Rūsiai

**Rūsiai** (arba ***Raušiai***, , nuo 1945 m. , nuo 1946 m. ***Svetlogorskas***, ) – kurortinis miestas Rusijoje, Kaliningrado srities vakarinėje dalyje, Sambijos pusiasalio šiaurėje, 38 km į šiaurės vakarus nuo Kaliningrado, Svetlogorsko rajone, nuo 2007 m. lapkričio 27 d. Svetlogorsko miesto gyvenvietės centras. Geležinkelio stotis, klimato ir purvo kurortas.

## Istorija

Sembos pusiasalis paminėtas kronikose 1073 m. kaip sembų genčių gyvenama vieta. 1904 m. į pietvakarius nuo Rūsių rastas Georgensvaldės pilkapynas. Sembos žemės kaimo pavadinimas *Rūsjai, Roūšai* prūsiškos kilmės. 1258 m. paminėta vietovė *Ruze moter*, kurioje buvo laidojami mirusieji. XIII a. atsibastę kryžiuočiai vietovę iš pradžių vadino Rauše-moter, o nuo XIV a. dėl panašumo į vokiečių k. *rauschen – ošti, šlamėti*, pradėjo vadinti Raušenu. Kiti pavadinimai: *Rūsiai, Raušiai, Rūšiai*. Ordino broliai užtvenkė Katinupį ir pastatė vandens malūną, didžiausią malūną visame pusiasalyje. Tai paskatino žemės ūkio plėtrą.

XIX a. pradžioje Europoje paplitus poilsinėms kelionėms, gyvenvietė, išsidėsčiusi greta aukštos kopos ant jūros kranto, tapo populiariu kurortu. Ypač patrauklia vieta tapo malūno tvenkinys, ant kurio kranto atsirado karčiama, pradėti statyti vasarnamiai ir viešbučiai. Oficialiai Rūsių kurortas atidarytas 1820 m. birželio 24 d. 1840 m. po savo karūnavimo miestelyje ilsėjosi Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas IV, kurį pakerėjo apylinkės. Jo pavedimu buvo pradėta apželdinti kopa, sutvirtinta jūros pakrantė, įrengti nusileidimo prie jūros laiptai.

1900 m. nutiestas geležinkelis iš Karaliaučiaus iki Rūsių dvaro, 1906 m. jis pratęstas iki kopos, o tai dar paskatino turizmą. Netrukus Rūsiuose buvo pastatytas hipodromas, suteikęs dar vieną galimybę kurortui plėstis. 1908 m. pastatytas jūros tiltas poilsiautojų pasivaikščiojimui. Prie jo vedė keli serpantinai. 1912 m. pastatytas keltuvas, palengvinęs poilsiautojams kelią ant 40 m aukščio jūros kranto.

Pirmojo pasaulinio karo metais Rūsiai tapo kariuomenės gydykla. Pasibaigus karui pastatyta elektros stotis ir kanalizacija. Apie kurorto reikšmę pasako ir toks faktas, kad ant jūros kranto buvo įrengta 3000 uždaromų individualių persirengimo kabinų, veikė 20 viešbučių, pensionų su restoranais ir kavinėmis.

1945 m. Rūsiai užimti be mūšio, todėl nenukentėjo. 1946 m. rugsėjo 7 d. TSRS Aukščiausiosios Tarybos prezidiumo įsaku miestas pavadintas Svetlogorsku. Po karo miestas tapo aukštų TSRS karinių veikėjų poilsio zona.

## Vaikų darželio žūtis

1972 m. gegužės 16 d. 12 val 30 min. ant elitiniu laikomo vaikų darželio nukrito Karinių jūrų pajėgų Baltijos laivyno lėktuvas An-24. Žuvo 34 žmonės: 23 vaikai, 2 darželio auklėtojos, 1 virėja ir 8 įgulos nariai.

Pakilęs iš Chrabrovo oro uosto, lėktuvas turėjo, skrisdamas 500 m aukštyje ir tikrindamas radijo aparatūrą, nuskristi iki Bruzdavos rago, tačiau netrukus pateko į rūką ir lakūnai neteko orientacijos. Lėktuvas, skrisdamas per žemai ir ne išilgai stataus aukšto kranto, o link jo, sparnu užkliudė pušį, neteko sparno dalies ir, nuskridęs dar 200 m, nukrito ant vaikų darželio pastato. Kaip tik tuo metu vaikai buvo grįžę iš pasivaikščiojimo ir sėdo pietauti. Iš visų, buvusių darželio patalpose, gyvos liko tik dvi moterys.

Pagal tuometinę tvarką jau po 9 val. iš tragedijos vietos buvo pašalintos lėktuvo liekanos, pastato griuvėsiai, surasti ir išvežti žuvusiųjų kūnai, o gegužės 17 d. rytą buvusio darželio vietoje jau buvo pasodintas mažas skveras. Nors TSRS spaudoje nepasirodė nei viena žinutė, apie tragediją dar tą pačią dieną pranešė „Amerikos balsas“. Nors laidotuvių dieną buvo uždarytas automobilių ir traukinių eismas link Svetlogorsko, laidotuvėse dalyvavo daugiau kaip 10 000 žmonių.

Tragedijos tyrimą atlikusi komisija tragedijos priežastimi įvardijo „nepakankamą pasirengimą ir vadovavimą skrydžiui“ ir net neiškėlė baudžiamosios bylos. Tačiau netrukus ypač slaptu gynybos ministro Andrejaus Grečkos įsakymu iš pareigų buvo atleista 40 kariškių. Pagal neoficialią versiją techninė komisija nustatė, jog lėktuvo aukštimatis nors rodė 150 m virš jūros lygio, iš tiesų tebuvo ne daugiau kaip 85 m. Netrukus po tragedijos Svetlogorske visi aukštimačiai buvo pakeisti.

Tik 1992 m. apie Svetlogorsko vaikų darželio žūtį prabilta viešai. 1994 m. suaukotomis lėšomis darželio vietoje pastatyta Dievo Motinos ikonos šventykla.

## Gyventojai

## Administracija

1723–1818 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos departamento, 1818–1871 m. Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Žuvininkų apskrities, nuo 1939 m. kovo 27 d. Sembos apskrities dvaras. 1946 m. balandžio 7 d. – rugsėjo 6 d. Kranco rajono kaimas, 1947 m. birželio 17 d. – 2007 m. lapkričio 27 d. Svetlogorsko miesto apygardos (*Светлогорский городской округ*) miestas.

|}

Miesto savivaldos teises kurortas gavo 1920 m. 1946–2007 m. srities reikšmės Svetlogorsko miesto apygardos centras. Savivaldybės teritorija buvo 32,5 km², iš jų 698 ha užėmė miškai. 2002 m. surašymo duomenimis savivaldybėje gyveno 15 000 gyventojų. Savivaldybės teritorijoje buvo šios gyvenvietės:

## Ekonomika

Savivaldybės ekonominis pagrindas – sanatorinio kurortinio gydymo ir turizmo bei rekreacijos kompleksai. Dešimtyse sanatorijų, poilsio namų, viešbučių, turistinių bazių, kempingų ir vaikų poilsio stovyklų kasmet apsilanko šimtai tūkstančių poilsiautojų. Geras susisiekimas su Kaliningradu – yra geležinkelis ir automobilinis kelias, netoli iki Chrabrovo oro uosto bei Pionersko jūrų uosto, atviro turistiniams ir pramoginiams laivams.

Kurorte dažnai poilsiaudavo komiškos operos „Vindzoro šmaikštuolės“ autorius Otas Nikolajis, Vilhelmas Humboltas, Tomas Manas ir Katė Kolvic.

Savivaldybėje 135 pastatai pripažinti architektūros paminklais. Svarbiausi – 1907 m. pastatyta liuteronų bažnyčia, kurioje nuo 1992 m. veikia pravoslavų Serafimo Saroviečio cerkvė, 1900–1908 m. pastatytas purvo gydyklos bokštas su apžvalgos aikštele, medinis medžiotojų namelis, Otradnoje gyvenvietėje – garsaus vokiečių skulptoriaus Hermano Bracherto namas – muziejus. Jo darbų yra ir Svetlogorske.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
* Miesto istorija 
* Grasilda Blažiene: Hydronymia Europaea, Sonderband II, Die baltischen Ortsnamen. Wolfgang Schmid Hrsg., Steiner Verlag Stuttgart 2000.
* G. Gerullis: Die altpreußischen Ortsnamen. Berlin, Leipzig 1922.
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.