Friedrich Schiller

**Frydrichas Šileris** (, 1759 m. lapkričio 10 d. Marbachas prie Nekaro – 1805 m. gegužės 9 d. Veimaras) – vokiečių poetas, dramaturgas, filosofas, istorikas, vienas žymiausių Vokietijos klasikų, padėjusių pagrindus šiuolaikinei vokiečių literatūrai.

## Biografija

Gimęs karo felčerio šeimoje 1773–1780 m. Karlo Eugenijaus karo akademijoje studijavo teisę, mediciną. Įtakos pažiūroms turėjo prancūzų švietėjai, ypač Žanas Žakas Ruso. 1780 m. gavo pulko gydytojo vietą Štutgarte, tačiau, kai 1782 m. Manheime buvo pastatyta jo pjesė, hercogas jį pasodino į hauptvachtą ir uždraudė spausdinti, jis išvyko į Drezdeną, nuo 1787 m. gyveno Veimare. 1789 m. paskirtas Jenos universiteto (dab. Jenos Frydricho Šilerio universitetas) istorijos ir filosofijos profesoriumi. 1790 m. vedė Šarlotą fon Langefeld, su ja susilaukė dviejų sūnų ir dviejų dukterų.

1788 m. susipažino, o nuo 1794 m. draugavo ir bendradarbiavo su J. V. Gėte. 1795–1797 m. leido žurnalą „Horen“, 1796–1800 m. „Musenalmanach“. 1799 m. apsigyveno Veimare ir įsijungė į miesto teatrinį gyvenimą. Getės ir Šilerio įsteigtas Veimaro teatras tapo žymiausiu Vokietijos teatru. Mirė nuo tuberkuliozės.

## Kūryba
F.Schilleris laikomas vienu iškiliausių vokiečių klasikinės dramaturgijos atstovų, kurio kūryba jungia meninę vaizduotę su filosofiniu mąstymu. Ankstyvieji jį išgarsinę kūriniai, tokie kaip „Plėšikai“ ir „Intrigos ir meilė“, gimė iš „Sturm und Drang“ judėjimo dvasios ir išsiskyrė emociniu intensyvumu bei drąsia kritika feodalinei visuomenei. Vėlesniuose istoriniuose vaidinimuose, tokiuose kaip „Don Karlas“ ir „Valenšteino trilogija“, Schilleris tyrinėjo žmogaus laisvės ir politinės galios santykį. „Don Karlo“ markizo Pozos monologas – žmogaus orumo ir vidinės laisvės manifestas, o „Valenšteino“ cikle atsiskleidžia ambicijų, išdavystės ir moralinio pasirinkimo drama Trisdešimties metų karo fone.
Greta dramaturgijos Schilleris plėtojo filosofinę estetikos sampratą, ypač savo eseistikos darbuose „Apie pakylėtumą“ ir „Laiškuose apie estetinį žmogaus auklėjimą“. Įkvėptas I. Kanto, jis teigė, kad grožio patirtis gali suvienyti jusliškumą ir protą, inicijuodama moralinį tobulėjimą. Jo „žaidimo polinkio“ (Spieltrieb) teorija siūlė harmoningą žmogaus prigimties modelį, kuriame menas tampa ne tik estetiniu, bet ir etiniu veiksniu.
Ši filosofinė vizija persmelkė ir jo poeziją – eilėraščiuose „Menininkai“ bei „Varpo giesmė“ Schilleris jungė klasikinę formą su Apšvietos idealais. Estetiniai laiškai, parašyti po Prancūzijos revoliucijos, priešpastatė jai utopinį kultūrinio atsinaujinimo kelią, grindžiamą grožio ir laisvės sinteze.

Daugelis jo kūrinių įkvėpė kompozitorius sukurti operas ar baletus. Jo „Odė džiaugsmui“, kuriai muziką parašė Liudvikas van Bethovenas, tapo Europos Sąjungos himnu.

## Bibliografija
* Plėšikai, drama, 1781 m., liet. k. 1929 m., 1971 m., 2004 m., Valstybės teatras, 1928 m.
* Fiesko sąmokslas Genujoje, tragedija, 1783 m., liet. k. 1952 m.
* Klasta ir meilė, drama, 1784 m., liet. k. 1918 m., 1923 m., pastatyta 1922 m., 1941 m., 1949 m., 1972 m.
* Don Karlas, drama, 1787 m., liet. k. 1930 m.
* Valenšteinas, trilogija, 1800 m.
* Marija Stiuart, tragedija, 1801 m., liet. k. 1935 m., 1937 m., pastatyta 1935 m., 1937 m., 1958 m.
* Orleano mergelė, tragedija, 1802 m., liet. k. 1898 m.
* Mesinos nuotaka, tragedija, 1804 m., liet. k. 1935 m.
* Vilius Telis, drama, 1804 m., liet. k. 1899 m., 1923 m., pastatyta 1935 m.
* Trisdešimties metų karo istorija, 1792–1793 m.
* Laiškai apie estetinį auklėjimą, 1795 m.
* Apie naiviąją ir sentimentaliąją poeziją, 1795–1796 m.

## Šaltiniai