open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Čečėnijos karas

**Ičkerijos-Rusijos konfliktas** – karinis konfliktas tarp nepriklausomybės siekusios Ičkerijos Čečėnų Respublikos ir Rusijos Federacijos.

## Pirmasis Čečėnijos karas

Pirmasis Čečėnijos karas prasidėjo 1994 m. gruodžio 11 d. Rusijos gynybos ir vidaus reikalų ministerijos daliniai, remdamiesi Rusijos Federacijos Prezidento Boriso Jelcino įsakymu „Dėl neteisėtų ginkluotų grupuočių veiklos pažabojimo Čečėnijos Respublikos teritorijoje“, buvo įvesti į Čečėnijos teritoriją.

Pirmosios derybos, skirtos aptarti susidariusią situaciją po Rusijos karių įvedimo į Ičkerijos čečėnų respubliką (IČR), praėjo Vladikaukaze gruodžio 12-14 dienomis, tačiau buvo nutrauktos čečėnams nesutikus pasirašyti dokumentą pagal kurį IČR įeina į Rusijos Federacijos sudėtį.

Nepaisant daug didesnės sausumos kariuomenės, oro pajėgų, karinės technikos, Rusijos kariuomenė nesugebėjo įvesti efektyvaus Čečėnijos kalnuotų rajonų valdymo, dėl sėkmingai vykdytų Čečėnijos kariuomenės partizaninio karo veiksmų. Šis karas baigėsi didžiuliu Rusijos pažeminimu ir tragiškomis aukomis čečėnų tautai. Konservatyviais skaičiavimais šiame kare žuvo 7500 Rusijos kareivių ir karininkų, 10 000 čečėnų kovotojų, ir mažų mažiausiai 35 000 civilių. Šiame kare čečėnai išgarsėjo kaip puikūs kovotojai, tačiau pasižymėjo dideliu žiaurumu, be jokio gailesčio nukirtinėjo galvas ir skerdė rusų kareivius 18-20 m. paimtus į nelaisvę. Minimaliais skaičiavimais iš viso pirmame Čečėnų kare žuvo 46 500 žmonių. Kitais skaičiavimais aukų skaičiai gali siekti nuo 80 000 iki 100 000 žuvusiųjų.

Ginkluotas konfliktas buvo „užšaldytas“ 1996 m. rugpjūčio 31 d. pasirašius paliaubas.


Vaizdas:Evstafiev-helicopter-shot-down.jpg|Užgrobtas rusų Mi-8, 1994 m. gruodis
Vaizdas:Evstafiev-chechnya-handshake.jpg|
Vaizdas:Evstafiev-Chechnya-BURNED.jpg|


## Antrasis Čečėnijos karas
1999 m. spalio 4 d. Rusijos kariuomenė vėl įžengė į Ičkerijos Čečėnų Respublikos teritoriją, pradėdama Antrąjį Čečėnijos karą.

## Dabartinė Čečėnija

Nuo pat 1990 m. respublikoje vyko teisiniai, kariniai ir civiliniai konfliktai, kurių pagrindas buvo kova tarp nepriklausomybės šalininkų atstovų ir prorusiškų valdžios organų. Šiandien Čečėnija yra Rusijos Federacijos sudėtyje esanti federalinė respublika. Joje nuo 2003 m. balandžio 2 dienos veikia regioninė konstitucija priimta per 2003 m. kovo 23 d. referendumą.. Šalį valdo grubiais žmogaus teisių pažeidimais garsėjantis Ramzanas Kadyrovas.

## Mene
2011 m. Lietuvoje sukurtas dokumentinis filmas „Barzakh“ (rež. Mantas Kvedaravičius). Tai tarptautinį pripažinimą pelnęs lietuvių-suomių filmas apie karo konflikto nuniokotą Čečėniją, čia tvyrančią valdžios savivalę, koncentracijos stovyklas, žiaurius kankinimo metodus.

## Šaltiniai
Avarų kalba

**Avarų kalba** (*магӀарул мацӀ, авар мацӀ*) – Kaukazo kalbų šeimai priklausanti kalba, vartojama Dagestane ir kitose Kaukazo regiono vietose. Kalbančiųjų skaičius 600–1200 tūkst. Tai viena iš šešių oficialių Dagestano kalbų, gimtoji avarų tautybės žmonėms, tačiau taip pat vartojama kitų mažesnių Dagestano tautų kaip *[[lingua franca]]*.

Avarų kalba turi net 15 dialektų, kurių dalis kartais laikoma atskiromis kalbomis (cezų, godoberių, hinuchų, bežtų, hunzibų ir kt.). Bendrinė avarų kalba (*болмацӀ*) pagrįsta chunzakų dialektu.

Iki XV a. avarų kalba naudojo senąjį gruzinų raidyną, XVII a. pritaikyta arabiško raidyno versija. 1928 m. sukurta lotynų abėcėlė avarų kalbai, o nuo 1938 m. iki šiolei kalba užrašoma modifikuotu krilicos raidynu.

## Nuorodos
* Ethnologue informacija
Li Peng

**Li Pengas** (, g. 1928 m. spalio 20 d. – 2019 m. liepos 22 d.) – Kinijos politikas, premjeras 1987–1998 m., parlamento pirmininkas 1998–2003 m.

Viešėjo Lietuvoje 2000 m. rugsėjo 6 dieną. Vizitas Kinijos prašymu sutrumpintas nuo dviejų dienų iki kelių valandų dėl tuo metu Vilniuje posėdžiavusio Komunizmo nusikaltimų tribunolo. Lietuvos politikai Li Pengą sutiko tiesiog Vilniaus oro uoste.
Nibragalys

**Nibragalys** – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 1,5 km į šiaurės vakarus nuo Raguvėlės. Stūkso Nibragalio akmuo (su „žmogaus pėda“).

## Gyventojai

## Šaltiniai
Paliukai

**Paliukai** – kaimas Panevėžio rajono savivaldybės šiaurėje, 2 km į šiaurę nuo Paįstrio, prie Įstro upės. Vakaruose dunkso Pišios, pietuose – Paįstrio-Gegužinės miškas. Kaimo laukuose prasideda Svirnupis.

## Istorija

Sovietmečiu kaimas priklausė „Pergalės“ kolūkiui.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Kaime gimė žymus lietuvių skulptorius Juozas Zikaras (1881–1944). 1981 m. jo gimtoji gryčia restauruota, įrengta ekspozicija (laiškai, senos nuotraukos, skulptūrinis tėvo portretas, žinomiausių skulptūrų nuotraukos).

## Šaltiniai
Gintaras Lazdynas

**Gintaras Lazdynas** (g. 1959 m. kovo 27 d. Kretingoje) – Lietuvos literatūros tyrinėtojas, humanitarinių mokslų daktaras, docentas.

## Biografija
1977 m. baigė Šiaulių 10-ąją vidurinę mokyklą, 1978 m. – miesto 13-ąją technikos mokyklą. 1979–1983 m. studijavo lituanistiką Šiaulių pedagoginiame institute, 1983 m. užėmė I vietą studentų mokslinių darbų apžiūroje Lietuvoje ir II vietą TSRS (Kemerove). 1993–1998 m. mokėsi jungtinėje Vytauto Didžiojo universiteto ir Lietuvių literatūros ir tautosakos instituto doktorantūroje. 1998 m. apgynė disertaciją „Romaninių struktūrų formavimasis Lietuvoje: Nuo Algimanto iki Altorių šešėly“, humanitarinių mokslų daktaras.

Nuo 1978 m. dirbo Šiaulių televizorių gamyklos konstravimo biure, Biržų kelių valdyboje. 1983–1985 m. Šiaulių pedagoginio instituto Lietuvių literatūros katedros asistentas, dėl antisovietinių pasisakymų buvo priverstas palikti katedrą, dirbo Kretingoje. Nuo 1990 m. Šiaulių pedagoginio instituto (nuo 1997 m. Šiaulių universitetas) dėstytojas, 1998–1999 m. Lietuvių literatūros katedros vyr. asistentas, nuo 1999 m. docentas, 2004 - 2013 m. Literatūros istorijos ir teorijos katedros docentas. 1998–1999 m. dar ir Vytauto Didžiojo universiteto Lietuvių literatūros katedros vyr. asistentas, 1999–2003 m. Vilniaus universiteto Kauno humanitarinio fakulteto Lietuvių filologijos katedros docentas. Lietuvos rašytojų sąjungos narys nuo 2019 m.

## Mokslinė veikla
Svarbiausios mokslinių tyrimų sritys – romano istorija ir teorija, europietiškasis herojinis epas, vokiečių Bildungsromano teorija, vokiečių romantizmo estetika, romano, herojinio epo ir stebuklinės pasakos estetinis subjektas, literatūros tyrimo metodologijos, lietuvių romano raida, lietuvių romantizmo problema.

Daugiau kaip 80 mokslinių ir mokslo populiarinimo bei Lietuvių literatūros enciklopedijos straipsnių autorius.

## Bibliografija
* *Romano teorijos pradmenys*, Šiauliai, 1998 m.
* *Romano struktūrų formavimasis Lietuvoje: Nuo Algimanto iki Altorių šešėly*, Kaunas, 1999 m.
* *Vokiečių Bildungsromanas: teorinis aspektas*, mokslinė monografija, Šiaulių universitetas. Šiauliai, Šiaulių universiteto leidykla, 2003 m. ISBN 9986-38-390-0
* *Romantizmo sampratos problema*. Šiauliai, ŠU leidykla, 2008. 121 p.

## Šaltiniai
Likpetriai

**Likpetriai** – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 0,5 km į šiaurę nuo Paliūniškio, prie kelio . Lapkalnis (kapinynas). Į vakarus nuo kaimo auga Paliūniškio miškas.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Šiukštoniai

**Šiukštoniai** – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Joniškėlio, prie kelio , šalia Mūšos ir Upio santakos. Stūkso Šiukštonių akmuo (su „dubeniu“).

## Gyventojai

## Šaltiniai
Nereikoniai

**Nereikoniai** – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 5 km į šiaurę nuo Joniškėlio, prie kelio . Kaimo viduryje auga ąžuolas, pasodintas apie 1860 m. gydytojo ir tautinio atgimimo veikėjo Adomo Sketerio gimimo proga. 2013 metais ūkininkų Sketerių sodybos vietoje pastatytas stogastulpis Adomui, Laurynui ir Konstancijai Sketeriams atminti.

## Istorija

Pirmą kartą paminėtas Martyno Švobos 1606 m. testamente. XX a. tarpukariu šalia vieškelio Šalkauskų šeima pastatė malūną, varomą vėjo jėga, o vėliau – vidaus degimo varikliu.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Iš Nereikonių kaimo kilo šie žymūs žmonės: tarpukariu dirbęs jūrų karininkas Teofilis Jurgaitis, operos dainininkė Salomėja Vaidžiūnaitė Aleksandravičienė (1913–1995).

## Šaltiniai

* Joniškėlis. Sud. E. Petrovas, A. Garliauskas. Kaunas, 2007, p. 413.
Kiaužeriai

**Kiaužeriai** – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje. Stūkso Kiaužerių akmuo (su „paukščių pėdomis“).

## Gyventojai

## Šaltiniai
Sinkonys

**Sinkonys** – kaimas Panevėžio rajono savivaldybėje, 5,5 km į šiaurės rytus nuo Smilgių. Stūkso du akmenys „su dubeniu“.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Dagilynė

**Dagilynė** – kaimas Pasvalio rajono savivaldybėje, 1,5 km į rytus nuo Raubonių, prie Tatulos, netoli plento . Yra parkas.

1904 m. kaime buvo planuojama įrengti vieną pirmųjų telefonų aparatų Lietuvoje, kai Biržų–Pasvalio krašte kūrėsi Telefonų draugija.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Peugeot 107

**Peugeot 107** – mažalitražis automobilis, gaminamas kompanijos Peugeot. Surenkamas „Toyota Peugeot Citroën Automobile Czech“ (TPCA) gamykloje, esančioje Koline, Čekijoje.

Automobilis pirmą kartą pristatytas publikai Ženevos automobilių parodoje 2005 m.

## Techninės charakteristikos
* Varikliai
** Benzininis: 998 cm³, 
** Dyzelinis: 1398 cm³, 54 AG (40 kW)
* Pavarų dėžė: 5 pavarų, mechaninė

## Ypatybės
Bagažinės dangtis iš ištisinio stiklo. 3 durų versijoje galiniai stiklai atsidaro į šonus kaip orlaidės. 5 durų versijoje galinių durelių stiklai taip pat atsidaro į šonus, o ne žemyn.

## Nuorodos
* Peugeot 107 Lietuvoje
Imperatorius Džinmu

**Imperatorius Džinmu** (, dar žinomas kaip *Kamuyamato Iwarebiko*, *Wakamikenu no Mikoto* arba *Sano no Mikoto*, 711 m. pr. m. e. sausio 1 d. – 585 m. pr. m. e. kovo 11 d.) – mitinis Japonijos įkūrėjas ir pirmasis Japonijos imperatorius pagal tradicinį sąrašą.

Japonijos imperatoriškieji rūmai teigia imperatorių kilmę iš Džinmu. Nėra jokių patvirtintų duomenų apie imperatoriaus, ar net jo ankstyvųjų tęsėjų (iki pat 29-ojo imperatoriaus Kinmei), gyvenimą ir valdymą.

Džinmu dėl nepakankamos informacijos istorikų laikomas „legendiniu imperatoriumi“. Nėra tiksliai žinoma, ar jis egzistavo. Pagal Kodžiki, ši istorinė figūra gimė 711 m. pr. m. e. sausio 1 d. ir mirė 585 m. pr. m. e. kovo 11 d. Pagal šintoistų tikėjimą Džinmu laikomas tiesioginiu saulės deivės Amaterasu įpėdiniu.

## Džinmu migracija

Kodžiki teigia, kad Džinmu broliai gimė Takačiho vietovėje pietinėje Kiūšiū dalyje (dabar Mijadzakio prefektūra), bet persikėlė į rytus, nes nusprendė, kad iš čia sunku valdyti šalį. Džinmu vyresnysis brolis Icuse no Mikoto vadovavo migracijai ir jie persikėlė per Vidinė Japonijos jūrą padedant vietiniui vadui Sao Netsuhiko. Kai jie pasiekė Nanivą (dabar Osaka), susikovė su kitu vadu Nagasunehiko (paraidžiui "Ilgakojis vyras") ir Icusė buvo nužudytas. Džinmu nusprendė, kad mūšis pralaimėtas, nes jiems teko kautis prieš saulę, tad nusprendė išlipti Ki pusiasalio rytinėje dalyje ir veržtis į vakarus. Jie pasiekė Kumaną ir padedant trikojui paukščiui Jatagarasu pasiekė Jamatą. Jie antrąkart susikovė su Nagasunehiko ir jį nugalėjo.

Jamato žemėje Nigihajahi no Mikoto, kuris irgi teigė kilęs iš Takamagaharos dievų, buvo saugomas Nagasunehiko. Tačiau, kai Nigihajahi susitiko su Džinmu, jis pripažino jo teises. Taip Džinmu tapo Japonijos imperatoriumi.

Kodžiki teigia, kad Džinmu mirė sulaukęs 126 metų. Jo pomirtinis vardas reiškia "dieviška galia" arba "karys-dievas". Kiniška vardo forma rodo, kad vardas buvo pataisytas praėjus šimtmečiams po Džinmu valdymo. Manoma, kad Džinmu vardas ir charakteris buvo suformuoti prieš Kodžiki knygoje surašant Jamato dinastijos kilmę.

Prieš Kodžiki ir Nihon Šoki sukurti tekstai rodo, kad dėl Jamato sosto varžėsi trys dinastijos. Džinmu dinastiją pakeitė imperatoriaus Odžino dinastija, o šio – imperatoriaus Keitajaus dinastija. Kodžiki ir Nihon Šoki tikriausiai dirbtinai sujungė šias tris dinastijas į vieną.

Nežinoma nei mitinė, nei tikra šio imperatoriaus kapavietė.

## Taip pat skaitykite
* Japonijos imperatorius
* Japonijos imperatorių sąrašas

## Išnašos

## Nuorodos
* Daug detalesnis Džinmu profilis  
* Legendos apie Džinmu kilmę santrauka
Didysis Tokijas

**Didysis Tokijas** – didelis Japonijos metropolinis regionas, kurį sudaro Čibos, Kanagavos, Saitamos ir Tokijo prefektūros. Japonų kalboje Didysis Tokijas įvardinamas kaip *Tokijo regionas* (), *Sostinės regionas* (), *Vienas metropolis, trys prefektūros* () ir kitais pavadinimais.

Didysis Tokijas yra didžiausias pasaulio metropolinis regionas. Čia gyvena apie 38,14 mln. gyventojų (2016 m. duomenys), jo plotas – 8 547 km², gyventojų tankumas – 4 462 žmonės/km².

## Šaltiniai
Vladimiras Lazersonas

**Vladimiras Lazersonas** (1889 m. balandžio 8 d. Maskva – 1945 m. Dachau) – Lietuvos psichologas, psichiatras, filosofijos daktaras, empirinės psichologijos atstovas.

## Biografija
1907–1911 m. studijavo mediciną Tartu, 1911–1916 m. – pedagogiką ir psichologiją Jenos ir Ciuricho universitetuose. 1916 m. apgynė disertaciją apie judėjimo suvokimą, filosofijos daktaras.

1919 m. Kijevo universiteto privatdocentas. 1920 m. atvyko į Lietuvą. 1922–1940 m. dėstė eksperimentinę psichologiją, vaiko psichopatologiją ir mokyklinę higieną Vytauto Didžiojo universitete (iki 1930 m. Lietuvos universitetas) Humanitarinių mokslų fakultete. Bendrosios ir eksperimentinės psichologijos katedros vyriausiasis asistentas, nuo 1928 m. šio universiteto privatdocentas. 1931 m. Kaune vadovavo savo privačiai nervų ligų ligoninei. 1931 m. vienas psichotechnikos ir profesinės orientacijos draugijos steigėjų. 1940–1941 m. Vilniaus universiteto Psichologijos katedros vedėjas. Nuo 1941 m. birželio 22 d. Vilniaus miesto ir srities piliečių komitetas atleido iš darbo. Nacių okupacijos metais uždarytas Kauno gete, vėliau išvežtas į Dachau koncentracijos stovyklą, 1945 m. sušaudytas.

Skelbė straipsnius žurnaluose „Zeitschrift fūr Psychologie“, „Medicina“, „Švietimo darbas“, „Kultūra“, „Eranus“, „Kriminalistikos žinynas“, „Mokykla ir gyvenimas“, „Mokykla ir visuomenė“, „Tautos mokykla“ ir kituose. Tarp jo mokinių Alfonsas Gučas.

## Šaltiniai
Mato Grosas

**Mato Grosas** () – valstija centrinėje Brazilijoje, trečia pagal dydį šalyje. Yra Vidurio Vakarų regione, ribojasi su (laikrodžio rodyklės kryptimi): Rondonija, Amazone, Para, Tokantinsu, Gojasu, Pietų Mato Grosu ir Bolivija. Valstijos sostinė – Kujaba.

## Geografija
Mato Grosas įeina į tris skirtingas ekosistemas: Serado aukštumas (rytuose), Pantanalio pelkes (pietuose) ir Amazoniją (šiaurėje). Valstijoje gausu vaizdingų krioklių, urvų, kanjonų, be to, tiek Amazonijos džiunglės, tiek Pantanalis pasižymi itin didele bioįvairove. Gamta saugoma Pantanalio, Šapada dos Gimaranešo, Žuruenos nacionaliniuose parkuose.

Mato Groso hidrografinis tinklas priklauso dviem baseinams – Amazonės ir Paragvajaus. Pagrindinės valstijos teritorija tekančios Amazonės baseino upės yra Aragvaja, Mortesas, Šingu, Žuruena, Teles Piresas, Ruzvelto upė. Paragvajaus baseinui priklauso pati Paragvajaus upė su intaku Kujaba.

## Gyventojai

Mato Grose gyvena 1,47 % Brazilijos gyventojų. Etninė sudėtis: *[[pardo]]* 55,2 %, baltieji 36,7 %, juodaodžiai 7,0 %, azijiečiai ir indėnai 1,1 %.

Didžiausi miestai (tūkst. gyventojų):
* Kujaba – 526,8
* Varzea Grandė – 237,9
* Rondonopolis – 179,0
* Sinopas – 110,5
* Kaseresas – 86,8
* Tangara da Sera – 79,8
* Sorisas – 57,7
* Bara do Garsasas – 54,8

## Šaltiniai
Pranas Lazutka

**Pranas Lazutka** (1917 m. lapkričio 7 d. Baisogaloje, Novonikolajevsko gubernija – 2000 m. gruodžio 5 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas higienistas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
Broliai Stanislovas Lazutka ir Valentinas Lazutka, sūnus Vladas Lazutka.

1941 m. baigė Omsko medicinos institutą. Per Antrąjį pasaulinį karą Ypatingosios Sibiro divizijos ir Šešioliktosios lietuviškosios divizijos chirurgas, sanitarinės tarnybos viršininkas. 1944–1946 m. Vilniaus miesto Sveikatos apsaugos skyriaus vedėjas. 1946–1959 m. LSSR sveikatos apsaugos ministro pavaduotojas; kartu iki 1992 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 1985 m. profesorius. 1959–1970 m. Epidemiologijos, mikrobiologijos ir higienos instituto direktorius. 1970–1985 m. dirbo Eksperimentinės ir klinikinės medicinos institute, nuo 1973 m. Toksikologijos laboratorijos vedėjas. 1974 m. medicinos mokslų daktaras.

Tyrė pesticidų naudojimą Lietuvoje, tobulino citocheminių ir toksikologinių tyrimų metodus. Parašė daugiau kaip 50 mokslinių straipsnių.

## Bibliografija
* Kas trukdo vaikams normaliai vystytis, 1962 m.
* Pesticidai ir sveikata, 1969 m.
* Higiena: vadovėlis, vienas autorių, 1966 m.

## Įvertinimas
* 1967 m. LTSR nusipelnęs gydytojas

## Šaltiniai
Vladas Lazutka

**Vladas Lazutka** (1948 m. gruodžio 19 d. Vilnius – 2001 m. sausio 9 d. Vilnius) – Lietuvos gydytojas chirurgas, urologas onkologas, biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
Tėvas Pranas Lazutka. 1972 m. baigė Vilniaus universitetą. 1987 m. medicinos mokslų kandidatas.

1972–1992 m. dėstė Vilniaus medicinos mokykloje (nuo 2001 m. Vilniaus kolegija) ir dirbo gydytoju Respublikinėje Vilniaus Raudonojo kryžiaus ligoninėje. 1979–2001 m. dirbo Lietuvos onkologijos centre (iki 1990 m. Onkologijos mokslo tyrimo institutas, nuo 2002 m. Vilniaus universiteto Onkologijos institutas), 1982–1988 m. vyr. gydytojas, 1990–1991 m. direktoriaus pavaduotojas. 1997–2001 m. Vilniaus universiteto dėstytojas; nuo 1997 m. docentas.

## Mokslinė veikla
Mokslinio darbo sritis – šlapimo ir lytinių organų onkologinių ligų gydymas. Vienas pirmųjų Lietuvoje pradėjo taikyti kriodestrukciją kraujavimui stabdyti sergant šlapimo pūslės vėžiu, šlapimo pūslės formalino terapiją, transuretrines šlapimo pūslės operacijas. Pritaikė brachiterapiją prostatos vėžiui gydyti. Paskelbė apie 100 mokslinių straipsnių.

## Šaltiniai
Valentinas Lazutka

**Valentinas Lazutka** (1932 m. balandžio 3 d. Baisogaloje, Novosibirsko sritis – 2022 m.) – tarybinis filosofas, perversmininkas.

## Biografija
Broliai Pranas Lazutka ir Stanislovas Lazutka.

1955 m. baigė Maskvos valstybinį universitetą. 1955–1962 m. Vilniaus universiteto, 1962–1965 m. Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialo, 1965–1972 m. Maskvos kooperacijos instituto Vilniaus neakivaizdinio fakulteto, 1972–1974 m. LSSR mokslų akademijos filosofijos katedros, 1974–1984 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos dėstytojas, 1974–1976 m. Marksistinės lenininės filosofijos katedros vedėjas, nuo 1965 m. docentas. 1985 m. filosofijos mokslų daktaras. 1984–1989 m. Lietuvos filosofijos, sociologijos ir teisės instituto direktorius. 1990 m. Vilniaus aukštosios partinės mokyklos rektorius.

Priklausė LKP (TSKP) organizacijai. Vienas 1991 m. sausio 13 d. perversmo Vilniuje organizatorių. Jam pateikti kaltinimai sąmokslo rengimu siekiant užgrobti valdžią ir nušalinti teisėtus valstybės vadovus, dėl tyčinių kūno sužalojimų, turto sunaikinimo, nacionalinės nesantaikos kurstymo ir kt. Nuo Lietuvos Respublikos teisingumo 2000 m. pasislėpė Vokietijoje. Ši atsisakė jį išduoti Lietuvai, motyvuodama tuo, jog jam pateikti kaltinimai yra politiniai. Gyveno Minske, profesorius.

## Bibliografija

* Apie tikėjimą į sielą. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1959. – 50 p.
* Apie tikėjimą į pomirtinį gyvenimą. – Vilnius: Valstybinė politinės ir mokslinės literatūros leidykla, 1961. – 50 p.
* Šiuolaikinės buržuazinės ideologijos krizė. – Vilnius, 1963. – 67 p.
* Kai kurie šiuolaikinio antikomunizmo teorijos ir praktikos bruožai: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1966. – 19 p.
* Marksizmas-leninizmas apie religijos atsiradimo ir egzistavimo priežastis: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1969. – 24 p.
* Ideologinės srovės lietuvių išeivijoje: socialinės, politinės ir filosofinės koncepcijos po Antrojo pasaulinio karo (su kitais). – Vilnius: Mintis, 1978. – 422 p.
* *Die nationalen Beziehungen in der Sowjetunion*. – Vilnius: Mintis, 1979. – 55 p.
* *National Relations in the Soviet Union*. – Vilnius: Mintis, 1979. – 46 p.
* Šiuolaikinių buržuazinių koncepcijų TSKP nacionalinės politikos įgyvendinimo Tarybų Lietuvoje klausimais kritika: medžiaga lektoriui. – V.: Žinija, 1980. – 21 p.
* Buržuazinio nacionalizmo kritika ir internacionalinis auklėjimas: teorijos klausimai. – Vilnius, 1982. – 232 p.
* Nacionalizmas ir katalikybė: kam naudinga tapatinti lietuvybę ir katalikybę: medžiaga lektoriui. – Vilnius, 1984. – 22 p.
* Buržuazinių koncepcijų TSKP nacionalinės politikos įgyvendinimo Tarybų Lietuvoje klausimais kritika: medžiaga lektoriui. – Vilnius: Žinija, 1987. – 22 p.


## Įvertinimas
* 1982 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

## Šaltiniai
Finansų krizė

**Finansų krizė** (**Ekonominė krizė**) – ekonominė situacija, kai tam tikros finansinės institucijos ar turtas staigiai netenka didžiosios dalies savo vertės. XIX ir XX amžiuje dauguma finansinių krizių buvo susijusios su bankų panika, kuri sukeldavo ekonomikos recesiją. Kitos situacijos, įvardijamos kaip finansinė krizė, apima akcijų rinkų nuopolius, finansinius burbulus, valiutų krizes, valstybines skolų krizes.

## Turto burbulo susidarymas
* Postūmis rinkoje, kuris leidžia tikėtis didesnio investicijų pelningumo;
* Investuotojai linkę skolintis, siekdami pasinaudoti šia nauja galimybe;
* Ilgainiui bankai vis lengviau pasitiki skolininkais;
* Konkurencija tarp bankų skatina kredito plėtrą;
* Investicijos į turtą skatina turto kainų kilimą;
* Turto kainų kilimas skatina tolimesnį spekuliacinį investavimą.

## Turto burbulo sprogimas
* Kainos pakyla iki tokio lygio, kad sistema tampa nestabili ir priklausoma nuo naujų pinigų atėjimo;
* Staiga sumažėja pelningumo prognozės;
* Atvėsta pirkėjų entuziazmas, kainos nustoja augusios;
* Spekuliuojantys pirkėjai siekia parduoti turtą;
* Turto kaina ima mažėti;
* Spekuliuojantys investuotojai nebegali padengti įsiskolinimo ir priversti pardavinėti įkeistą turtą;
* Bankai tampa itin konservatyvūs, vyksta kredito susitraukimas.

## Finansinių krizių padariniai
* Kredito traukimasis ir „blogų paskolų“ išvalymas užtrunka keletą metų;
* Dėl kredito susitraukimo išlieka stabiliausi verslai;
* Turtas atpinga tiek, kad investicijų vidinis pelningumas vėl tampa patrauklus;
* Kapituliuoja neprofesionalūs/spekuliuojantys rinkos dalyviai;
* Valstybės parama užtikrina, kad ekonomikos nuosmukis nevirstų ilgalaike depresija.

## Didesnės finansų krizės
* Didžioji depresija (1929–1935 m.);
* Lotynų Amerikos skolų krizė (1982 m.);
* JAV indėlių ir paskolų krizė (1989–1991 m.);
* Japonijos turto kainų burbulas (1986–1991 m.)
* Meksikos ekonominė krizė (1994–1995 m.);
* Azijos finansų krizė (1997–1998 m.);
* Rusijos finansų krizė (1998 m.);
* Argentinos ekonominė krizė (1999–2002 m.);
* Interneto bendrovių burbulas (2000–2002 m.);
* Pasaulio ekonominė krizė (2007–2011 m.);
* Islandijos finansų krizė (2008–2011 m.).

## Taip pat skaitykite
* Ekonominis burbulas
* Nekilnojamojo turto burbulas
Kaseresas

**Kaseresas** () reiškia:

* Kaseresas – miestas Ispanijoje;
* Kaseresas – miestas Brazilijoje;
* Kasereso provincija – Ispanijoje, Estremadūroje.

* Andrés Avelino Cáceres – Peru prezidentas;
* Martín Cáceres – Urugvajaus futbolininkas.
Kaseresas (Brazilija)

**Kaseresas** () – miestas centrinėje Brazilijoje, Mato Groso valstijoje, Paragvajaus upės pakrantėje. Upių uostas. Žvejybinis ir žemdirbystės centras. Yra Pantanalio pelkynų pakraštyje ir dažnai vadinamas „vartais į Pantanalį“. Yra katedra, kolonijinės architetūros pastatų.

## Istorija

Kaseresas įkurtas 1778 m.

## Šaltiniai
Juozas Rimantas Lazutka

**Juozas Rimantas Lazutka** (g. 1960 m. kovo 12 d. Vilniuje) – Lietuvos genetikas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
Tėvas Stasys Lazutka. Motina Liudvika Slavomira Lisenkaitė. 1982 m. baigė Vilniaus universitetą. 1994 m. habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

Nuo 1982 m. dirba Vilniaus universitete, nuo 1996 m. dėstytojas, nuo 2002 m. prorektorius, nuo 1996 m. profesorius. 1999–2001 m. dar ir AB „Biosintezė“ mokslinis konsultantas. 2001–2006 m. Lietuvos mokslų akademijos narys ekspertas.

Mokslinio darbo svarbiausia sritis – aplinkos genotoksikologija, populiacijų genetika.

## Bibliografija
* Seserinių chromatidžių mainai, monografija, 1991 m., rusų kalba
* Molekulinė citogenetika, 1998 m.
* Genetinė toksikologija, 2000 m.

## Įvertinimas
## Šaltiniai
Romas Lazutka

**Romas Lazutka** (g. 1955 m. rugpjūčio 19 d. Radviliškyje) – Lietuvos sociologas, ekonomistas, socialinių mokslų daktaras, profesorius.

## Biografija
1976 m. baigė Klaipėdos jūreivystės mokyklą ir iki 1979 m. dirbo šturmanu tolimojo plaukiojimo laivuose. 1983 m. baigė Vilniaus universitetą. 1989 m. ekonomikos mokslų kandidatas, 1994 m. docentas, 2008 m. profesorius.

Nuo 1989 m. Vilniaus universitete dėstė ekonomiką, nuo 1996 m. Filosofijos fakulteto socialinės politikos ir socialinės gerovės ekonomikos dėstytojas, nuo 2005 m. socialinio darbo katedros vedėjas. Nuo 2002 m. socialinių tyrimų instituto tarybos pirmininkas. Nuo 2006 m. Tarptautinės socialinės gerovės tarybos Europos regiono ekspertų komiteto narys, nuo 2008 m. Lietuvos mokslo tarybos narys.

## Mokslinė veikla
Mokslinės veiklos sritys: viešojo sektoriaus ekonomika, darbo rinka, pensijų sistema, skurdo problemos, socialinė politika ir socialinė apsauga bei kita.

## Bibliografija
* Mikroekonomika. Ekonomikos teorija, su kitais, d. 1, 1992 m.
* Gebėjimų stiprinimas skurdui kaime mažinti (*Capacity Building for Rural Poverty Reduction*), su kitais, 2000 m.
* Pensijų reformos Baltijos šalyse (*Pension Reforms in the Baltic States*), su kitais, 2006 m.

## Šaltiniai
Bestija

**Bestija** – Lietuvos roko grupė. Susikūrė 2006 metais. Debiutinį mini albumą „Insane in Madness“ išleido 2008 metais. 2009 metais grupė pakeitė pavadinimą į Stranger Aeons.

## Nariai
* Edita Burbulytė – vokalas
* Dominykas Girčius – gitara
* Rokas Girčius – gitara
* Laimonas Tamošiūnas – bosinė gitara
* Justinas Jakubauskas – mušamieji

## Buvę Nariai
* Tomas Lavickas – bosinė gitara

## Diskografija

* *Insane in Madness EP (2008)*
* *The Master (Promo) (2009)*

## Nuorodos
* Kūrybos pavyzdžiai 
* Oficiali svetainė
Ha Lela

**Ha Lela** – buvusi Lietuvos pagoniškojo metalo grupė iš Utenos. Susikūrė 1993 m. Pavadinimas kilo nuo senovės lietuvių kreipinio į žemę „Ha Lela!“ Pradžioje išleido demo albumą „Rasa“, tačiau jis buvo prastos įrašymo kokybės ir didesnio populiarumo nesulaukė. 1998 m. Ha Lela perleido albumą „Pabudimas“.

Grupę sudarė nariai, daugiausia groję ir kitose grupėse – Zpoan Vtenz, Poccolus, Donis, Nahash ir kt. Naudojami liaudies instrumetai – kanklės, dambreliai, klarnetai, lumzdeliai ir kt. Būdingas black vokalas, tačiau dainų įžangose dažnai girdimas Vilmos Čiplytės balsas.

1997 m. grupė koncertavo baltiškos muzikos festivalyje Mėnuo Juodaragis

## Nariai
* Vaidas Šadeika – vokalas, tekstai
* Ramūnas Peršonis – gitara, bosas, klavišiniai, pritariantis vokalas
* Lauras Lučiūnas – gitara, klavišiniai, pritariantis vokalas
* Aurelijus Samulėnas – mušamieji
* Donatas Bielkauskas – dambrelis, lumzdelis
* Vadimas Nazarenko – tamburinas, pritariantis vokalas
* Laura Čepukaitė – pritariantis vokalas
* Vilma Čiplytė – kanklės ir pritariantis vokalas

## Diskografija
* *Rauda* (demo, 1994 m.)
* *Pabudimas* (demo, 1996 m.)
* *Pabudimas* (1998 m.)

## Nuorodos
* 
* Encyclopaedia Metallum
* ferrum.lt
Poccolus

**Poccolus** – viena pirmų Lietuvos pagan metal grupių, susikūrusi 1993 metais.

## Nariai
* Ramūnas Peršonis – vokalas, gitara, klavišiniai
* Raimondas Ramonas – bosinė gitara
* Audrius Šimkūnas – būgnai

## Diskografija
* *Kingdom of Poccolus* (demo, 1994)
* *Poccolus* (1996, 2006)
* *Ragana* (2009)
Vladimiras Beresniovas

**Vladimiras Beresniovas** (g. 1948 m. gruodžio 13 d. Boronkyje, Mogiliavo sritis, Baltarusijos SSR) – Lietuvos dailininkas, karikatūristas, humoristas, poetas.

## Biografija
1973 m. vedė Birutę Gaižauskaitę. Jie turi du vaikus: Beatą Pilkauskienę ir Roką Beresniovą.

## Kūryba
### Parašytos knygos
* Linksmoteka (2008)
* Geriau Ragas ant Kaktos (2002)
* Vlaber Cartoons (1998)

### Iliustruotos knygos
Per paskutinius 10 metų iliustravo daugiau nei 100 knygų.

* Meilės glėbyje (1993), V. Eidukaitis
* Hienos kailis (1994), A. Tamaliūnas
* Liaudies medicina (1994), A. Malovickas
* Mirti jau mokame, laikas išmokti gyventi (1996), A. Malovickas
* Ir višta – paukštis (1995), V. Elmiškis
* Meilės ašmenys (1993), R. Klusas
* Česlovas Juršėnas (1996)
* Šaipokai (1997)
* Linksmai apie meilę (2007)
* Esu pats sau paslaptis (1997), Laimonas Inis
* Pilnaties paunksmėje (1997)
* Esu toks, koks esu (2000)
* Šerpaitis, vėjo dievaitis (2004)
* Neužmirštuolių kalnas (2005)
* Paslaptį žino tik moterys (2006)
* Pamišėliai ir šventosios (2007)
* Vėjo vartai (2007)
* Išvirkšcias žmogus (2004), Aleksas Dabulskis
* Žvaigždėto dangaus paslaptys (1998), R. Kundrotienė
* Po mokyklos stogu (2006)
* Netikra gaida (1998), J. Kundrotas
* Žengiantis su laiku (2004)
* Sakmė apie knygnešį (2004)
* Kryžiau, prikalęs mane (2006)
* Likimas, paspendęs spąstus (2008)
* Mišiugino dienoraštis (1999), Jurgis Gimberis
* Anykšcių šilelis (2003), Antanas Baranauskas
* Laisvos valandos (2005), Vincas Kudirka
* Prietemos paukšciai (2006), A. Zeka
* Vėlyvos alyvos (2006)
* Knygų serijos: Portretai, Nostradamas (1994), Neronas (1994), Albertas Kamiu (1995), Hitleris (1995, 1997), Nostradamo sūnus (1997), Stalinas (1997), Musolinis (1998), Nikolajus II (1998), Mao šešelis (1999), Dostojevskis (1999), Vašingtonas (1999), Leonardas da Vinčis (1999), Servantesas (1999)

## Nuorodos
* V. Beresniovo biografija
* V. Beresniovo „Spalvų nuotykiai“ 
* Apie V. Beresniovo gyvenimą
Lažpinigiai

**Lažpinigiai** – XV a. – XVI a. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės valstiečių feodalui mokama piniginė renta, kuria buvo atsiperkama nuo lažo. Lažpinigius sudarė 1-1,5 kapos skatikų per metus. Taip pat lažpinigiais vadinama LDK valstiečių feodalui savininkui mokama piniginė renta už jiems naujai duotą sklypą arba įdirbti nenaudojamą žemę, asoda.

## Šaltiniai
Lažininkas

**Lažininkas** – baudžiauninkas, kurio sunkiausia baudžiavos prievolė savo ponui buvo lažas.

## Istorija
Nuo XVI a. vid. iki baudžiavos panaikinimo lažininkai buvo gausiausia ir labiausiai engiama valstiečių baudžiauninkų grupė. Ypač sunki buvo kai kurių privačių dvarų lažininkų padėtis. Bajorai bei kiti savininkai, kad lažininkai pajėgtų įdirbti pono valdą ir savo skirtinį sklypą, turėjo valdiniais rūpintis, pvz., per badmečius duoti maisto, sėklos ir kitko. Rūpintis valdiniais, priklausomais valstiečiais ir lažininkais ponus įpareigojo ir tradicija – jie buvo laikomi savo valdinių globėjais. XV a.-1863 m. Lietuvoje baudžiauninkas be lažo dvarui dar atliko ir kitas prievoles (gvoltas, talka, šarvarkas, pastočių prievolė), ėjo sargybas, davė duoklę, kai kada dar reikėjo mokėti pinigų. Po 1863 m. sukilimo visiems lažininkams įsigaliojo činšo teisė.

Mažojoje Lietuvoje lažininkų tarp vietos gyventojų baltų vokiečių dvaruose atsirado jau XIII a., daugėjo XIV amžiuje. XVIII a. pr. valstybės domenų dvaruose buvo daugiau kaip 30 000, bajorų dvaruose apie 980 lažininkų šeimų. Prūsijoje 1807 m. panaikinus baudžiavą lažininkų nebeliko.

## Šaltiniai
Juozas Lebednykas

**Juozas Lebednykas** (1947 m. rugpjūčio 20 d. Dusmenyse, Onuškio valsčiuje – 2024 m. rugsėjo 17 d. Panevėžyje) – Lietuvos skulptorius.

## Biografija
Gimė 1947 m. Dusmenų kaime. 1954–1965 m. mokėsi Onuškio vidurinėje mokykloje (dabar – Onuškio Donato Malinausko gimnazija). 1966–1972 m. studijavo skulptūrą Valstybiniame dailės institute (nuo 1989 m. – Vilniaus dailės akademija). Mokėsi pas Bronių Vyšniauską, Gediminą Jokūbonį, Konstantiną Bogdaną. Diplominis darbas – skulptūra „Mūza“, 1972 m., marmuras, 70 cm aukščio (Vilniaus Balio Dvariono muzikos mokyklos interjeras), diplominio darbo vadovas Konstantinas Bogdanas. 1972–1973 m. dirbo Dailės muziejaus restauracinėse dirbtuvėse, tarnavo armijoje. Nuo 1973 m. gyveno ir kūrė Panevėžyje. 1974–1987 m. – Panevėžio vaikų dailės mokyklos mokytojas. Nuo 1975 m. Lietuvos dailininkų sąjungos narys, 1989–1993 m. – Lietuvos dailininkų sąjungos Panevėžio skyriaus pirmininkas. Nuo 1973 m. dalyvavo parodose, simpoziumuose Lietuvoje ir užsienyje (Austrijoje, Belgijoje, Danijoje, Latvijoje, Lenkijoje, Olandijoje, Rusijoje, Turkijoje, Vokietijoje), surengė personalinių parodų. Pelnė apdovanojimus: I laipsnio diplomai Antrojoje ir Trečiojoje respublikinėse jaunųjų dailininkų parodose (1973, 1974 m.), skirta LR individuali valstybės stipendija (2002 m.), pelnė „Panevėžio dailės dienų 2007“ nominaciją „Už kūrybinę brandą“ (2007 m.). Sukūrė daug vario reljefų, skulptūrų visuomeninių pastatų interjerams, eksterjerams, mažosios plastikos bei skulptūrinės keramikos kompozicijų, objektų, pastelių. Kūrinių yra įsigijęs Lietuvos dailės muziejus, JAV Baltieji rūmai, Panevėžio kraštotyros muziejus, Panevėžio miesto dailės galerija, privačios kolekcijos Lietuvoje ir užsienyje.

## Kūryba
Sukūrė vario reljefų (ciklas „Metų laikai“, 1974 m.), apvaliųjų skulptūrų („Paukščiai“ 1985 m., bendrovės „Aukštaitijos vandenys“ pastato kieme, „Burės“ 1988 m., Panevėžio miesto savivaldybės pastato interjere), smulkiosios plastikos kūrinių iš bronzos ir kitų medžiagų („Rimtis“ 1990 m., „Piranijos“ 1992 m., „Paukštis“ 1993 m., „Šuo“ 1998 m., „Žiedas“ 2001 m.), skulptūrinės keramikos kompozicijų („Susilietimas“ 1995 m., „Forma I, II“ 2001 m., „Veneros veidai“ 2006 m.), paminklų (aktorius Bronius Babkauskas, 1976 m., „1863 sukilimo dalyviams atminti“, 1998 m., abu Panevėžyje). Kūriniai dažniausiai stilizuotų realistinių arba abstrakčių formų, kai kada dekoratyvūs, ornamentiški, su neįprastų medžiagų akcentais. Nuo 1973 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje (Vokietija, Danija, Austrija, Latvija, Turkija).

## Šaltiniai
Jonas Lechavičius

**Jonas Lechavičius** (1908 m. spalio 8 d. Liepojoje – 1978 m. rugsėjo 12 d. Kaune, palaidotas Panemunės kapinėse) – Lietuvos kompozitorius.

## Biografija
Kauno muzikos mokykloje mokėsi groti fleita. 

1930–1931 m. Valstybės teatro orkestrantas. 

1942–1943 m. nacių kalintas Pravieniškių koncentracijos stovykloje. 

Pokario metais Kauno muzikinio teatro koncertmeisteris, pučiamųjų instrumentų orkestrų (Vytauto kultūros ir poilsio parko, Radijo gamyklos, Profsąjungų kultūros rūmų, "Inkaro" kultūros namų) vadovas.

## Kūryba
Iš pradžių kūrė pramoginę muziką, vėliau sukūrė reikšmingų instrumentinės ir vokalinės muzikos kūrinių:
* koncertas trimitui ir pučiamųjų instrumentų orkestrui,
* „Raudonoji rapsodija“, apie 1940 m.
* 5 simfonijos (trečioji apie 1963 m.)
* simfoninė poema „Konradas Valenrodas“ (III redakcija 1973 m.)
* Missa pro Defunctis, mišios chorui ir orkestrui
* 3 sonatos fortepijonui
* sonata violončelei ir fortepijonui
* „Didmiesčio poema“, vokalinis ciklas (ž. Leono Skabeikos)

## Įvertinimas
* 1945 m. medalis "Už šaunų darbą Didžiojo Tėvynės karo metu" (SSRS Aukščiausiosios Tarybos 1945 07 06 įsakas)
* 1967 m. - visasąjunginio meno saviveiklos festivalio laureatas
## Šaltiniai

2. Teresė Chmieliauskaitė. Ypatingos biografijos žmogus. - Kauno tiesa, Nr. 283 (11267). 1983 m. gruodžio 10 d., p. 5.

3. Birutė Landsbergytė. J. Lechavičiaus gyvenimo ir kūrybos bruožai. Diplominis darbas. 1985. 113 p. Rankraštis saugomas Lietuvos muzikos ir teatro akademijos bibliotekoje, asmeniniame Birutės Cechanavičienės archyve, Vytauto Levandausko asmeniniame archyve.

4. Vytautas Levandauskas, Nijolė Taluntytė. Klausiančios partitūrų akys arba Primirštas Kauno kompozitorius.- Kultūros barai, 2009, Nr. 10, p. 84-88.
Falotoksinas

**Falotoksinas** (*phallotoxin*) – vienas iš chemiškai artimų septynių toksinų, aptinkamų žalsvosiose musmirėse (*Amanita phalloides*). Žalsvosiose musmirėse taip pat aptinkami amatoksinai (*amatoxins*), falolizinas (*phallolysin*).

Falotoksinai sudaryti iš septynių peptidinių žiedų. Faloidiną 1937 m. išskyrė Feodoras Lynenas (*Feodor Lynen*) ir Ulrichas Vielandas (*Ulrich Wieland*)  iš Miuncheno universiteto. 

Falotoksinai yra labai toksiški kepenų ląstelėms, tačiau jų įnašas į mirtingumą nuo žalsvųjų musmirių nedidelis, nes jie žarnyne neįsiurbiami. Falotoksinai aptikti ir valgomose musmirių rūšyse (pvz., rausvojoje musmirėje (*Amanita rubescens*).

## Molekulinė sandara

Image:Skeletal formula of phalloidin.svg|Faloidinas (*phalloidin*)
Image:prophalloin.png|Profaloinas (*prophalloin*)
Image:phalloin.png|Faloinas (*phalloin*)
Image:phallisin.png|Falizinas (*phallisin*)
Image:phallacidin.png|Falacidinas (*phallacidin*)
Image:phallacin.png|Falacinas (*phallacin*)
Image:phallisacin.png|Falizacinas (*phallisacin*)


## Išnašos
Algimantas Lėckas

**Algimantas Lėckas** (1934 m. gegužės 7 d. Kaune – 2009 m. kovo 20 d. Vilniuje) – Lietuvos architektas, skulptorius, dailininkas.

## Biografija
Žmona Aida Lėckienė. 1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 1959–1962 m. Panevėžio rajono architektas. 1962–1964 m. Panevėžio miesto vyr. architektas. 1964–1992 m. Miestų statybos projektavimo instituto Vilniuje projektų vyr. architektas. 1992–2005 m. bendrovės „Jungtinės architektų dirbtuvės“ vyr. architektas. Nuo 2005 m. tapė, kūrė skulptūras.

## Projektai
* Vanagupės kurorto detalusis planas, Palanga, 1967 m.
* Kunigiškių gyvenvietės detalusis planas, Palanga, su A. Leckiene, 1994 m.
* Ornitologinė stotis, Žuvintas, 1964 m.
* Prekybos centras „Girstupis“, Kaunas, 1968 m., bendraautoris Vytautas Jurgis Dičius
* Poilsio namai „Žilvinas“, Palanga, 1969 m.
* Vila „Voveraitė“, Palanga, 1970 m.
* Poilsio namai „Linas“, Palanga, 1975 m.
* Sanatorija „Palanga“, 1976 m.
* Jūreivių poilsio bazė, Palanga, 1979 m.
* Plaukimo baseino kompleksas, Palanga, 1984 m.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Algimantas Lėckas: tapyba (sud. Aida Lėckienė, Donaldas Andziulis). – Vilnius: Ex Arte, 2009. – 76 p.: iliustr. – ISBN 978-609-8010-04-6
Aida Ona Lėckienė

**Aida Ona Lėckienė** (g. 1935 m. birželio 23 d. Kaune) – Lietuvos architektė.

## Biografija

* 1959 m. baigė Kauno politechnikos institutą. 

* 1959 – 1992 m. Miestų statybos projektavimo instituto Vilniuje architektė.
* Nuo 1992 m. UAB „Jungtinės architektų dirbtuvės“ projektų vadovė.

Vyras Algimantas Lėckas. 

## Projektai
* Tipinių daugiabučių kvartalas Kėdainių senamiesčio šiaurinėje (Pasmilgio) dalyje, 1964 m.
* Lazdynų gyvenamojo rajono II mikrorajonas, detalusis planas, Vilnius (vadovas architektas Vytautas Edmundas Čekanauskas), 1967 m.
* Lazdynų gyvenamojo rajono IV mikrorajonas, detalusis planas, Vilnius (vadovas architektas Vytautas Edmundas Čekanauskas), 1967 m., su architekte G. Balėniene
* Lazdynų gyvenamojo rajono I mikrorajono mokykla, (kūrybiškai pertvarkytas, priderintas prie reljefo ir išplėstas iki 1900 vietų sąjunginis 1704 vietų mokyklos tipinis projektas), Vilnius 
*Savanorių prospekto tarp Žemaitės ir Gerosios Vilties gatvių Vilniuje užstatymo ir gyvenamųjų namų projektai
* Daugiabučiai gyvenamieji namai Šeimyniškių g., Mikalojaus Konstantino Čiurlionio g. 6, Vilniuje, 1972 – 1980 m.
*Monolitinių gyvenamųjų namų kvartalo „Pašilaičiai“ detalusis planas, Vilnius, 1987 m., su architektu D. Rusecku
* Individualių gyvenamųjų namų kvartalo „Pilaitė“ detalusis planas, Vilnius, 1992 m.
*Plaušės gyvenvietės detalusis planas, Palanga, 1993 m., su architektu A. Lėcku
*Kunigiškių gyvenvietės detalusis planas, 1994 m., su architektu A. Lėcku
*Kalnėnų gyvenamojo rajono Pavilnyje detalusis planas, 2001 m.
* Šiaurės miestelio tarp S. Žukausko, K. Ladygos, Žvejų gatvių užstatymo ir gyvenamųjų namų projektai, 2001 – 2005 m.

## Įvertinimas
* 2005 m. Architektūros riterio ordinas

## Šaltiniai
Ledainė

**Ledainė** – ledu šaldoma patalpa greitai gendantiems maisto produktams laikyti, ledo saugykla.

## Ledainės veikimas
Didelė ledainė turi ledo patalpą ir kelias maisto produktų kameras, kurios dažniausiai būna ledainės viduryje. Bendras sukaupto ledo tūris dažniausiai yra 3-4 kartus didesnis už bendrą kamerų tūrį, kad tirpstant ledui žema temperatūra būtų palaikoma visus metus. Ledainės ledas sukraunamas sudarant angas orui cirkuliuoti (vėdinimas), t. p. susidariusiam vandeniui nubėgti. Tirpsmo vanduo susirenka vandens rinktuvuose, iš čia nuleidžiamas arba išsiurbiamas vandens siurbliais. Ledainės ledas paruošiamas (išpjaunamas, iškertamas) ir sudedamas žiemą.

## Lietuvoje
Lietuvoje turtingų miestiečių namuose ir kai kuriuose dvaruose buvusios ledainės kaip atskiri pastatai maisto produktams laikyti istoriniuose šaltiniuose (dvarų inventoriuose ir kitur) minimos jau XVIII a. vidurio. Greičiausiai jos buvo statomos ir anksčiau. XIX a. ledainės buvo įrengiamos daugelyje dvarų sodybų, vienuolynų, dažniausiai iš akmenų arba plytų mūrytos, kartais medinės vieno aukšto, kartais dviaukštės, su rūsiu.

Storo mūro, kartais dvigubo medinio rentinio ledainės rūsys buvo įleidžiamas į žemę, lubos gerai izoliuojamos spaliais, samanomis, eglišakėmis. Kartais ledainės būdavo įrengiamos gyv. namų rūsiuose, po svirnais, kt. pastatais. Nemažai dvarų ir vienuolynų ledainių pastatų išliko iki XXI a. pradžios. Valstiečių ledainės būdavo kaupo pavidalo arba įrengtos pavėsingose vietose tam tikslui iškastose duobėse: jų dugnas išklotas žagarais, šiaudais arba su plyšėtomis grindimis, su grįstais grioveliais tirpstančio ledo vandeniui nutekėti. Dengtos lentomis, užklotos šiaudais, eglišakėmis, durpėmis, velėna.

## Šaltiniai
Leičiai

**Leičiai** – XIII a. vidurio – XVI a. pirmosios pusės Lietuvos didžiojo kunigaikščio tarnybinių žmonių sluoksnis.

## Istorija
Leičių buvo Vilniaus ir Trakų vaivadijų valdovo kiemuose (dvaruose). Leičiai turėjo tėvoninę žemę, ėjo didžiojo kunigaikščio tarnybą: šėrė jo žirgus, mokėjo pinigines duokles, patarnaudavo per karo žygius. Leičio vardas ir tarnyba buvo paveldimi. Kai kurių dvarų dokumentuose ši tarnyba dar vadinama lietuviškąja.

XIII a. leičiai dažniausiai buvo kariai kolonistai. Jie patys save išlaikydavo, prie didžiojo kunigaikščio valdų prijungtose žemėse įtvirtindavo jo valdžią. Dažnai atlikdavo karių, manoma, ir muitų rinkėjų pareigas, todėl valdovų buvo vertinami ir globojami. Tik sustiprėjus bajorijai, labiau išplėtojus Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės administraciją, leičių tarnyba tapo nebereikalinga valdovui. XVI a. 4-6 dešimtmetyje šis sluoksnis greitai sunyko, leičiai paversti paprastais valstiečiais. Manoma, dalis jų dar XIV a. tapo bajorais.

Istoriniuose šaltiniuose XIV a.- XVI a. pirmoje pusėje leičiais retkarčiais buvo vadinami visi lietuviai, išskyrus žemaičius. Terminą *leitis* (dgs. *leiši*), kaip sinoniminį lietuvių tautovardį greta naujesnio *lietuvietis*, iki šių dienų išlaikė latviai.

## Etimologija
Pasak Simo Karaliūno, **lei̇̃tis* kildinamas iš ide. šaknies **leit-* ‘eiti, vykti, keliauti; lydėti’ (kaip ir  ‘(iš)vykti, (iš)eiti’, s. skand. *líða* ‘(pra)eiti, (iš)vykti; išnykti, dingti, prapulti’, s. ang. *(ʒe)līðan ‘(iš)eiti, (iš)vykti, (iš)keliauti; plaukti*’, s. saksų *līthan, līðan* ‘eiti, vykti’, s. fryzų *lītha ‘(pa)kęsti, nenoriai leisti*’, s. vok. aukšt. *ga-līdan* ‘(iš)keliauti’ ir pan.). Forma  vienose lietuvių tarmėse virtusi *lei̇̃čiai* ‘valdovo tarnybiniai žmonės, žirgų šėrikai’, kitose – **liẽčiai* ‘lietuviai’.

## Šaltiniai
Remigijus Leipus

**Remigijus Leipus** (g. 1961 m. gegužės 22 d. Vilniuje) – Lietuvos matematikas, habilituotas fizinių mokslų daktaras, profesorius, nuo 2014 m. - Lietuvos mokslų akademijos tikrasis narys.

## Biografija
1979 m. baigė Vilniaus A. Vienuolio vidurinę mokyklą.

1979-1984 m. mokėsi Vilniaus universiteto Matematikos fakultete. 2001 m. habilituotas fizinių mokslų daktaras.

Nuo 1984 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, nuo 2004 m. profesorius. Nuo 1995-2017 m. dirbo Matematikos ir informatikos institute.

2017-2022 m. VU Matematikos ir informatikos fakulteto Taikomosios matematikos instituto direktorius.

2014-2021 m. - Lietuvos matematikų draugijos prezidentas.  

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų svarbiausios sritys: laiko eilutės, finansų matematika, tikimybių teorijos ribinės teoremos ir jų taikymas statistikoje ir ekonometrijoje, sunkiauodegių skirstinių tyrimai ir taikymai draudimo matematikoje.

## Bibliografija
* Laiko eilučių teorijos įvadas, 1995 m.
* Finansų rinkos: diskretaus laiko stochastiniai modeliai, 1999 m.

## Įvertinimas
* 2004 m. Lietuvos mokslo premija

## Šaltiniai
Juozas Leimonas

**Juozas Leimonas** (1900 m. rugpjūčio 23 d. Daugirdiškiai, Gudelių valsčius, Marijampolės apskritis – 1963 m. gegužės 4 d. Bostonas, JAV) – Lietuvos ekonomistas, spaudos darbuotojas, visuomenės veikėjas, daktaras.

## Biografija
Gimė Daugirdiškės dvare. 1919–1920 m. Nepriklausomybės kovų dalyvis, Lietuvos kariuomenės savanoris. Nuo 1922 m. Lietuvos universitete studijavo teisę, 1923–1927 m. Fribūro universitete (Šveicarija) – ekonomiką ir politinius mokslus. 1927 m. daktaras.

1928–1932 m. Lietuvos finansų ministerijos referentas, 1932–1940 m. Katalikų veikimo centro direktorius. 1940 m. TSRS okupavus Lietuvą suimtas, kalintas. 1941–1942 m. Lietuvos prekybos ir pramonės rūmų Kooperacijos skyriaus vedėjas, 1942–1944 m. Lietuvos kooperatyvų revizavimo ir tvarkymo įstaigos direktorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1945–1946 m. Lietuvių sąjungos pirmininkas. 1947 m. išvyko į Angliją, 1949 m. į JAV.

1919–1920 m. Ateitininkų sąjungos centro valdybos sekretorius, 1921–1923 m. Moksleivių ateitininkų sąjungos centro pirmininkas, Studentų ateitininkų draugovės ir draugijos „Lithuania“ Fribūre, 1927–1929 m. Studentų ateitininkų sąjungos centro pirmininkas. 1927 m. krikščionių demokratų dienraščio „Rytas“ redaktorius. Nuo 1920 m. ir pavasarininkų veikėjas: 1928–1940 m. Pavasario federacijos vadas, Pavasarininkų periodinių leidinių, 1930–1940 m. žurnalo „Pavasaris“ redaktorius. Nuo 1935 m. Pasaulio lietuvių sąjungos sekretorius, su kitais redagavo žurnalą „Pasaulio lietuvis“. Vienas Pasaulio lietuvių bendruomenės kūrėjų. Nuo 1951 m. žurnalo „Vytis“ redaktorius.

Nuo 1931 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys.

## Įvertinimas
* Šv. Grigaliaus ordinas
* 1938 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas

## Šaltiniai
Rimvydas Leipus

**Rimvydas Leipus** (g. 1960 m. rugsėjo 9 d. Vilniuje) – Lietuvos kino operatorius, režisierius.

## Biografija
1984–1991 m. dirbo Lietuvos Radijo ir televizijos komitete, nuo 1989 m. kino operatorius. 1992 m. baigė Kinematografijos institutą Maskvoje. 2003–2006 m. Lietuvos kino operatorių asociacijos prezidentas.

## Kūryba
Nufilmavo dokumentinių, vaidybinių filmų, daugelis jų rodyti Berlyno, Kanų, Venecijos kino festivaliuose. Kūrybai būdinga meistriška kadro kompozicija, subtilus apšvietimas.

**Dokumentiniai filmai:**
* Dešimt minučių prieš Ikaro skrydį, rež. Arūnas Matelis, 1990 m., Oberhauseno kino festivalio pagrindinis prizas
* Neregių žemė, rež. Audrius Stonys, 1991 m.
* Feliksas, rež. Audrius Stonys, 1992 m. Oberhauseno kino festivalio prizas

**Vaidybiniai filmai:**
* Koridorius, rež. Šarūnas Bartas, 1995 m.
* Namai, rež. Šarūnas Bartas, 1997 m.
* Laisvė, rež. Šarūnas Bartas, 2000 m.
* Kiemas, rež. Valdas Navasaitis, 1999 m., NVS ir Baltijos šalių kino festivalio „Kinošok“ Anapoje geriausio operatoriaus prizas 2000 m.
* Ten, kur jūra baigiasi…, rež. N. Hoppe, 2006 m.
* Khadakas, rež. P. Brosens ir J. Woodworth, 2006 m., Venecijos kino festivalio prizas

**Režisuoti dokumentiniai filmai:**
* Baltojo laiko keleiviai, 1993 m.
* Praėjusio filmo atminimui, 1997 m., su A. Jevdokimovu

## Įvertinimas
* 1999 m. Lietuvos kinematografininkų sąjungos premija.

## Šaltiniai
Kazys Leistrumas

**Kazys Leistrumas** (1924 m. gruodžio 6 d. Ginteniuose, Luokės valsčiuje – 2003 m. gruodžio 12 d. Akademijoje, Kėdainių rajono savivaldybėje) – Lietuvos agronomas selekcininkas, biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
1950 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1956 m. žemės ūkio mokslų kandidatas.

1950-1956 m. dirbo Selekcijos stotyje, 1956-1991 m. – Žemdirbystės institute; 1958-1991 m. Lauko augalų selekcijos ir sėklininkystės skyriaus vedėjas.

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritis – vasarinių miežių, kviečių ir rugių selekcija. Su kitais sukūrė žieminių kviečių veislę „Mūras“ (1958 m.), vasarinių kviečių veislę „Garsas“ (1961 m.), vasarinių miežių veisles „Gintariniai“ (1979 m.), „Auksiniai 3“ (1987 m.), „Aidas“ (1994 m.), „Ūla“ (1995 m.), „Alsa“ (1996 m.), „Aura“ (1999 m.) ir „Luokė“ (2001 m.), žieminių rugių veisles „Rūkai“ (1994 m.) ir „Duoniai“ (1994 m.). Paskelbė apie 30 mokslinių straipsnių.

## Šaltiniai