmusenas ekspedicijose rinko inuitų etnografinę, antropologinę, archeologinę medžiagą, tautosaką. Tyrinėjo regiono geografiją, archeologiją. Paskelbė inuitų tautosakos vertimų. Kopenhagos universiteto (1924 m.) ir Sent Endriuso universiteto (1927 m.) garbės daktaras.

Prieš mirtį rašė scenarijų danų filmui „Palo vestuvės“ (*Palos brudefærd*, pristatytas 1934 m.). Mirė nuo pneumonijos, kurią, paties Rasmuseno teigimu, susirgo suvalgęs inuitų tradicinio patiekalo kiviako.

Jo garbei pavadintas Knudo Rasmuseno kalnagūbris Grenlandijoje.

## Bibliografija
* „Šiaurės vėjo blaškomi“ (*Under Nordenvindens Svobe*, 1906 m.),
* „Laplandija“ (*Lapland*, 1907 m.),
* „Mano kelionių dienoraštis“ (*Mijn Rejsedagbog*, 1915 m.),
* „Grenlandija išilgai Arkties vandenyno“ (*Grønland langs Polhavet*, 1919 m.),
* „Nuo Grenlandijos iki Ramiojo vandenyno“ (*Fra Grønland till Stillehavet*, 2 t. 1925–1926 m.),
* „Grenlandijos mitai ir legendos“ (*Myter og sagn fra Grønland*, 3 t. 1921–1925 m.),
* „Didysis rogių kelias“ (*Polarforsknigens Saga*, 1932 m.).

## Šaltiniai
Emma Ērenštreite

**Ema Ėrenštreitė** (, 1912 m. liepos 11 d. – 1987 m. lapkričio 5 d.) – mokslininkė, lyvių visuomenės veikėja, viena iš lyvių ansamblio „Līvlist“ įkūrėjų.

## Biografija
Gimė Mikeltuornyje. 17-os metų išvyko į Rygą, dirbo gamyklose ir įstojo į kultūros darbuotojų vakarinę gimnaziją. Per Antrąjį pasaulinį karą evakavosi į Rusiją. 1949 m. baigė Latvijos universiteto Ekonomikos fakultetą, 1956 m. apgynė mokslų kandidato laipsnį ir, dirbdama dėstytoja, tapo docente. 1958–1959 m. dirbo Ministrų Taryboje referente ir priklausė mąstytojų bei veikėjų grupei, vadintai nacionalkomunistais.

Pagrindiniai E. Ėrenštreitės interesai aprėpė keletą jai artimų sričių: aukštųjų mokyklų ir švietimo problemas, aplinkosaugą ir visuomenės santykius, moterų vaidmenį visuomenėje. 7-ojo dešimtmečio antroje pusėje stengėsi kuo geriau susipažinti su lyvių padėtimi, jų istorija, kultūra ir kalba. Ji užmezgė ryšius su mokslininkais, tyrusiais lyvių istoriją, folklorą, kalbą ir etnografiją. Lyvių tautos diskriminaciją ir ignoravimą ji laikė bendrosios Sovietų Sąjungoje vykdytos mažųjų tautų naikinimo politikos dalimi, suprato, kur tai veda ir matė būtinybę priešintis bei pradėti apčiuopiamą darbą, kad visuomenė atkreiptų dėmesį, jog lyviai vis dar egzistuoja.

Ji skatino Ventspilyje įkurti folkloro ansamblį. Rado bendraminčių Rygoje įsteigti ansamblį „Līvlist“, buvo jo vadovė, kol išvyko gyventi į Mikeltuornį. Daug jėgų skyrė Harijo Skujos didžiojo darbo, lyvių poezijos antologijos, leidybai, tačiau šis sumanymas, deja, nepavyko.

E. Ėrenštreitė nuo savęs pradėjo kovą, kad lyvių tautybę būtų galima įrašyti pasuose. 1948 m. keisdama pasą pareikalavo įrašyti „lyvė“. Jokie argumentai nepadėjo ir ji gavo pasą be jokio tautybės įrašo. Ši ir daugybė kitų skriaudų paskatino su bendraminčiais R. Makina, O. Staltu, P. Dambergu, E. Zėberga ir kitais rašyti laišką partijos, valstybės ir valdžios institucijoms. Tai buvo padaryta 1978 m. rugpjūtį. Laišką pasirašė tiek patys lyviai, tiek žinomi rašytojai bei menininkai. Su bendraminčiais ji rūpinosi, kad Mikeltuornyje, Princių gimtinėje, būtų surengtos Poezijos dienos ir, pagerbiant lyvių poetus, 1978 m. rugsėjį Mikeltuornio kapinėse būtų pastatytas atminimo akmuo.

Išsikėlusi gyventi į Mikeltuornį E. Ėrenštreitė dirbo vietinėje bibliotekoje ir naudojosi savo darbu siekdama sodiečius įtraukti į intelektualesnę veiklą, literatūrinius įvykius, skatino domėtis lyviais, jų istorija ir savo apylinke. Su seserimi Elvyra rinko etnografinius ir materialinės kultūros objektus, dalis jų pateko į Mazirbės mokyklos muziejų.

## Išnašos
Zervynų tiltas

**Zervynų tiltas** – medinis kelio tiltas Varėnos rajono savivaldybėje, Marcinkonių seniūnijoje, etngrafiniame Zervynų kaime, nutiestas per Merkio intaką Ūlą, 3,5 km į rytus nuo kelio . Patenka į Ūlos kraštovaizdžio draustinį. Netoliese, už 200 m dešiniajame krante auga Zervynų ąžuolas.

## Istorija

Tilto prasta būklė kėlė susirūpinimą jau 2006 m., kuomet buvo rengiamasi jį sutvarkyti. Tiltas buvo suremontuotas 2015 m. Nesaugų, susidėvėjusį tiltą sutvarkė UAB „Druskininkų komunalinis ūkis”. Buvo pakeista dalis apatinių tilto rąstų, visas viršutinis paklotas, turėklai, pėsčiųjų takelis, vienos pusės atraminė sienutė.

Medinių rąstų tiltą laiko gelžbetoninių polių atramos. Upės vagoje sukaltus polius po keturis viršuje apjungia gelžbetoninės rėmsijės. Krantuose pamatus apsaugo iš horizontalių rąstų sudėtos atraminės sienutės. Važiuojamoji dalis išklota išilginėmis lentomis, apribota mediniais turėklais. Tiltas palyginti siauras, jo vienoje pusėje pakeltas šalitiltis su skersinėmis lentomis pėsčiųjų praėjimui. Prie tilto iš abiejų pusių veda žvyrkelis. Tilto ilgis apie 30 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Senas Dzūkijos kaimas Zervynos, medinis tiltas per Ūlą, Zervynų kryžiai *facebook.com*
Latvijos universiteto stadionas

**Latvijos universiteto stadionas** (; iki 1993 m. ***Rygos ASK stadionas***, ) – stadionas Rygoje, į rytus nuo miesto centro.

## Istorija

Pastatytas 1923 m. kaip Rygos armijos sporto klubo stadionas. Čia rungtynes žaisdavo , su ja 1925, 1927, 1937, 1938, 1940 m. žaidė ir .

1993 m. perduotas Latvijos universitetui ir Rygos „Universiteto“ klubui, 1999–2008 m. čia namų rungtynes žaisdavo FK Riga. 2012 m. perduotas Latvijos futbolo federacijai, kuri planavo stadioną atnaujinti, kad jis atitiktų UEFA tarptautinius reikalavimus, tačiau planai liko neįvykdyti.

## Šaltiniai
Gardino konfederacija (1793)

**Gardino konfederacija** () – ATR bajorų sutartis (konfederacija), 1792 m. rugsėjo 15 d. Gardine pasirašyta ATR karaliaus Stanislovo Augusto Poniatovskio ir Rusijos pasiuntinio Jakobo Siverso () iniciatyva.

## Priešistorė
1788 m. spalio 7 d., antrąją Ketverių metų seimo darbo dieną, buvo sudaryta seimo konfederacija, kuri veikė iki 1792 m. gegužės 29 d. ir sudarė galimybes balsų dauguma priimti valstybės valdymą reformuojančius įstatymus bei 1791 m. gegužės 3 d. konstituciją. Tačiau kelią reformoms 1792 m. vasarą užkirto Rusijos imperijos kariuomenės remiama konservatyvios Targovicos prisiekusiųjų bajorų sąjunga (Targovicos konfederacija), kuri po Rusijos invazijos ir 1792 m. Rusijos–ATR karo, 1792 m. rugsėjo 11 d. į generalinę ATR konfederaciją sujungė Lenkijos ir Lietuvos prisiekusių bajorų sąjungas.

Bajoriškosios demokratijos ir didikų anarchijos laikotarpiu tik bajorijai susijungus į konfederaciją nustodavo galios laisvojo draudimo („*[[liberum veto]]*“) teisė, todėl konfederacija įgalindavo priimti sprendimus balsų dauguma.

## Konfederacijos tikslas ir pabaiga
Gardino konfederacijos tikslas – detalizuoti Gardino seime patvirtintą Antrojo ATR padalijimo aktą. Konfederacijos sutartis buvo likviduota Targovicos konfederacija, kuri deklaravo ATR žemių neliečiamumą. Gardino konfederacija siekė atkurti teisinę padėtį, buvusią iki 1788 m.

Paskutinė ATR istorijoje seiminė Gardino konfederacija nutraukė savo veiklą, kai 1793 m. lapkričio 23 d. seimas baigė darbą.

## Išnašos

## Literatūra
* Šmigelskytė-Stukienė, Ramunė, Konfederacijų šimtmetis, Orbis Lituanie // Ramunė Šmigelskytė-Stukienė. Liublino unija: idėjos tęstinumas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės konfederacijose Stanislovo Augusto valdymo laikotarpiu, Liublino unija: idėja ir jos tęstinumas / Unia Lubelska: idea i jej kontynuacja. Mokslinių straipsnių rinkinys. Vilnius, 2011, p. 352–364.
* Kądziela, Łukasz, Między zdradą a służbą Rzeczypospolitej, Fryderyk Moszyński w latach 1792–1793, Warszawa 1993.
Rokošas

**Rokošas** () – sąvoka, pradžioje reiškusi bajorų suvažiavimą, vėliau – maištą, ginkluotą bajorų (lenkų arba vengrų) sukilimą prieš išrinktą karalių politiniais tikslais (paprastai – patraukti ATR karalių atsakomybėn arba jį pašalinti iš sosto). Terminu „rokošas“ taip pat vadinama Abiejų tautų respublikos bajorų konfederacija, nukreipta prieš karalių.

Žymiausiais istoriniais rokošų pavyzdžiais įvardijami Vištų karas (1537 m.), Zebžydovskio rokošas (1606–1607 m.), Lubomirskio rokošas (1665 m.) ar Lovicos rokošas (1697 m.).

Pats terminas kilęs iš vengrų kalbos žodžio *Rákos / rákos-mezei parlament*, reiškiančio minią. Vengriškas terminas, savo ruožtu, yra kilęs nuo lauko prie Pešto, kur nuo 1526 m. rinkdavosi Habsburgų valdžiai nepritariantys vengrų bajorai, kituose šaltiniuose nurodoma, kad Rokošo lauke rinkdavosi raitoji vengrų bajorija į monarcho rinkimus.

Rokoše dalyvaudavo tik dalis bajorų. Iš pradžių į rokošą rinkdavosi visi bajorai, o ne jų atstovai. Lenkijoje pirmas rokošas vyko 1537 Lvove (vadinamasis vištų karas); čia į visuotinį šaukimą surinkti bajorai, užuot žygiavę į mūšio lauką prieš Moldavijos kariuomenę, pareikalavo, kad karalius gerbtų jų teises. Susirinkę į rokošus bajorai sudarydavo konfederacijas.

ATR bajorijos teisę pasipriešinti valdovui garantavo 1573 m. Varšuvos konfederacijos straipsnis „*de non praestanda oboedientia*“, pagrįstas 1501 m. Melniko privilegija, kuri užtikrino senatoriams teisę pripažinti karalių, peržengusį savo įgaliojimų ribas, tironu.

## Išnašos

## Literatūra

* Bardach, Juliusz, Leśnodorski, Bogusław, Pietrzak, Michał, *Historia państwa i prawa polskiego,* Warszawa: Państwowe Wydawnictwo Naukowe, 1987.
* Rembowski, Aleksander, ''Konfederacya i rokosz'' Warszawa, 1896
* Rokošas, Visuotinė lietuvių enciklopedija
Preilos pontoninis tiltas

**Preilos pontoninis tiltas** – pontoninis tiltas, įrengtas Kuršių nerijoje, Preilos pietinėje dalyje, nukreiptas nuo pakrantės į Kuršių marias. Priklauso Neringos savivaldybei. Inžinerinis statinys skirtas mažiesiems laivams prisišvartuoti. Šalia išvystyta poilsio, turizmo paslaugų teikimo infrastruktūra.

## Istorija
 
Anksčiau Preilos žvejai tiesiog išplaukdavo į krantą su laivais ir iš jų lipdavo ant smėlio. 2019 m. senajame žvejų uoste įrengtas pontoninis tiltas. Naująjį statinį bei privažiavimo kelią Neringos savivaldybės nuosavybėn neatlygintinai perdavė UAB „Preilos uostas“, įgyvendinant bendradarbiavimo sutartį dėl pakrantės infrastruktūros įrengimo. Teritorijoje taip pat yra slipas, skirtas laivų nuleidimui bei jų iškėlimui, aikštelė žvejų įrangos iškrovimui. Visi šie objektai, kaip ilgalaikis materialusis turtas, skirti naudotis savivaldybei, vietos bendruomenei bei kurorto svečiams.

Taip buvo įgyvendinta taikos sutartis, sudaryta tarp Neringos savivaldybės, UAB „Preilos uostas“ ir kitų suinteresuotų šalių, siekiant taikiai užbaigti teisminį ginčą pagarsėjusioje Preilos botelių byloje. Sutarčiai pasiekti prireikė daugiau nei 10 metų. Kainavo daug laiko, lėšų ir kantrybės, koreguojant griovimui numatytų pastatų architektūrinę išraišką, teritorijų planavimo procedūras. Dar 2005 m. Suomijoje buvo nupirkti trys 12 m ilgio pontonai būsimam uostelio tiltui. Atgabenti į Lietuvą, jie ilgam palikti saugojimui Klaipėdoje. Preiloje jų laikyti neturėta galimybių dėl didelių gabaritų, daugelio sudėtinių dalių, masyvių inkarų.

## Charakteristika

Rekreacinėje teritorijoje iškilęs inžinerinis statinys sudarytas iš plaukiojančio tiltelio ir prieplaukos su pontonais bei visa priklausančia komplektacija. Krantą su plūdria pontonine dalimi jungia įtvirtintas prietiltis, kuriuo užeinama ant tilto. Jo ėjimo takas išklotas skersinėmis lentomis, atvirais kraštais, be turėklų, apie 36 m ilgio.

## Šaltiniai
Aleksandra Šilgalytė

**Aleksandra Šilgalytė** (1904 m. sausio 8 d. Palangoje – 1997 m. gruodžio 3 d. Panevėžyje) – lietuvių pedagogė, rašytoja, visuomenininkė, spaudos bendradarbė, katalikė skautė.

## Biografija
Aleksandra – vienuoliktasis Antano Šilgalio ir Kotrynos Gaučytės vaikas. Sulaukusi 3 metų neteko tėvo, o 1918 m. – motinos. 1920 m. kartu su seserimi Felicija persikėlė į Panevėžį, kur ruošėsi mokslui Panevėžio mokytojų seminarijoje – baigė eksternu 1925 m. Devyniolika metų pedagoginį darbą dirbo 14 įvairių mokyklų vietovių (Skaruliai, Gaigalai, Obeliai, Panevėžys ir kt.).

Nuo 1944 m. gyveno Panevėžyje, kur ir dirbo iki išėjo į pensiją. Mirė Panevėžyje 1997 m. gruodžio 3 d., palaidota Palangoje.

## Kūryba
Jaunystėje spausdino noveles, recenzijas ir publicistiką žurnaluose „Naujoji vaidilutė“, „Lietuvos mokykla“, taip pat laikraščiuose „Rytas“, „Panevėžio balsas“ (vėliau „Panevėžio garsas“). Pasirašinėjo E. Gaučytės slapyvardžiu. Aktyviai dalyvavo moterų rašytojų renginiuose, bendravo su tokiomis asmenybėmis kaip Salomėja Nėris, Bronė Buivydaitė‑Mičiulienė, Gabrielė Petkevičaitė‑Bitė.

Aktyvi visuomenininkė – priklausė moterų rašytojų ratui, inicijavo literatūros vakarus. Buvo katalikiškos skautų organizacijos narė. Per sovietmetį kritiškai vertino cenzūros ribojimus – jos tekstai nebuvo spausdinami dėl krikščioniškos pasaulėžiūros. Nors sąmoningai vengė politinio konformizmo, jos kūrybai buvo suteiktas literatūrinis bei pedagoginis pripažinimas.

1999 m. išleista jos atsiminimų knyga „Žingsneliai ir žingsniai“ (apie vaikystę ir jaunystę), o 2013 m. – atsiminimų rinkinys „Plačiame gyvenimo vieškely“ (1920–1959) – abi išleido „Vaga“ ir Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės-Bitės viešoji biblioteka.

## Atminimas
* A. Šilgalytės fondas (dokumentai, rankraščiai, laiškai, nuotraukos) saugomas Panevėžio apskrities Gabrielės Petkevičaitės‑Bitės viešojoje bibliotekoje (fondas F80).

* Palangos istorijos leidiniuose ir spaudoje minimas jos indėlis į krašto kultūrą, organizuojamos renginių programos, skirtos jos atminimui.

## Bibliografija

### Atsiminimų knygos
* Šilgalytė, A. Žingsneliai ir žingsniai. Palanga, 1999.

* Šilgalytė, A. Plačiame gyvenimo vieškely. Atsiminimai (1920–1959). Panevėžio apskrities G. P.‑B. biblioteka, 2013. ISBN 9789955659563.

### Straipsniai periodikoje
* Novelės, recenzijos, publicistika – žurnalai: Naujoji vaidilutė, Lietuvos mokykla, laikraščiai: Rytas, Panevėžio balsas/garsas.

## Literatūra
* GABULAITĖ, Elena. Palangos Leksytė. Gimtinė, 1999, rugsėjo 1–30, p. 7.
* GRIŠKEVIČIUS, Gediminas. Aleksandros Šilgalytės rašto paminklai Palangai. XXI amžius, nr. 1 (1498) 2007, sausio 4.
* GRIŠKEVIČIUS, Gediminas. Viso mano gyvenimo kelrodė žvaigždė – Vaikystė Palangoje. Palangos tiltas, 2011, gruodžio 5.
* MARCINKEVIČIENĖ, Sigita. Prisimename pedagogę, literatę, kultūros veikėją Aleksandrą Šilgalytę. Panevėžio kraštas virtualiai, 2019, sausio 22.
* SPEVAKOVIENĖ, Bronislava. Palangos pedagogei, rašytojai Aleksandrai Šilgalytei – 110. Palangos tiltas, 2014, sausio 23.

## Šaltiniai
Finkas

**Finkas** (), aborigenų kalba **Larapinta** – išdžiūstanti upė Australijos viduryje, Šiaurės teritorijoje ir Pietų Australijoje. Ilgis 640 km, baseino plotas 115 000 km². Laikoma viena seniausių pasaulio upių (amžius 350–400 mln. metų). Teka retai, tik po liūčių, likusį laiką upės vagoje telkšo stovinčio vandens telkinių virtinės.

Prasideda Makdonelio kalnų pietiniuose šlaituose, prie Glen Heleno, apie 120 km į vakarus nuo Alis Springso, sutekėjus Davenporto ir Ormistono upokšniams. Teka Glen Heleno tarpekliu ir Palmių slėniu, vėliau – pietryčių kryptimi Misionierių lyguma. Pratekėjusi 65 km ilgio tarpeklį, skiriantį Krichaufo ir Džeimso kalnagūbrius, teka dumblo ir smėlio lygumomis, vėliau – Simpsono dykumos vakariniu pakraščiu. Baigiasi dykumos smėlynuose, Vidžyros nacionalinio parko teritorijoje. Retais atvejais, po gausių liūčių, Finko vanduo pasiekia Makambos upę, o per ją – Ero ežerą.

Svarbiausi intakai – Palmeris (*Palmer River*, dešinysis) ir Hju (*Hugh River*, kairysis). Aukštupys patenka į Vakarų Makdonelio ir Finko Tarpeklio nacionalinius parkus. Vidurupį kerta Adelaidės–Darvino plentas ir Adelaidės–Darvino geležinkelis.

Upę pirmasis iš europiečių 1860 m. aptiko ir savo mecenato Viljamo Finko (*William Finke*) vardu pavadino škotų keliautojas Džonas Makdualis Stiuartas.

## Šaltiniai
Chutalas

**Chutalas** () arba **Chutalanas** () – istorinis regionas dabartinės Tadžikijos pietvakariuose, dalinai sutampantis su Chatlono provincija. Senojo Chutalo kultūrinio paveldo vietovės 2025 m. pripažintos UNESCO pasaulio kultūros paveldo paminklu.

## Geografija ir istorija

Istorinis Chutalo regionas užima teritorijas, kurias iš pietų ir rytų riboja Piandžas, o vakaruose – Vachšas. Į rytus nuo jo yra kalnuotas Badachšanas, į vakarus – Kubadijanas (Gisaro slėnis). Regioną sudaro dvi derlingos upių drėkinamos oazės: Vachšo slėnis su didžiausiu miestu Bochtaru ir Jachsu slėnis su Kulobo miestu.

Senovėje Chutalas sudarė ryčiausią Baktrijos dalį. Kaip atskiras teritorinis vienetas ėmė formuotis VII a. Tuo metu iš čia valdžiusios eftalitų valstybės atsiskyrė Chutalo valstybė. Jos valdovai titulavosi *Khuttalan Shah* („Chutalo karalius“), *Khuttalan Khudah* („Chutalo valdovas“) arba *Shir-i Khutallan* („Chutalo liūtas“). Sostinė buvo Chulbukas, netoli dabartinio Kulobo.

Plečiantis Arabų kalifatui, didžioji dalis senosios Baktrijos buvo užkariauta arabų ir islamizuota, tačiau Chutalas išlaikė savo nepriklausomybę. Apie 676 m. čia bandė nesėkmingai veržtis Omejadų kalifato Chorasano valdytojas. Vėliau tai dar kartą mėgino daryti 727 m., tačiau arabus sutriuškino Chutalo pasamdyti tiurgešai. Galiausiai 737 tie patys tiurgešai pralaimėjo arabų armijai, ir Chutalas galutinai nukariautas. Valstybė galutinai panaikinta 750 m.

Viduramžiais Chutalo regionas aktyviai dalyvavo Šilko kelio prekyboje. Čia kirtosi svarbūs prekybiniai keliai, iš čia buvo vežama druska, auksas, sidabras, žirgai. Čia kirtosi budizmo, islamo ir kitų religijų kultūrinės įtakos. Tuo metu teritorija ėjo iš rankų į rankas tarp įvairių dinastijų. Čia valdė Samanidai, Gaznevidai, Seldžiukai, Guridai, Chorezmšachai, Čagatajų chanatas. Šių didžiųjų imperijų nusilpimo laikais Chutalas vėl įgaudavo autonomiją, susiformuodavo daugiau ar mažiau nepriklausomos vietinės dinastijos.

XVI a., po to kai regioną užkariavo Šeibanidai, Chutalo pavadinimas nunyko.

## Pasaulio paveldo objektai

Pasaulio paveldu pripažinti 10 archeologinių objektų, išsimėčiusių visame regione, tarp kurių yra budistinės šventyklos ir vienuolynai, tvirtovės, karavansarajai, rūmai. Jie statyti tarp VII ir XVI a. ir sudarė dalį Šilko kelio prekybinės sistemos.
* Vachšo upės slėnyje:
** Halevardas (Kofirkala) – tvirtovė
** Adžinatepos budistų vienuolynas
** Makbarai Mavlono tadžidinas
** Zoli Zardas
* Jachsu upės slėnyje:
** Šachrtepa
** Šachristoni Zoli Zar
** Chulbukas (Šachristoni Chulbuk ir Kalai Chulbuk)
** Manzaratepa
** Chištepos budistinė šventykla
* Tohiro karavansarajus (dykumoje)

## Išnašos
George Dixon

**Džordžas Diksonas** (*George Dixon*, ~1748 ar 1755–1795 ar 1800 m.) – britų jūrininkas, keliautojas. Tyrinėjo vakarines Šiaurės Amerikos pakrantes.

Dalyvavo Džeimso Kuko trečiojoje kelionėje (1776–1779 m.). Iš jos grįžęs paskirtas prekybinio laivyno kapitonu. 1785 m. išplaukė Londono Karaliaus Jurgio sąsiaurio kompanijos laivu *Queen Charlotte* į vakarinę Šiaurės Ameriką plėtoti prekybos kailiais. Šios kelionės metu jis atrado Karalienės Karolinos salas (Haida Gvai), dalį Karalienės Karolinos sąsiaurio, Port Malgreivo, Norfolko įlankas, Diksono Įeigą ir Aleksandro salyną. Gautus kailius nuplukdė į Kiniją ir ten pardavė, tada prisikrovęs arbatos 1788 m. atgabeno ją į Angliją.

1789 m. Džordžas Diksonas išleido veikalą „Kelionė aplink pasaulį; bet plačiau apie šiaurės vakarinę Šiaurės Amerikos pakrantę“ (*A Voyage Round the World; but More Particularly to the North-west Coast of America*). Neaišku, ar netapatus Džordžui Diksonui, kuris Gosporte mokė laivybos ir 1791 m. išleido veikalą „Jūrininko padėjėjas“ (*The Navigator’s Assistant*).

Panašu, kad vėliau Džordžas Diksonas 1794 m. persikėlęs į Bermudą, bet netrukus miręs.

## Šaltiniai