Lietuvių žygis į Haličą-Voluinę (1244)

**Lietuvių žygis į Haličą ir Voluinę** – 1244 m. Lietuvos surengtas žygis į Haličo-Voluinės kunigaikštystę, pasibaigęs Lietuvos pajėgų sutriuškinimu. Kai kuriuose šaltiniuose keliama versija, kad žygis galėjo įvykti ir 1243 m. pabaigoje, kitur – kad 1246 m.

Karinė operacija aprašyta Voluinės metraštyje. Lietuvių pajėgoms vadovavo vienas Mindaugo rėmėjų, 1219 m. Lietuvos sutarties su Voluine signatarų Upytės kunigaikštis Aišnas (Vaišna) Ruškaitis. Rusėnų pajėgoms – broliai Voluinės Vladimiro kunigaikštis Danielius Haličietis ir Lucko kunigaikštis Vasilko Romanovičius. Šaltiniuose nenurodomi abiejų pusių pajėgų dydžiai ar tikslūs nuostoliai. E. Gudavičiaus teigimu žygis buvo Mindaugo ir Danieliaus Haličiečio kovos dėl Juodosios Rusios dalis. 

Lietuvos pajėgos įsiveržė giliai į Rusios žemes, pasiekė Peresopnicą (Voluinės kunigaikštystė). Lietuvos pajėgos nusiaubė Voluinės žemę. Grįžtant jos pateko į iš Vladimiro atžygiavusių kunigaikščių Danieliaus ir Vasilko prie Pinsko (dab. Baltarusija) surengtą pasalą. 

Metraštyje kampanijos įvykiai aprašomi taip: *В тое ж[е] лѣто прійдошаac литва и воеваша ѡко|ло прійдошаac литва и воеваша ѡко|ло Пересъпнициa, Айшвноb Рүшковичъ. Данилови же | и Василкү ехаста в[ъ]g Пинскъ и пред[ъ]вариста его, | дон[ь]деже приходъ его бысть. Ѡнымъ же и|дүщимъm по полю пинскомү, изыйдоста на | ни з града. Поганым[ъ] же ѡднако гордост[ь] имѣю|щим[ъ] во с[ь]рд[ь]ци своемъ, погнаша и, ѡнымъw же не | стерпѣвшимъ, побегоша, бежүщим[ъ] же имъ, па|дахү ис коней. Васил[ь]ко же приведе превыша | града къ братү же, всѣ же вои его избити бы|ша. Самомүe же Рүшковичү в малѣ оутекшү. | И бысть радост[ь] велика во градѣ Пин[ь]ск ѡ | побѣдѣ Данила и Василка, весь бо плѣнь | ѡт[ъ]ѧста, Б[о]гүn помогшимъ.*/

*Tais pačiais metais atėjo lietuviai ir kariavo aplink Peresopnicą, vadovaujant Ašvinui Ruškaičiui. O Danielius ir Vasilkas nuvyko į Pinską ir užbėgo [lietuviams] už akių, kol šie dar tik artinosi. Kai [lietuviai] ėjo per Pinsko laukus, išėjo [kariai] iš miesto jų pasitikti. Tačiau pagonys, turėdami puikybę savo širdyse, vijosi [juos], bet [šie] neatlaikė [spaudimo] ir pradėjo bėgti; bėgdami jie krito nuo žirgų. Vasilkas tada atvedė [juos] prie paties miesto. Jo brolis [žuvo], visi jo kariai buvo išžudyti. Pats Ruškaitis vos gyvas pabėgo. Ir buvo didelė džiaugsmo šventė Pinsko mieste dėl Danieliaus ir Vasilko pergalės, nes visas grobis [ir belaisviai] buvo atgauti su Dievo pagalba.* 

Mūšyje Lietuvos pajėgos buvo sumuštos, tačiau jų vadui Aišnui Ruškui pavyko išsigelbėti. Nepaisant to, jau kitais metais Ilgvinio ir, greičiausiai, Aišnio vadovaujami lietuviai vėl įsiveržė į Rusią, Melnicos apylinkėse paėmė didelį grobį, tačiau prie Pinsko juos vėl pasivijo Danieliaus pajėgos ir atėmė grobį. 

## Išnašos

## Literatūra

* Галицко-Волынская летопись. С. 248.
* *Грушевский М. С.* Хронологія подій Галицько-Волинському літописі. Т. 41.. — Львів, 1901. 
* Evaldas, Gudavičius, Vaišna Ruškatis, Visuotinė lietuvių enciklopedija. *Котляр Н. Ф.* Формирование территории и возникновение городов Галицко-Волынской Руси. / отв. ред. Ф. П. Шевченко. — М.: изд-во «Наукова думка», 1985.
* Kronice halicko-wołyńskiej (Kronice Romanowiczów). Polska akademia umiejętnošci, Krakow-Warszawa, 2017
* Oтражение набега литовских войск на Галицко-Волынское княжество , Военные конфликты, кампании и боевые действия русских войск 860–1914 гг., Runivers.ru – Россия в подлиннике.
* Пашуто, Владимир Терентьевич. Образование Литовского государства. Москва: АН СССР, 1959. 
* Полное собрание русских летописей, Том первый. I. II. Лаврентиевская и Троицкая летописи