open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Diferencialinė pavara

**Diferencialinė pavara** (arba diferencialas) – pavara, tolygiai paskirstanti sukamąją jėgą abiem automobilio (ar kitos transporto priemonės) ratams, net jei jie sukasi nevienodu greičiu.

Šis mechanizmas reikalingas automobiliui darant posūkį, kai vienas posūkio krypties pusėje esantis ratas juda lėčiau. Be jo ratai ima praslysti, genda padangos ir gadinami keliai. Keturis varomus ratus turintiems automobiliams paprastai reikalingas ir papildomas diferencialas sukimo jėgai tarp priekinės ir galinės ašių paskirstyti (nebent viena ašis būtų perjungiama kaip varomoji tik važiuojant bekele).

Diferencialą paprastai sudaro keletas kombinuotų kūginių pavarų. Iliustracijoje parodytame diferenciale, variklis suka didįjį (mėlyną) dantratį su prie jo pritvirtinta stačiakampe dėže. Kairiojo (raudonas) ir dešiniojo (geltonas) rato varomieji dantračiai šios dėžės atžvilgiu gali suktis laisvai. Žaliasis dantratis paskirsto sukamąją jėgą. Jis irgi dėžės atžvilgiu gali suktis laisvai.

Jei abu ratai sukasi tuo pačiu greičiu, jiems teikiama vienoda jėga ir paskirstantis žaliasis dantratis nejuda. Jei vienas ratas (pavyzdyje – kairysis) dėl kokių nors priežasčių yra stabdomas, tai automatiškai padidina kito (pavyzdyje – dešiniojo) rato sukimosi greitį.

Ši paprasta sistema turi rimtą trūkumą – jei vienas ratų praras sukibimą su keliu (atsidurs ant ledo, didelio purvo, pakils į orą), jam bus perduodama visa sukamoji jėga. Antrasis ratas, kuris galbūt išvežtų įklimpusį automobilį, sukamas nebus.

Paprasčiausias problemos sprendimas – laikinai įjungiamas diferencialo blokavimo mechanizmas. Taip pat naudojami sudėtingesni diferencialai, kuriose didžiausias ratų sukimosi greičio skirtumas yra apribotas.

## Matematika
Diferencialas turi turėti mažiausiai tris dantračius (kaip iliustracijoje parodytas). Tuomet dantračių sukimosi greičiams galioja formulė

:  \alpha_1 \cdot \omega_1 + \alpha_2 \cdot \omega_2 .... + \alpha_N \cdot \omega_N = 0 	

Parametrai  \alpha_1 ... \alpha_N \, apsprendžiami pavaros konstrukcijos. Kintamieji  \omega_1 ... \omega_N \, yra dantračių sukimosi greičiai. Specialūs daugiau dantračių turintys diferencialai buvo naudojami mechaniniams skaičiavimo įtaisams.

## Literatūra
* Straipsnis apie diferencialą (anglų k)
* Straipsnis apie diferencialą (vokiečių k)
Neužmirštuolė

**Neužmirštuolė** (*Myosotis*) – agurklinių (*Boraginaceae*) šeimos augalų gentis. Graikiškai *myos* – pelė, *otis* – ausis. Šios genties augalų lapų forma ir plaukuotumas primena pelės ausį. Tai žoliniai augalai, apaugę švelniais plaukeliais arba pliki. Jų lapai pražanginiai, švelniai pūkuoti. Žiedynas – suktukas. Vainikėlis dažniausiai žydėjimo pradžioje rožinis, vėliau žydras arba baltas.

Gentyje yra apie 50 rūšių. Lietuvoje auga 7 rūšys ir dar viena auginama darželiuose:
* Alpinė neužmirštuolė (*Myosotis alpestris*)
* Dirvinė neužmirštuolė (*Myosotis arvensis*)
* Velėninė neužmirštuolė (*Myosotis caespitosa*)
* Kalvinė neužmirštuolė (*Myosotis ramosissima*)
* Pelkinė neužmirštuolė (*Myosotis scorpioides*)
* Miškinė neužmirštuolė (*Myosotis sylvatica*)
* Smidrinė neužmirštuolė (*Myosotis sparsiflora*)
* Smiltyninė neužmirštuolė (*Myosotis stricta*)


Image:MyosotisAlpestris-overv.jpg|Alpinė neužmirštuolė (*Myosotis alpestris*)
Image:Akkervergeet me nietje RIMG0007.JPG|Dirvinė neužmirštuolė (*Myosotis arvensis*)
Image:Myosotis scorpioides.jpg|Pelkinė neužmirštuolė (*Myosotis scorpioides*)
Echinokokas

**Echinokokas** (*Echinococcus*) – kaspinuočiams (*Cestoda*) priklausanti plokščiųjų kirmėlių gentis, žmogaus ir gyvūnų parazitas.

Visi echinokokai, skirtingai nei kitų rūšių kaspinuočiai, yra maži, 2-7 mm ilgio, turintys 3-7 narelius.

Galutiniai echinokokų šeimininkai yra šunys, lapės, vilkai ir kiti plėšrūnai. Parazitai gyvena jų plonojoje žarnoje. Kas 25-40 dienų nuo kirmėlės atitrūksta ir su išmatomis pasišalina subrendę nareliai (proglotidai), pilni kiaušinėlių. Atsparūs aplinkos veiksniams kiaušinėliai ilgai išlieka gyvybingi.

Tarpiniais šeimininkais gali būti įvairūs žolėdžiai, galvijai, žmogus ir graužikai. Patekę į tarpinių šeimininkų organizmą kiaušinėliai virsta onkosferomis, prasiskverbia pro žarnos sienelę ir vartų venos sistema patenka į kepenis, rečiau į kitus organus. Onkosferos per 12-24 valandas tampa lervomis, kurios įvairiuose organuose suformuoja echinokokines cistas.

*Echinococcus granulosus* sudaro pavienes cistas, vadinamas hydatidinėmis, *Echinococcus multilocularis* – daugybines, sukibusias viena su kita, vadinamas alveolinėmis. Cistos iš lėto auga, jose daugėja dukterinių pūslyčių su protoskoleksais – parazitų galvutėmis. Suvalgę cistomis užkrėstos mėsos, užsikrečia galutiniai šeimininkai ir ciklas prasideda iš naujo. *Echinococcus vogeli* bei *Echinococcus oligarthrus* yra randami laukinėje gamtoje ir retai žmogui sukelia ligas. Jie sąlygoja policistinę echinokokozę.

Echinokokų kiaušinėliais užsikrėtęs žmogus suserga echinokokoze.

Žmogaus organizme parazituojančios rūšys:
* *Echinococcus granulosus*
* *Echinococcus multilocularis*
* *Echinococcus vogeli*
* *Echinococcus oligarthrus*
Malachitas

**Malachitas** – karbonatų klasės mineralas, vario (II) hidrokarbonatas Cu2CO3(OH)2. Kristalai monoklininės sistemos.

Kietumas pagal Moso skalę nuo 3,5 iki 4.

Malachitas dažnai susidaro kaip vario rūdos dūlėjimo produktas ir randamas kartu su azuritu (Cu3(CO3)2(OH)2), getitu ir kalcitu.

Didžiausi malachito kiekiai randami Urale Rusijoje. Taip pat randama Kongo demokratinėje respublikoje, Tsumebyje (Namibijos respublika), Meksikoje, pietų Velse, Anglijoje, Lione ir pietvakarinėje JAV dalyje, ypač Arizonoje, Bisbe ir Morenci.
Sodinė starta

**Sodinė starta** (*Emberiza hortulana*) – startinių (*Emberizidae*) šeimos paukštis. Dydis 80-95 mm. Patino galvos ir kaklo viršus pilkas, rusvo atspalvio. Nugarinė dalis ryškiai ruda, su tamsiomis dėmėmis. Apatinė kūno dalis rūdžių spalvos, šonai šviesesni. Patelės yra blankesnių spalvų nei patinai.

Gyvena nedideliuose miškeliuose, laukuose. Lietuvoje reta rūšis, įrašyta į Lietuvos Raudonają knygą.
Žydroji zylė

**Žydroji zylė** (*Parus cyanus*) – zylinių (*Paridae*) šeimos paukštis.

## Išvaizda

Žydroji zylė yra mažesnė už naminį žvirblį. Nuo mėlynosios zylės skiriasi baltu viršugalviu ir balta kūno apatine dalimi. Patino ir patelės viršugalvis, dvi juostos pečių srityje ir uodegos šonai – balti. Nugara melsvai pilka. Sparnai, uodega ir juostelė nuo snapo link akių mėlyni. Apatinė kūno pusė balta, ant krūtinės trumpa juoda juostelė. Snapas rudai juodas. Kojos pilkai rudos. Rainelė ruda. Jauniklių apdare vietoj baltos vyrauja pilkšva spalva.

## Paplitimas
Eurazijoje paplitusi nuo Rytų Europos iki Japonų jūros. Šiaurėje arealas siekia Volgos aukštupį, Obės vidurupį, Baikalą, Amūro baseiną, pietuose tęsiasi iki šiaurės rytų Kinijos, Tarimo slėnio, Tian Šanio, šiaurinio Kazachstano, Uralo vidurupio, Volgos vidurupio. Žiemoja paplitimo areale.

## Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje labai reta.

## Biologija
Aktyvi šviesiu paros metu. Skraido ir landžioja po krūmus bei smulkias medžių šakutes, kartais pakimba galva žemyn. Žiemą laikosi būreliais. Veisiasi lapuočių ir mišriuosiuose miškuose, upių ir ežerų medžiais apaugusiuose slėniuose. Monogamas. Lytiškai subręsta vienerių metų. Lizdus krauna uoksuose. Juos iškloja žvėrių ir gyvulių plaukais bei švelnia žole. Dėtyje paprastai būna 3–11 kiaušinių, sveriančių maždaug po 1,5 gramo. Išveda dvi arba tris vadas. 

Minta vabzdžiais, augalų sėklomis.

## Šaltiniai
* *Lietuvos fauna: paukščiai, 2 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1991.
Kalninė žąsis

* *Eulabeia indica* 

**Kalninė žąsis** (*Anser indicus*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio paukštis. Veisiasi Centrinėje Azijoje, o žiemoti skrenda per Himalajus į Indiją. Lizdą įsiruošia kalnų ežerų pakraščiuose, deda 3-8 kiaušinius.

Retkarčiais užklysta ir į Lietuvą.
## Šaltiniai
Šunlielė

**Šunlielė** (*Cynoglossum*) – agurklinių (*Boraginaceae*) šeimos augalų gentis. Pavadinimas kildinamas iš graikų k. žodžių *kyoon* – šuo ir *glosse* – liežuvis; augalo lapai primena šuns liežuvį. Genčiai priskiriami žoliniai augalai, turintys plaukuotus lapus ir aukštą stiebą. Vainikėlis purpurinis. Vaisius – skeltavaisis, susidedantis iš 4 riešutėlių.

## Rūšys

Gentyje yra apie 65 rūšys. Lietuvoje auga vaistinė šunlielė (*Cynoglossum officinale*).

Kai kurios kitos:
*Darželinė šunlielė (*Cynoglossum amabile*)
*Siauralapė šunlielė (*Cynoglossum dioscoridis*)
*Gyslotoji šunlielė (*Cynoglossum nervosum*)
**[[Cynoglossum grande]]*
**[[Cynoglossum creticum]]*
**[[Cynoglossum cheirifolium]]*
**[[Cynoglossum borbonicum]]*
Plautė

**Plautė** (*Pulmonaria*) – agurklinių (*Boraginaceae*) šeimos augalų gentis. Pavadinimas iš lotynų k. žodžio *pulmon* – plaučiai; augalas vartojamas plaučių ligoms gydyti. Genčiai priklauso žoliniai augalai, apaugę liaukiniais plaukeliais ir turintys šliaužiantį šakniastiebį. Pavasarį iš šakniastiebio pumpurų išauga lapų skrotelė. Skroteliniai lapai yra gerokai stambesni už stiebo. Vainikėlis iš pradžių rožinis, vėliau violetinis, žydras arba mėlynas. Vaisius – riešutėliai.

Gentyje yra apie 12 rūšių. Lietuvoje auga 3 rūšys:
* Siauralapė plautė  (*Pulmonaria angustifolia*). Rūšis įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. 
* Tamsioji plautė (*Pulmonaria obscura*)
* Vaistinė plautė (*Pulmonaria officinalis*)


Image:Pulmonaria angustifolia0 eF.jpg|Siauralapė plautė (*Pulmonaria angustifolia*)
Image:Pulmonaria obscura0 eF.jpg|Tamsioji plautė (*Pulmonaria obscura*)
Rudoji urvinė antis

* *Anas ferruginea*
* *Casarca ferruginea*
* *Casarca rutila*

: tik perėjimų sezonu
: gyvena sėsliai
: žiemavietės

**Rudoji urvinė antis** (*Tadorna ferruginea*) – žąsinių paukščių (*Anseriformes*) būrio, *[[Tadorninae]]* pošeimio vandens paukščių rūšis.

## [[Morfologija (biologija)|Išvaizda]]
Kūno ilgis 63-66 cm, svoris nuo 925 iki 1640 g atstumas tarp išskleistų abiejų sparnų galų 121—145 cm.

## Paplitimas
Natūraliai paplitusios pietryčių Europoje, vidurio ir pietų Azijoje bei šiaurvakarių ir šiauryčių Afrikoje.

Sėsliai gyvena Šiaurės Afrikos šiaurvakariuose, Mažosios Azijos pietvakariuose, nuo Kaspijos jūros pietvakarių regionuose, apie Tigro ir Eufrato upių vidurupius ir žemupius bei abipus Persijos įlankos šiaurės ir šiaurvakarių pakrančių regionus, vidurio Uzbekijoje, Etiopijos kalnyno centro vakaruose.

Pavasarinių perimviečių regionas vakaruose nuo vakarų Balkano pusiasalio, Mažosios Azijos rytų, iki vakarinių Mongolijos pakraščių. Šiaurėje peri pačiame pietiniame Sibire ir pavasarinių perimviečių vietovės driekiasi į pietus per šiaurinį Iraną, Afganistaną, šiaurinį Indijos subkontinentą (įskaitant šiaurinį Pakistaną, šiaurės Indijos pakraščius, Nepalą, Butaną) bei pietvakarių Kiniją.

Žiemoja palei Nilo upę, Indijos subkontinente, Mianmare, šiaurinėje Indokinijoje, pietinėje Kinijoje. 

### Paplitimas Lietuvoje
Lietuvoje labai reta, kovo - spalio mėnesiais, 2016-2019 m. laikotarpiuose stebėtos pajūryje. Arčiausios nuo Lietuvos jų perimvietės - visa pietryčių Ukraina, įskaitant Donbaso regioną bei pietinė Moldavija.

## Veisimasis
Patelė deda nuo 6 iki 10 kiaušinių, kuriuos peri 28-29 dienas, kai tuo tarpu patinėlis saugo lizdo teritoriją.

## Amžius
Laukinėje gamtoje išgyvena 13 metų.

## Šaltiniai
Rudė

**Rudė** (*Aythya nyroca*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio paukštis. Labai reta, nyksta visame pasaulyje.

## Išvaizda
Rudė yra mažiausia iš nardančiųjų ančių. Jos kūnas trumpas, suplotas, masyvus. Pažinti lengva iš ryškiai rudos galvos. Patelė kiek panaši į kuoduotosios anties patelę, tik snapo pamate nėra baltų dėmių. Patino galva ir dalis kaklo ryškiai rudi. Kaklo apatinėje dalyje yra tamsesnė žiedinė juosta. Nugara ir pečiai juodai rudi, žalsvo atspalvio. Sparnų veidrodėlis baltas su juodai ruda juostele užpakalinėje dalyje. Pagurklis ir krūtinė rudi, violetinio atspalvio. Kūno šonai ryškiai rudi. Pilvo vidurinė dalis ir pauodegys balti, kita pilvo dalis juosvai rusva, išmarginta taškeliais. Snapas melsvai juosvas, kojos melsvos su juosvomis plėvėmis. Rainelė balta. Patelė blankesnių spalvų. Pagurklis, krūtinės priekinė dalis ir šonai ryškiai rudi. Pilvas pilkšvas. Patinas poilsio apdaru panašus į patelę. Jaunikliai panašūs į patelę, tik blankesnių spalvų. Pūkinio apdaro viršutinė pusė ruda, apatinė – geltona. Galvos, kaklo ir krūtinės šonai geltoni. Viršugalvis tamsus. Prie sparnų – mažos šviesios dėmės.

## Paplitimas
Eurazijoje paplitusi nuo Pirėnų pusiasalio iki Obės slėnio, Altajaus papėdės. Šiaurėje arealas siekia pietinę Baltiją, Dnepro, Volgos vidurupį, Obės aukštupį. Į pietus paplitusi iki Afganistano, Mažosios Azijos, Viduržemio jūros. Gyvena Šiaurės Afrikoje. Šiaurinė arealo riba nepastovi. Žiemoja Viduržemio jūros baseine, Afrikoje, Pietų Azijoje. 

Lietuvoje reta. Įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą. 

## Biologija
Peri gana įvairiose vietovėse. Apsistoja nedideliuose ežeruose, nevengia ir miškingų vietų. Ypač mėgsta ežerus, kuriuose gausu augalijos bei nedidelių atviro vandens užtakių. Kartais apsigyvena sekliuose su gausybe plaukiojančių salelių ežeruose, dažnai įsikuria tvenkiniuose, vandens saugyklose.

Aktyvi šviesiu paros metu. Plaukia giliai panirusi į vandenį. Pavasarį grįžta kiek vėliau nei didžiosios antys, dryžagalvės kryklės ir smailiauodegės antys. Lizdus suka nedidelėse salelėse, kuriose gausu paparčių, viksvų, ant išplaukusių žolių kupstų. Dažnai sudaro mišrias poras su kitomis antimis: didžiąja, rudagalve ir kuoduotąja. Vienoje dėtyje paprastai būna 7–14 kiaušinių. Perėjimas užtrunka apie 26 dienas. Patinas visą perėjimo laiką laikosi šalia lizdo, kai kada rūpinasi ir jau išsiritusiais jaunikliais. Patelės peri uoliai, intensyviai. Maždaug 56 dienų amžiaus ančiukai jau pradeda skraidyti.

Vandens augalai sudaro mitybos pagrindą. Lesa maurabragius, plūdenas, alijošinius aštrius, nerčių lapus, stiebus, sėklas, šakneles. Taip pat neatsisako žirgelių, lervų, kartais – moliuskų bei vėžiagyvių. Maitinasi tik vandenyje, bet ir dieną, ir naktį.

## Šaltiniai

* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
Žiloji antis

**Žiloji antis** (*Aythya marila*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio paukštis. Lietuvoje dažnesnė pajūrio regione. 

## Išvaizda
Žiloji antis truputį didesnė už kuoduotąją. Iš toli patino priekinė ir užpakalinė dalis atrodo juoda, o vidurinė – balsva. Patelė nuo kitų paukščių skiriasi šviesiu snapo pamatu. Paukščiui skrendant, ant sparnų matyti juoda juosta. Patino priekinė kūno dalis juoda, galva ir kaklas metalinio blizgesio. Nugara šviesiai pilka su plonomis skersinėmis banguotomis juostelėmis. Sparnų veidrodėlis baltas. Antuodegis juodas. Pilvas ir kūno šonai balti, pauodegys juodas. Snapas tamsiai pilkas, nagas tamsesnis. Kojos tamsiai pilkos, jų plėvės juosvos. Rainelė ryškiai geltona.

Patelė panaši į patiną, tik vietoj juodos spalvos vyrauja rusvi tonai. Banguotos linijos nugaros srityje neryškios. Prie snapo pamatinės dalies yra plati balta juostelė. Patinas poilsio apdaru panašus į patelę, tik prie snapo pamatinės dalies nėra baltos juostelės arba ji neryški. Jaunikliai panašūs į patelę, tik jų kakta nėra balta.

## Paplitimas
Eurazijoje paplitusi nuo Skandinavijos iki Anadyrio, Kamčiatkos. Šiaurėje arealas siekia arktinę Europos pakrantę, Jamalo, Taimyro pusiasalius, Lenos žemupį, Kolymos žiotis. Į pietus paplitusi iki Žemutinės Tunguskos, Obės žemupio, Europinėje dalyje – iki taigos zonos šiaurinės ribos, Botnijos įlankos, pietinės Skandinavijos. Gyvena Šiaurės Amerikoje. Žiemoja Šiaurės Amerikoje, Vakarų Europoje, Viduržemio, Juodojoje jūroje, Tolimuosiuose Rytuose.

Lietuvoje pasitaiko tik pavasarį ir rudenį per migraciją. Į žiemavietes ir atgal skrenda pajūriu bei žemynine dalimi.

## Biologija
Tundroje gyvena įvairaus dydžio gausiai apaugusiuose ežeruose, bet labiau mėgsta nedidelius, užpelkėjusius vandenis. Keliaudamos ilsisi dideliuose ežeruose, pajūrio seklumose, upių deltose. Žiemoja jūroje.

Poruojasi žiemavietėse. Lizdus krauna prie ežerų ir upių, paprastai netoli vandens, po pernykštėmis senomis žolėmis bei krūmais. Dėtyje paprastai būna 8–11 kiaušinių, kurių svoris – maždaug po 65 gramus. Patelė peri kiaušinius apie 27 dienas. Iš pradžių patinas laikosi netoli lizdo, bet vėliau prisijungia prie kitų patinų būrio. Išsiritusius ančiukus vedžioja viena patelė, po maždaug 37 dienų jaunikliai jau skraido.

Minta augaliniu ir gyvūniniu maistu. Iš vandens telkinių dugno renka net didelius moliuskus, vabzdžių lervas, vėžiagyvius. Taip pat lesa vandens augalus, itin mėgstą blizgančiąją plūdę.

## Galerija

Image:Aythya marila3.jpg|Patelė ir patinas
Image:Aythya_marila4.jpg|Žiloji antis su kitų rūšių antimis
Image:Ornithologia_neerlandica_(PLAAT_74)_(7087055221).jpg|Žilųjų ančių piešinys

 

## Šaltiniai
* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
Baltaskruostė berniklė

**Baltaskruostė berniklė** (*Branta leucopsis*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio paukštis.

## Išvaizda
Baltaskruostė berniklė gerokai didesnė už didžiąją antį. Iš toli atrodo dvispalvė – viršutinė pusė juodam apatinė – balta. Patino ir patelės kakta, skruostai ir dalis gerklės balti. Viršugalvis ir nugarinė kūno pusė juodi. Sparno dengiamosios plunksnos juodos, baltais kraštais. Kūno šonai pilkai rusvi su baltais skersiniai dryžiais. Kaklas ir pagurklis juodi, rainelė ruda. Jaunikliai daugiau rusvai juodi. Ant kaktos ir skruostų – rusvos dėmės. Vairuojamosios plunksnos su baltais taškeliais.

## Paplitimas

Gyvena Grenlandijoje, Špicbergene, Naujojoje Žemėje, Norvegijos Lofotenų salose, nuo 1970-ųjų ir Švedijos Gotlando ir Elando salose. Žiemoja Vakarų Europos pakrantėse, ypač Vėzerio ir Emso upių žemupiuose. Rytų Fryzijoje. Lietuvoje aptinkama migracijų metu. Rūšis buvo įrašyta į Lietuvos raudonąją knygą iki 2019-ųjų metų.

Įtraukta į Europos sąjungos paukščių direktyvos pirmąjį priedą, todėl turi būti saugoma visose Europos sąjungos valstybėse.

## Biologija
Perėjimo laikotarpiu gyvena šiaurės kalvotame kraštovaizdyje. Daugiausia apsistoja stačiuose pajūrio skardžiuose, paupiuose. Migracijos laikotarpiu laikosi pajūrio užtakiuose, sekliuose pakraščiuose. Žiemoja taip pat pajūryje ir į žemyninę dalį užskrenda retai, atsitiktinai.

Sausumoje vikri, greitai bėgioja. Kartais, jei išsišėrusi, sugeba pabėgti nuo plėšrūnų. Puikiai plaukioja, bet nenardo. Skrydis lengvas ir greitas.

Peri kolonijomis, bet lizdai vienas nuo kito būna gana toli. Lizdo neslepia – sukrauna atviroje vietoje. Dėtyje paprastai būna 3–6 kiaušiniai, perimi maždaug 25 dienas. Tik išsiritę jaunikliai palieka lizdą, ir padedami suaugusiųjų ritasi žemyn, keliauja į gėlo vandens telkinius.

Lesa įvairią žolinę augaliją, mėgsta viksvas, šliaužiantįjį vėdryną, dobilus. Taip pat lesa bestuburius: vėžiagyvius, moliuskus, vabzdžius.

## Galerija

Image:Weisswangengans-01.jpg
Image:Weisswangengans-02.jpg
Image:Branta_leucopsis_with_goslings_in_Stockholm.jpg
Image:Branta leucopsis naumann.jpg
File:Vitkindad gås (Branta leucopsis) - Ystad-2017.jpg
Branta leucopsis MHNT.ZOO.2010.11.14.1.jpg |Kiaušiniai


## Šaltiniai
* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
Skiauterėtoji gaga

**Skiauterėtoji gaga** (*Somateria spectabilis*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio paukštis. Matyta vos keletą kartų Baltijos jūroje ties Lietuva. 

## Išvaizda
Skiauterėtoji gaga yra didesnė už didžiąją antį. Patino priekinė dalis balta, užpakalinė – juoda. Skruostai šviesiai gelsvai žali. Pagurklis, krūtinė, nugara, sparno dengiamosios plunksnos balti. Kitos kūno dalys juodos. Tarp kaktos ir šnervių iš šonų plokščia, gelsvai rausva išauga. Snapas kiek raudonesnis, kojos gelsvos su rudai juodomis plėvėmis. Rainelė tamsiai juosva.

Patelės viršutinė kūno dalis ruda. Sparnų plunksnos su juodomis viršūnėmis. Kaklas ir pagurklis molio spalvos. Krūtinė ir pilvas geltonai rudi. Snapas tamsiai žalsvai rudas. Kojos žalsvai pilkos. Jaunikliai panašūs į patelę.

## Paplitimas

Eurazijoje gyvena nuo Kanino pusiasalio iki Čiukčių pusiasalio, taip pat aptinkama Šiaurės Amerikoje, Grenlandijoje. Žiemoja piečiau esančių jūrų pakrantėse. Lietuvoje pastebėta kelis kartus, vienąsyk – su cyplėmis ir didžiosiomis antimis.

## Biologija

Neperinčios skiauterėtosios gagos laikosi didelis būriais atviroje jūroje. Monogamai. Kiekviena pora lizdui išsirenka tinkamą teritoriją tundros lygumose, netoli upelių, jūros pakrantėse. Dažnai lizdus krauna netoli laukinių žąsų arba kirų kolonijų, kartais – ir pačiose kolonijose.

Lizdas negilus, 25 centimetrų skersmens. Dėtyje paprastai 4–7 kiaušiniai.

Skiauterėtoji gaga – atvirų jūrų paukštis, todėl aktyvus visą parą. Labai gerai nardo. Pavasarį ir vasarą gėluose tundros vandenyse minta vabzdžių lervomis, smulkiais vėžiagyviais. Atviroje jūroje iš dugno renka moliuskus, planktoną, jūros bestuburius.

## Šaltiniai
* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
Sibirinė gaga

**Sibirinė gaga** (*Polysticta stelleri*) – žąsinių (*Anseriformes*) būrio paukštis. Aptinkama Baltijos jūros pakrantėse.

## Išvaizda
Vidutinio dydžio antis. Patinui būdinga ruda kūno apačia ir balta galva. Patelės mažesnis ūgis. Patino galva, kaklo šonai bei viršutinė dalis balti. Gerklė juoda. Aplink akis juodas žiedas. Ant pakaušio žalias kuodukas. Gerklė, žiedo formos juosta aplink kaklą ir nugara juodi. Sparnų dengiamosios plunksnos baltos. Apatinė kūno dalis rusvai gelsva, pilvas ir pauodegys juodi. Kūno šonuose – apvali juoda dėmė. Snapas ir kojos melsvai pilki. Rainelė tamsiai ruda.

Patelė tamsiai ruda, galva ir kaklas išmarginti smulkiomis skersinėmis dėmelėmis. Gerklė ir galvos šonai šviesiai rusvi, pagurklis ir krūtinės priekinė dalis rusvai rausvi su tamsiomis juostelėmis. Kojos rausvos. Jaunikliai panašūs į patelę, bet blankesnių spalvų.

## Paplitimas
Sibirinės gagos paplitusios Rytų Sibiro pakrantėse, Šiaurės Amerikoje, Aliaskoje. Žiemoja Šiaurės Atlante bei Šiaurės Ramiajame vandenyne, taip pat Lietuvoje, Baltijos jūroje ties Palanga.

## Biologija

Perėjimo laikotarpiu gyvena pajūrio zonoje mažuose tundros ežerėliuose. Visą likusį laiką praleidžia jūroje. Gerai plaukioja ir nardo, pakyla neaukštai. Monogamai. Lizdui vietą parenka patelė: ji į iškastą duobutę prineša šapelių, sausos žolės, pripeša tamsiai rudų pūkų. Vienu kartu patelė padeda 6–7 kiaušinius, kurių svoris – apie 55 gramus.

Minta gyvūniniu maistu: moliuskais, vėžiagyviais, smulkiomis žuvytėmis.

## Šaltiniai

* *Lietuvos fauna: paukščiai, 1 knyga.* Sud. V. Logminas. – Vilnius: Mokslas, 1990.
HR diagrama

**HR** arba **Hercšprungo–Raselo diagrama** – diagrama, kurioje atvaizduota priklausomybė tarp žvaigždžių absoliutaus (tikrojo, ne iš Žemės matomojo) dydžio, matomo ryškio, žvaigždės klasės ir paviršiaus temperatūros. Diagramą pirmąkart 1910 m. pasiūlė Einaras Hercšprungas ir Henris Norisas Raselas.

Šioje diagramoje matoma, jog dauguma žvaigždžių išsidėstę išilgai kreivės, vadinamos pagrindine seka. Ši seka matematiškai aprašo įvairios masės tik vandenilį deginančių žvaigždžių šviesį ir temperatūrą. Kadangi didžiąją dalį žvaigždės raidos vyrauja būtent šis procesas, pagrindinėje sekoje atsiduria dauguma žvaigždžių.
Pagrindinei Hertzsprungo – Russello diagramos sekai žvaigždė gali būti priskiriama beveik nuo susiformavimo iki egzistavimą užbaigiančių procesų atsiradimo (vandenilio žvaigždės centre sudegimo).

Nuo pagrindinės sekos (V) į dešinę atsišakoja milžinių seka (III), kuriai priklauso savo amžių baigiančios žvaigždės – milžinės. Milžinėse jau dega ir helis bei kiti sunkesni elementai. Savo amžių baigianti Saulė taip pat pasuks šiuo keliu, pakeliui kirsdama ir IV grupę.

Baltosios nykštukės užima visiškai kitą sritį žemai apačioje.

Dar viena įdomi diagramos ypatybė yra taip vadinama Hercšprungo spraga. Tai yra sritis su mažesne žvaigždžių koncentracija tarp A5 ir G0 spektrinės klasės ir tarp +1 ir -3 absoliutinių ryškių srityje (t. y. tarp pagrindinės sekos viršaus ir milžinių horizontalioje sekoje). Hercšprungo spraga faktiškai yra nestabilumo juostos apatinėje dalyje. Joje randamos kintamosios žvaigždės (pvz., Cefeidės).

## Diagrama

Pagrindinės HR diagramos žvaigždžių grupės yra šios:
* I – **Supermilžinės** – labai masyvios ir ryškios žvaigždės, jau bebaigiančios savo gyvenimą. Tokios žvaigždės labai retos – maždaug viena iš milijono. Šitoks gigantas yra Betelgeizė.
* II – **Ryškios milžinės** (irgi masyvios žvaigždės). Pavyzdžiai: Sargas, Alphard.
* III – Milžinės. Skirtingai nuo pirmųjų dviejų grupių, čia atsiduria paprastos (Saulės dydžio) žvaigždės savo raidos pabaigoje. Ją kerta ir masyvių žvaigždžių vystymosi kreivės (pakeliui į supermilžinių kategoriją). Pavyzdys: Arktūras.
* IV – **Submilžinės** – pagrindinę seką jau paliekančios žvaigždės, esančios pakeliui į milžinių kategoriją. Pavyzdys: Prokyonas.
* V – Pagrindinė seka (kartais astronomų vadinama nykštukėmis). Didžiąją savo amžiaus dalį joje praleidžia dauguma žvaigždžių. Pavyzdžiai: Saulė, Vega, Sirijus.
* Baltosios nykštukės nepriklauso nė vienai šių grupių ir išsidėsto žemai kairėje (debesėlis, pažymėtas VII).

## Taip pat skaitykite
* Žvaigždžių evoliucija
* Mėlynoji atsilikėlė (žvaigždė)

## Literatūra
* JavaHRD Interaktyvi HR diagrama (java applet)
* Leos Ondra: Pirmoji HR diagrama (angl.)
Vesta (asteroidas)

**Vesta** (simbolis: , oficialus pavadinimas **4 Vesta**) – mitologiniu Vestos vardu pavadintas 4-tasis atrastas Saulės sistemos asteroidas. Iš nuotraukos astronomai spėja, jog praeityje asteroidui teko patirti susidūrimą su kitu gana dideliu dangaus kūnu.

Tai antrasis pagal dydį tarp asteroidų žiedo (tarp Marso ir Jupiterio) asteroidas, kurio skersmuo apie 530 km. Jis sudaro apie 12 procentų visos asteroidų žiedo masės. Būdamas palyginus šviesus, tai vienintelis plika akimi matomas asteroidas (nors, esant ypatingai geroms stebėjimo sąlygoms, kai kas sako matę ir Cererą).

Temperatūra paviršiuje svyruoja nuo -20&nbsp;°C (asteroido vasarą, kai saulė zenite) iki -190&nbsp;°C (žiemą, ašigalyje). Dienos nakties vidutinė temperatūra svyruoja nuo -60 iki -130 °C.

Asteroidas labai greitai sukasi, jo para trunka 5,342 valandos.

NASA kosminis zondas Dawn pasiekė Vestos orbitą 2011 m. liepos 6 d. Jis tapo pirmuoju kosminiu aparatu pasiekusiu šį objektą. Po 14 mėnesių tyrimų jis sėkmingai baigė misiją asteroido orbitoje. Iki šiol mokslininkai tiria gautą informaciją.

## Charakteristikos
* Dydis – (572,6 × 557,2 × 446,4) ± 0,2 km
* Afelis – 2,57138 AU
* Ekscentricitetas – 0,08874
* Apskriejimo periodas – 1325,75 d.
* Masė – (2.59076±0.00001)×1020 kg
* Tūris – 74 600 000 km³
* Albedas – 0,423
* Paviršiaus temperatūra, K – min. ≈ 85 K, maks. 270 K

## Šaltiniai
Fridrichas Bajoraitis

**Fridrichas Bajoraitis** (1883 m. gruodžio 9 d. Medukalniuose, Įsruties apskritis, Mažoji Lietuva – 1909 m. kovo 16 d. Balandžiuose, Ragainės apskritis) – poetas, publicistas.

## Biografija
Sesuo Lidija Bajoraitė, brolis Vilius Bajoraitis 1901–1904 m. mokėsi Karalienės mokytojų seminarijoje. 1904–1906 m. mokytojavo Paleičių ir Rukų (Šilutės raj.) mokyklose. Dėl džiovos išleistas į pensiją, atsidėjo poezijai.

*Paukštelio* ir *Balandėlio* slapyvardžiais spausdino eilėraščius bei straipsnius „Naujoje lietuviškoje ceitungoje“ ir kt. 1905 m. įkūrė ir vadovavo pirmajai Mažojoje Lietuvos kilnojamai bibliotekai „Lietuvių keliaujantis knygynas“. Poezijoje suformuluoti programiniai tautinės savimonės ugdymo teiginiai (eil. „Visur lietuviškai“), keliama tautinio lygiavertiškumo idėja, smerkiama germanizacija, esama originalesnės poetikos bandymų (eil. „Lietuviški žodžiai“ parašytas tik bendratimis). Vydūno rūpesčiu 1932 m. išleistas pomirtinis eilėraščių rinkinys „Gyvumo žodžiai“.

## Atminimo įamžinimas
* Fridricho Bajoraičio vardu pavadinta Šilutės rajono savivaldybės viešoji biblioteka.

## Bibliografija
* Fridrichas Bajoraitis. *Gyvumo žodžiai* (faksimilinis leidinys). Parengė Dainora Pociūtė-Abukevičienė. Šilutės rajono savivaldybės Fridricho Bajoraičio viešoji biblioteka, 2008.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Fridrichas Bajoraitis (sesers Lidijos prisiminimai apie brolį), kn.: Benjaminas Kondrotas. *Kūrėjų pėdsakais*, kn.7, Vilnius, 2011, p. 41–44.

## Nuorodos
* Frydrichas Bajoraitis-Paukštelis, ''8 diena''.
Juozapas Baka

**Juozapas Baka** (1707 m. kovo 18 d. Naugarduke, dab. Baltarusija – 1780 m. gegužės 2 d. Varšuvoje) – Lietuvos poetas.

## Biografija
Vilniaus akademijoje iki 1736 m. studijavo retoriką, filosofiją, teologiją. 1773 m. teologijos daktaras.

Vilniaus krašte dirbo sielovados darbą. Dėstė jėzuitų kolegijose, buvo misionieriumi Minske, kunigavo Vilniuje. 1738–1739 m. Vilniaus universiteto retorikos profesorius. 1768–1780 m. „Gerosios mirties brolijos“ pamokslininkas, Miestiečių kongregacijos prefektas.

## Kūryba
Rašė lotynų ir lenkų kalbomis. Parašė panegiriką J. L. Plateriui „Garbingųjų luomų susirinkimas“ (, 1736 m.), religinių apmąstymų knygeles „Didysis gynėjas“ ( 1755 m.) ir „Kasdienės krikščioniškos maldos“ (*Nabożeństwo codzienne chreścijanskie*, 1 leidimas nežinomas, 2 leid. 1808 m.).

1766 m. išleido religinės filosofijos eilėraščių rinkinį „Pastabos apie galutinius dalykus  ir nuodėmingą pyktį“ (*Uwagi rzeczy ostatecznych i złości grzechowej*) ir „Pastabos apie visiems neišvengiamą mirtį“ (*Uwagi śmierci niechybnej wszystkim pospolitej*), , kuriame atsispindi vėlyvojo baroko literatūros meniniai ieškojimai. Vyraujanti eilėraščių tema – žaismingi mirties apmąstymai. Parodijuodamas retorinį stilių, naudodamas ironiją, jungdamas kasdienės šnekamosios kalbos leksiką ir intonacijas, pamokslo, pokalbio formas, ironiją kūrė komiškas, groteskines situacijas, griovė įprastas poetikos ir estetikos normas.

## Literatūra
* Trys Baroko saulėlydžio literatai: Pranciška Uršulė Radvilienė, Konstancija Benislavska, Juozapas Baka. Vilnius, VU leidykla, 2003.

## Šaltiniai
Silvestras Baltramaitis

**Silvestras Baltramaitis** (1841 m. gruodžio 2 d. Mankiškiuose, Šiaulių apskr., dab., Radviliškio raj. – 1918 m. Bašmakovas, Penzos gubernija, Rusija) – Lietuvos bibliografas, literatūros istorikas.

## Biografija
Globojamas giminaičio – Upynos klebono Bogušo, vienerius metus lankė triklasę Raseinių apskrities mokyklą, o 1860–1863 m. mokėsi Telšių apskrities progimnazijoje. Po 1863 m. sukilimo planavo studijuoti Sankt Peterburgo meno akademijoje ir, kad į ją įstotų, 1865 m. Sankt Peterburgo piešimo mokykloje mokėsi dailės pagrindų, bet, stokodamas lėšų, mokykla metė. 1867–1869 m. dirbo privačioje raštinėje. 1869 m. įsidarbino Sankt Peterburgo viešojoje bibliotekoje ir ten sėkmingai dirbo iki 1918 m. Tada, gavęs pensiją, išvyko į Penzos gubernijos Bašmakovo miestelį, kuriame gyveno iki mirties.

## Mokslinė veikla
Parengė „Lietuvos geografijos, etnografijos ir statistikos bibliografinės medžiagos rinkinį“ su priedu “Lietuviškų ir senųjų prūsų knygų, išleistų 1533-1891 metais sąrašas” (*Список литовских и древнепрусских книг*, 1891 m., papildytas leidimas 1904 m.). Sudarė šių veikalų 2 papildomas dalis, kurios apėmė apie 3200 lietuviškų leidinių (1903–1918 m.) ir 1904–1917 m. lietuviiškų knygų rodyklę (abi dalys nespausdintos). Parengė lietuvių bibliografijos darbų, 1893 m. – Simono Daukanto raštų, 1894 m. – lietuviškos periodikos, 1895 m. – lietuviškų rankraščių bibliografijas. Suregistravo apie 20 000 knygų, straipsnių, recenzijų. Parašė darbų iš lietuvių etnografijos.

Išspausdino straipsnių apie senąją lietuvių raštiją („Aušra“, 1884 m.), paliko jos raidos iki XVIII a. pabaigos rankraštį „Medžiaga lietuviškai literatūrai“, surinko duomenų Simono Stanevičiaus, Aleksandro Fromo-Gužučio biografijoms. Į lietuvių kalbą išvertė Moljero, A. Čechovo, H. K. Anderseno grožinės literatūros kūrinių, praktinių knygelių.

Pasirašinėjo slapyvardžiais B. Žiemkentis, Žambinis, Dagilis, Juodulaitis, Mankiškių Sylė, B-s, S. B. ir kitais.

1900 m. įstojo į Rusijos geografų draugiją, nuo 1907 m. Lietuvių mokslo draugijos narys.

## Nuorodos
* Lietuvių literatūros enciklopedija 
* Apžvalginis straipsnis apie Silvestrą Baltramaitį 

## Šaltiniai
Andrius Barkauskas

**Andrius Barkauskas** (1843 m. lapkričio 15 d. Užnemunėje – 1897 m. kovo 24 d. Santakoje, Marijampolės raj.) – poetas.

Baigė Seinų kunigų seminariją, ten dėstė giedojimą.

Sekdamas folkloro intonacijomis, parašė dainų (*Vaikščioj katins ant šiaudų, Kantarkos gegutės, Giesminykai sakalėliai*), satyrinių eilėraščių (*Zanavykas diktas vyras*). Vertė Džordžo Bairono (G. Byron) *Čaild Haroldo klajones*. Išvertė ir sueiliavo religinių giesmių (*Garbink Dievą ant aukštybių*).

## Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Mykolas Barkauskis

**Mykolas Barkauskis** (Michal Barkowski, Borkowski), XVII a.; panegirikų autorius.

Studijavo Vilniaus akademijoje, buvo Kražių klebonu.

Vilniuje išleistos jo panegirikos *Memoriae* *aeternae magnifici et generosi domini d. Joannis Rudomina Dusiatski…* („Prakilnaus bei kilmingo pono Jono Rudaminos Dusetiškio amžinam atminimui“, 1622) ir *Luna renata orbis Samogitici…* („Atgimęs Žemaičių pasaulio mėnulis“, 1641).

## Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Karolis Bartoldas

**Karolis Bartoldas** (*Bartold*, 1680 m. spalio 28 d. Cechanove, Mazovija – 1745 m. gegužės 24 d. Vilniuje) – dramų autorius.

Mokėsi Pultusko, Kražių ir Varšuvos jėzuitų kolegijose. 1711–12 dėstė retoriką Vilniaus akademijoje.

Spėjama, yra parašęs dvi 1712 m. Vilniuje pastatytas dramas: *Incendiarius capitum* („Galvų padegėjas“) ir *Cognatus purpuratus* („Krauju nuraudęs giminaitis“).

## Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Antanas Bartoševičius

**Antanas Bartoševičius** (, 1726 m. birželio 13 d. Vilniaus krašte – 1768 m. spalio 20, Užankoje, Slucko aps.) – pamokslininkas.

Teologijos studijas baigė Pinske. Dėstė gramatiką, retoriką, istoriją Vilniaus ir Slucko kolegijose, 1764–67 Nesvyžiaus kolegijos rektorius ir spaustuvės prefektas.

Išleido lotynų kalbų rinktinę *Orationes quatuor…* („Keturios kalbos“, 1759). Pamokslus sakė ir lenkiškai. Viena jo kalba, sakyta Slucke sutinkant Kuršo kunigaikštį Karolį, paskelbta rinkinyje *Mowy wyborne po większej części z póżniejszych mowców i rękopisów zebrane* („Rinktinės kalbos, surinktos daugiausia iš vėlesnių kalbėtojų ir rankraščių“, 1784).

## Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Fridrichas Bekeris

**Fridrichas Bekeris** (*Becker*; 1805 m. gruodžio 21 d. Pamelėčiuose, prie Tilžės, Mažoji Lietuva – 1890 m. sausio 11 d. Ragainėje, Mažojoje Lietuvoje) – tautosakos rinkėjas ir vertėjas į vokiečių kalbą.

## Biografija
Baigė Karalienės mokytojų seminariją, mokytojavo Tilžės pradžios mokykloje, nuo 1839 m. – gimnazijoje.

Išleido laisvai verstų lietuvių tautosakos kūrinių rinkinį *Balladen und poetische Erzählungen* („Baladės ir poetiniai pasakojimai“, 1846, su J. G. Thiele), *Littauische und preussische Volkssagen* („Lietuvių ir prūsų liaudies sakmės“, 1847, su C. Roose ir Thiele), lietuvių kalbos vadovėlį *Der kleine Littauer* („Mažasis lietuvis“, 1866), apie 1861 m. į lietuvių kalbą išvertė studentų himną *Gaudeamus igitur*, periodikoje paskelbė lietuvių pasakų vertimų.

## Nuorodos
* Lietuvių literatūros enciklopedija
Jokūbas Benetas

**Jokūbas Benetas** (Benetis; ~ XVII a. vidurį – XVII a. pab. ar XVIII a. pr.) – škotų kilmės Lietuvos didikas, poetas.

Studijavo Vilniaus akademijoje.

Parašė lotynų kalba epinę poemą apie lietuvių ir lenkų pergalę 1673 prieš turkus prie Chotino *Virtus dexterae domini* („Viešpaties dešinės galybė“, 1674). Poemoje aukštinamas lietuvių karių ir vadų narsumas, jos stilius pakilus, retoriškas, gausus barokui būdingų manieringų metaforų ir natūralistinių detalių.

## Nuorodos
* Lietuvių literatūros enciklopedija
Jonas Balvočius

**Jonas Balvočius–Gerutis** (1842 m. kovo 14 d. Purvėnuose, Mažeikių raj. – 1915 m. lapkričio 12 d. Uliūnuose, Panevėžio raj.) – kunigas, prozininkas, vertėjas, draudžiamosios lietuviškos spaudos platintojas, mokslo populiarintojas. 

## Biografija

1864 m. baigė Šiaulių gimnaziją. 1867 m. baigė Kauno kunigų seminariją. 1868–1871 m. studijavo Peterburgo dvasinėje akademijoje.

Po studijų paskirtas vikaru į Kėdainius. 1875 m. perkeltas klebonu į Vadoklius. Čia pradėjo platinti lietuvišką spaudą, nugabendavo jos ir į gimtąjį Mažeikių kraštą. Skatino parapijiečius, kad mokytų vaikus lietuviško rašto. Pavyzdingai tvarkė klebonijos ūkį. Susirūpinęs spaudos atgavimu paskyrė nemažą pinigų sumą tam, kuris išrūpins lietuviams spaudą. 1898 m. pats važinėjo į Peterburgą ir įteikė prašymus vidaus reikalų ministrui ir Vyriausiajai spaudos reikalų valdybai dėl spaudos draudimo panaikinimo.

1900 m. parėmė katalikiškojo laikraščio „Žinyčia“ išleidimą: pas jį atvykusiam kunigui, faktiškajam redaktoriui Juozui Tumui-Vaižgantui davė 885 rb.

1902 m. iškeltas altarista į Dusetas. 1908–1914 m. buvo Ėriškių altarista.

Paskutiniaisiais gyvenimo metais rūpinosi parapijos įkūrimu Uliūnuose. Buvusiame grūdų sandėlyje 1914 m. įrengė koplyčią. 1914–1915 m. buvo Uliūnų klebonas. Po mirties buvo palaidotas Uliūnų bažnyčios šventoriuje. Kapą žymi granitinis antkapinis paminklas. Prie bažnyčios įrengta atminimo lenta.

## Kūrybinė veikla

Kovojo dėl lietuviškos spaudos atgavimo, kūrė ir iš lenkų, vokiečių, prancūzų kalbų vertė švietėjišką prozą, sulietuvino valstiečiams skirtas religines ir švietėjiškas knygas:

* „Apeigos Rymo – Katalikų bažnyčios“;
* „Sodžionių teologija“;
* „Pamokslai be kunigo“;
* „Pasaulio įkūrimas“;
* „Moterystė ir jos šeimyna“;
* „Sveikata“ ir kt.

1902 m. išvertė Ivano Krylovo pasakėčias. 1909 m. perdirbo trumpą astronomijos žinyną, pavadintą „Sodiečių dangus“. 1912–1913 m. perpasakojo vokišką Brėmo (*Brehm*) vadovėlį „Zoologija, skiriama sodiečiams“ (1-2).

Išleido apysakas:

* 1903 m. „Jonukas Karklynas eina Lietuvos pažintų“;
* 1906 m. „Kunigo giminė“;
* 1908 m. „Susiskaldėliai“ ().

Apysakos sukurtos pagal tipinę didaktinę schemą – moralu užsibaigianti virtinė epizodų, jose atsispindi to meto aktualijos: lietuvių santykiai su lenkais, kunigų kivirčai, valstiečių nusigyvenimas. Pasirašinėjo slapyvardžiais *J. Gerutis*, *Prietelius*.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Lietuvių literatūros enciklopedija 
* J. Balvočius Ėriškėse
Mikalojus Bardauskis

**Mikalojus Bardauskis** (*Bardowski*) – XVII a. žemaičių bajoras, panegirikų autorius, studijavęs Vilniaus jėzuitų akademijoje.

Viena M. Bardauskio panegirika *Novae Hierusalem fax nova* („Naujosios Jeruzalės naujasis žiburys“, 1643) laikoma pirmuoju Gardų, arba Žemaičių Kalvarijos, aprašymu. Kita dedikuota vyskupui Jurgiui Tiškevičiui – *Panegyricus* *illustrissimo ac reverendissimo domino d. Georgio Tyszkiewicz magno Samogitiae praesuli…* („Panegirika šviesiausiam ir garbingiausiam ponui Jurgiui Tiškevičiui, didžiajam Žemaičių vyskupui“, 1643).

## Nuorodos
* Lietuvių literatūros enciklopedija
Konstancija Benislavska

**Konstancija Benislavska** (, 1747 m. sausio 6 d.  Inflantuose, dab. Latvija – 1806 m. lapkričio 8 d. Vitebske, dab. Baltarusija) – poetė.

## Biografija

Kilusi iš Livonijos bajorų, turėjusių Rykų pavardę (*von der Recke, von Ryck* ir pan.). Poetė gyveno Livonijos dalyje, esančioje į rytus nuo Daugpilio. Ji anksti ištekėjo už Livonijos stalininko (vėliau pakamario) Petro Benislavskio. Į šį ATR šiaurės rytų kraštą Benislavskiai atsikėlė dar XVII a. iš Mlavos apylinkių Mozūrijoje. Benislavska pagimdė dvidešimt du vaikus, iš kurių išaugo aštuoni: dvi dukros ir šeši sūnūs.

Palaidota Latgaloje, dominikonų katalikų bažnyčioje Pasienės kaime, Ludzos savivaldybėje. 

## Kūryba

1776 m. Vilniuje išleido poezijos rinkinį *Pieśni sobie śpiewane* („Sau dainuotos dainos“). Eilės vėlyvojo baroko stiliaus, meditacinės. Nors jose nestinga Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės bajorų buities, gamtos realijų, vyrauja metafizinė refleksija, religiniai motyvai ir bibliniai įvaizdžiai. Būdinga odės, maldos bei litanijos žanro retorinė raiška, jausmų ekspresija, intonacijų ir ritmų įvairumas. Rinkinys yra vienas ryškesniųjų XVIII a. Lietuvoje pasirodžiusios lenkiškos poezijos faktų. Jis turėjo įtakos čia kūrusiems Švietimo amžiaus poetams.

Benislavska dainas parašė būdama vos 29 metų, tačiau jos kūriniai vis dėlto brandūs, kupini religinio sąmoningumo ir teologinių aspektų. Laikyti baroko poezijos šedevru, tačiau laikui bėgant jie buvo pamiršti. Istorikas Vaclavas Borovis atkūrė jų buvusią šlovę. Savo knygoje „Apie lenkų poeziją XVIII amžiuje“ jis pavadino Benislavskos rinkinį „bene keisčiausia XVIII a. lenkų literatūros knyga“ dėl matomo, visiško atitrūkimo nuo to meto literatūros pagrindinės srovės. Stanislovo epochos klestėjimas nesutrukdė Benislavskai kūryboje sukurti barokinio konceptualizmo.

## Literatūra

* Trys Baroko saulėlydžio literatai: Pranciška Uršulė Radvilienė, Konstancija Benislavska, Juozapas Baka. Vilnius, VU leidykla, 2003.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Lietuvių literatūros enciklopedija
Konstantinas Benislavskis

**Konstantinas Benislavskis** (, 1746 m. gegužės 3 d. Latvijoje – m. po 1780 m. Baltarusijoje) – mokyklinių dramų autorius, poetas.

1769–1771 metais profesoriavo Vilniaus akademijoje, kurios spaustuvėje išleido dramą *Cyrus…* („Kiras“, 1771) ir poezijos rinkinį *Pieśni całodzienne i całonocne* („Visą dieną ir visą naktį giedamos giesmės“), skirtą Jekaterinai II (1780).

## Nuorodos
Lietuvių literatūros enciklopedija
Ernstas Vilhelmas Berbomas

**Ernstas Vilhelmas Berbomas** (Wilhelm Ernst *Beerbohm*, 1786 m. kovo 11 d. Bernsteinbruche, dab. Klaipėdos dalis – 1865 m. vasario 20 d. Muižėje (arba Peilėje), Šilutės r.,) – karališkasis žvejybos inspektorius Muižėje, Memelio burmistras (1836 m.), etnografas, liaudies dainų, kalbinės medžiagos rinkėjas.

Vidurinį mokslą ėjo Karaliaučiuje, vėliau dirbo savo tėvo (pirklio) įmonėje. Darbo reikalais važinėjo į Daniją, Švediją, Norvegiją. 1814 m. Klaipėdoje pradėjo savarankišką komercinę veiklą. Buvo išrinktas į Klaipėdos miesto seniūnų kolegiją. Atsisakęs sėkmingos prekybos, 1821 m. įsikūrė iš uošvės pirktame Muižės (Šilutės aps.) dvare (), kurį imta vadinti Mažąja Italija, nes Berbomas sutvarkė sodybą, užveisė labai gražų parką ir sodą. Klaipėdos tarybai pasiūlius, 1835–40 m. buvo išrinktas miesto burmistru. 1840 m. atsisakė tarnybos ir vėl grįžo į Muižę. 1841–43 m. buvo Kuršių marių ir visų jų intakų žvejybos inspektoriumi.

Vokiškai išspausdino etnografinių straipsnių, eilių apie smėlio užpustytus Karvaičius. Šeimyninėje kronikoje "*Kai kurios žinios apie Jociškius, jų ankstesnius savininkus bei palikuonis"* pateikia informacijos apie Kuršių nerijos istoriją, žymesniąsias šeimas. Paskelbė kartu su originalais į vokiečių kalbą išverstų lietuvių liaudies dainų, paliko jų užrašymų, kurių yra siuntęs Liudvikui Rėzai. Kristijono Milkaus žodyno papildymų teikė F. Neselmannui, A. Šleicheriui.

Mokėjo vokiečių, lietuvių, prancūzų, švedų, anglų kalbas.

1814 m. rupgjūčio 1 d. Dancige vedė Emiliją Mac Lean (gim. 1791 m. liepos 10 d.), su kuria po 50-ies metų atšventė auksines vestuves. Jiems gimė du vaikai - Wilhelm (1815-1880) ir Marie Emilie (1822-1873). Po vyro mirties Emilija pragyveno tik 10 mėnesių.

E. V. Berbomo vardu pavadinta gatvė Klaipėdoje.. Ankstesnis gatvės pavadinimas - Įgulos.

## Nuorodos
* Lietuvių literatūros enciklopedija 
* Literatūra apie E. V. Berbomą ir ikonografija M. Mažvydo bibliotekoje 
* E. V. Berbomas apie Kuršių neriją 
* E. V .Berbomas straipsnyje apie žymiuosius Klaipėdos krašto žmones 
* E. V. Berbomo geneologija

## Šaltiniai
Jonas Berendas

**Jonas Berendas** (*Behrend*, 1691 m. spalio 28 d. Damnavoje, Mažoji Lietuva – 1749 m. spalio 1 d. Kaukėnuose, Mažoji Lietuva) – liuteronų kunigas, giesmių vertėjas.

## Biografija
Studijavo Karaliaučiaus universitete. 1720–1723 m. buvo precentorius Encūnuose. Kunigavo Katyčiuose, nuo 1728 m. iki mirties – Kaukėnuose.

Dvi Jono Berendo į lietuvių kalbą verstos giesmės paskelbtos Fabijono Glazerio parengtame giesmyne (1736 m.).

## Nuorodos
* Lietuvių literatūros enciklopedija
Jonas Berentas

**Jonas Berentas** (, 1667 m. sausio 18 d. Įsrutyje, Mažoji Lietuva – 1737 m. balandžio 13 d. ten pat) – liuteronų kunigas, religinių leidinių vertėjas ir redaktorius.

## Biografija

1685–1692 m. studijavo Karaliaučiaus universitete, 1693–1711 m. kunigavo Mielkiemyje (dab. *Kalinino*), Encūnuose (dab. *Repino*). Nuo 1711 m. Įsruties arkipresbiteris, tai yra arkidiakonas arba superintendentas, Prūsijos lietuvių vadintas „vyskupu“.

Vienas iš J. H. Lysijaus 1719 m. M. Liuterio „Katekizmo“ vertimo redaktorių. Išvertė agendą „Davadnas pamokinimas“ (1730 m.), parengė ir redagavo 1732 m. giesmyno „Iš naujo perveizdėtos ir pagerintos giesmių knygos“ leidimą, pridėdamas 17 savo verstų giesmių. Iki 1748 m. išėjo 6 giesmyno leidimai. 1735 m. vyriausias Biblijos (vadinamosios ''Kvanto'' *Biblijos*) vertimo redaktorius. „Giesmynui“ ir „Biblijai“ parašė lietuviškas prakalbas.

## Nuorodos
* Literatūra apie J. Berentą ir ikonografija M. Mažvydo bibliotekoje 

## Šaltiniai
Mykolas Beržanskis

**Mykolas Beržanskis** (1691 liepos 3 d. Žemaitijoje – 1736 kovo 29 d. Pašiaušėje, Kelmės r.) – SJ, mokyklinių dramų autorius.

Studijavo Vilniuje. Lietuvių pamokslininkas Vilniuje ir Kražiuose. Buvo Pašiaušės jėzuitų kolegijos rektorius. 1722–1723 dėstė retoriką Vilniuje, čia 1723 pastatytos dvi jo dramos: *Flaminia inversae Romae Amoris* („Lemtingi dieviškos meilės ženklai virš Romos“) ir *Flos regum* („Karalių gėlė“).

## Nuorodos
* Lietuvių literatūros enciklopedija ;
* M. Beržanskis ir kiti žymūs žemaičiai .
Padūkėliniai

**Padūkėliniai**, **smigikai** (*Sulidae*) – irklakojinių (*Pelecaniformes*) paukščių šeima.  

Šeimoje 3 gentys, 9 rūšys:
* Aboto smigikas (*Papasula abbotti*) 
* Šiaurinis padūkėlis (*Morus bassanus*) 
* Kapo padūkėlis (*Morus capensis*) 
* Australinis padūkėlis (*Morus serrator*) 
* Mėlynkojis padūkėlis, mėlynkojis smigikas (*Sula nebouxii*) 
* Peruvinis padūkėlis (*Sula variegata*) 
* Kaukėtasis padūkėlis (*Sula dactylatra*) 
* Raudonkojis padūkėlis (*Sula sula*) 
* Baltapilvis padūkėlis, arba rudasis smigikas (*Sula leucogaster*) 

Lietuvoje pajūryje aptinkama viena rūšis – šiaurinis padūkėlis (*Morus bassanus*)
Pelikanai

**Pelikanai** (*Pelecanus*) – irklakojinių (*Pelecaniformes*) paukščių būrio monotipinės **pelikaninių** (*Pelecanidae*) šeimos paukščių gentis. 

## Apibūdinimas
Pelikanų genties rūšys stambios. Jų sparnai dideli ir platūs. Snapas plokščias ir ilgas. Kojos trumpos. Gerai skraido, gali sklandyti.

Paplitę atogrąžų, subtropikų ir vidutinių platumų klimato juostoje. 

## Rūšys
Gentyje 8 rūšys:
* *[[Pelecanus conspicillatus]]* - Australinis pelikanas;
* *[[Pelecanus crispus]]* - Garbanotasis pelikanas;
* *[[Pelecanus erythrorhynchos]]* - Baltasis pelikanas;
* *[[Pelecanus occidentalis]]* - Rudasis pelikanas;
* *[[Pelecanus onocrotalus]]* - Rožinis pelikanas;
* *[[Pelecanus philippensis]]* - Pilkasis pelikanas;
* *[[Pelecanus rufescens]]* - Rausvanugaris pelikanas;
* *[[Pelecanus thagus]]* - Čilinis pelikanas;

## Pelikanai Lietuvoje
Į Lietuvą retkarčiais užklysta iš pietinių kraštų dvi, neperinčios šalyje rūšys: 
* garbanotasis pelikanas (*Pelecanus crispus*); Lietuvoje retesnis už rožinį pelikaną.
* rožinis pelikanas (*Pelecanus onocrotalus*); Lietuvoje dažnesnis už garbanotajį pelikaną.

## Šaltiniai
Georges Bizet

**Žoržas Bizė** (*Georges Bizet*, 1838 m. spalio 25 d. – 1875 m. birželio 3 d.) – prancūzų kompozitorius, realistinės muzikos dramos kūrėjas ir pianistas. Žinomiausias kūrinys – opera „Karmen“.

Bizė, kurio vardas buvo Aleksandras Sezaras Leopoldas, o krikšto vardas – Žoržas, būdamas vos devynerių tapo Paryžiaus konservatorijos studentu. 1857 m. laimėjo *Prix de Rome* – stipendiją gabiems meno studentams ir studijavo Romoje trejus metus. Grįžęs iš Romos visą likusį gyvenimą gyveno Paryžiuje. Čia atsidėjo kompozicijai. 1863 m. sukūrė operą „Perlų žvejai“ (*Les Pêcheurs de Perles*), taip pat gyvendamas Paryžiuje parašė siuitą „Arlietė“ (*L’arlésienne*), pjesę fortepijonui „Vaikų žaidimai“ (*Jeux d’enfants*), romantinę operą *Djamileh* (Džamilė?), dažnai laikomą „Karmen“ pirmtake.

„Karmen“, parašyta 1875 m., buvo pagrįsta Prospero Merimė to paties pavadinimo romanu. Karmen rolė buvo parašyta mecosopranui. Opera iš pradžių neturėjo pasisekimo, tačiau ją gyrė kiti kompozitoriai, tokie kaip Kamilis Sen Sansas, Piotras Čaikovskis, Klodas Debiusi. Ilgainiui „Karmen“ tapo labai populiari. Praėjus keliems mėnesiams po premjeros, Ž. Bizė mirė nuo širdies ligos. Palaidotas Perlašezo kapinėse Paryžiuje.

Bizė kūrybai įtakos turėjo Šarlis Guno, Kamilis Sen-Sansas, Žiulis Masnė, Žakas Ofenbachas. Kai kurie jo operų bruožai turbūt atėję iš Verdžio ir Vagnerio.

## Nuorodos
* Georges Bizet
* Apie lietuvišką „Karmen“ pastatymą