Herbicidinė karyba

**Herbicidinė karyba**, *herbicidinis karas* () – cheminės karybos variantas, kai siekiant karo tikslų naudoja chemines priemones (herbicidus), kuriomis naikina augaliją. Tokios veiklos tikslai:
* sunaikinti žemės ūkio kultūras priešininko teritorijoje,
* sunaikinti augaliją, kuria priešininkas naudojasi (paprastai kaip priedanga ar maskuotei).
Nuo 1978 m. herbicidinės karybos veiksmai uždrausti Aplinkos modifikavimo sutartimi (), kuri draudžia „bet kokius metodus, kurie keičia Žemės biotos sudėtį ar struktūrą“.

## Istorija
Šių dienų herbicidinė karyba kilo iš augalų augimo reguliatorių karinių tyrimų. Tai šiuolaikinis išdegintos žemės taktikos, kurią kariuomenės naudoja nuo gilios senovės tam, kad palikti priešininką be maisto, pašarų ir priedangos, technologiškai patobulintas variantas.

Tirti karinius herbicidus ėmė 1940 m. Anglijoje. 1944 m. į tokiais tyrimais užsiėmė ir JAV. Nors herbicidai yra cheminės medžiagos, dėl jų veikimo per augimo reguliavimo mechanizmus, juos dažnai laiko biologinės karybos priemonėmis. Iki Antrojo pasaulinio karo pabaigos ieškant fitotoksinių savybių buvo ištirta virš 1000 cheminių junginių. Sąjungininkai planavo herbicidais naikinti Ašies valstybių javus.

1945 m. JAV KOP generolas *Victor E. Betrandias* savo vadui generolui Henriui Arnoldui (*Henry H. Arnold*) pateikė pasiūlymą amonio tiocianatu naikinti ryžių pasėlius Japonijoje. Tai buvo vienas iš siūlytų būdų priversti Japoniją badauti. Buvo manoma, kad amonio tiocianatas nebus priskirtas prie cheminės karybos priemonių, nes jis menkai nuodingas žmonėms. Bet, jei JAV būtų pradėjusi cheminį karą prieš Japoniją, ipritas būtų buvęs dar efektyvesnis ryžių pasėlių žudikas.
Planas buvo atmestas kaip taktiškai netinkamas.

### Malaja
Kare pirmieji herbicidus panaudojo britai. Tai buvo 1951 m., Malajos karo metu, kai britai purškė 2,4,5,-trichlorfenoksiacto rūgštį (kitaip dar *2,4,5-T*), kuri šiaip naudojama kovai su kaučiukmedžio kenkėjais. 30 m. vėliau paviešinti dokumentai parodė, kad britų Malajoje naudotas „Trioxone“ buvo praktiškai identiškas oranžiniam agentui, kurį vėliau JAV kariuomenė naudojo Vietname. Trioksoną naudojo džiunglėms palei takus retinti, kad būtų sunkiau surengti pasalas, taip pat vietinių gyventojų žemės ūkio kultūras.
Pvz., 1952 m. vasarą 500 ha plotą nupurškė 90000 litrų trioksono naudodami priešgaisrinius siurblius. Britų kariškiams paaiškėjo, kad džiunglėse sunku naudoti techninė įrangą ir kartu dėvėti visą apsauginį kostiumą. Buvo manoma, kad maisto šaltinių naikinimas yra efektyvus ginklas prieš sukilėlius, todėl „banditų pasėlius“ purškė iš lėktuvų. Vėliau buvo nutarta, kad prieš pasėlius nukreipti veiksmai neefektyvūs ir prieštarauja kitiems karo tikslams.

D.Britanijos vyriausybėje vykusios diskusijos sukosi apie aštrų klausimą, ar herbicidinė karyba pažeidžia 1925 m. Ženevos protokolą, kuris gana bendrais apibrėžimais draudė cheminę karybą. D. Britanija siekė išvengti kaltinimų, panašių į kaltinimus, kad JAV Korėjos karo metu naudojo biologinį ginklą. Britų vyriausybė nutarė, kad lengviausias būdas išvengti to buvo neigti, kad Malajoje vyksta karas. Jie paskelbė, kad sukilimas buvo vidaus saugumo klausimas, todėl herbicidų naudojimas buvo policinė priemonė kaip ir CS dujų panaudojimas riaušių malšinime.

## Nuorodos