Sanskrito drama

**Sanskrito drama** – klasikinė senovės Indijos drama, kurta sanskrito kalba.

## Istorija

Užuominų apie dramą Indijoje galima rasti nuo I a. (minima Patandžalio *Mahābhāṣya*). Visgi klasikinė sanskrito drama pirmąsyk plačiai aprašoma ir teoretizuojama Bharatos „Natjašastroje“ (susirutuliojo ~IV a.). Jokių konkrečių dramų iki šio laikotarpio nėra žinoma. Be „Natjašatros“ žinoma dar keletas dramaturgijos traktatų: Dhanandžajos *[[Dašarūpaka|Daśarūpaka]]* (X a.), Sagaranandino *Nāṭakalakṣaṇaratnakośa* (XI a.), Ramačandros ir Gunačandros *Nāṭyadarpaṇa* (XII a.), Šaradatanajos *Bhāvaprakāśa* (XII–XIII a.), Šingabhūpalos *Rasārṇavasudhākara* (XIV a.), Rūpagosvamio *Nāṭakacandrikā* (XVI a.). Tiesa, nors dramaturgijos traktatų parašyta gerokai po XII a., bet pati sanskrito drama tuo laiku šiaurės Indijoje dėl musulmonų įtakos nunyko ir buvo nagrinėjama kaip literatūros, o ne teatro šaka.

## Žanrai

Išskiriama 10 pagrindinių žanrų (*rūpaka*):
* istorinė drama (*nāṭaka*) – kūrinys, pasakojantis apie plačiai žinomas praeities asmenybes. Dramos pabaigoje herojus turi pasiekti tikslą, susijusį su pareigos (*[[dharma]]*), meilės (*kāma*) arba gerovės (*artha*) sfera. Tai populiariausias sanskrito dramos žanras.
* išgalvota drama (*prakaraṇa*) – šios dramos veikėjus ir siužetą išgalvoja autorius, bet stiliumi ji artima *nāṭaka* žanrui. Pagrindinis išgalvotos dramos herojus yra brahmanas, ministras arba prekijas, neturi dieviškų savybių kaip *nāṭaka* pagr. veikėjas.
* satyrinis monologas (*bhāṇa*) – išgalvoto siužeto kūrinys, kuriame veikia sąvadautojas (viṭa), išsilavinęs miestietis (pīṭhamarda), kurtizanės.
* nesantaikos drama (*vyāyoga*) – kūrinio esminis motyvas – nesantaika, ginčas. Pagrindinis herojus – karališkos kilmės išminčius. Veikia gerai žinomi veikėjai.
* jungiančioji drama (*samavakāra*) – drama, kurią sudaro keli nesusiję siužetai, vėliau susijungiantys į vieną. Būdingi karo, veiksmo, galios elementai. Veikėjai – dievai, demonai, pusdieviai, antgamtiškos būtybės.
* kovinė drama (*ḍima*) – šio pobūdžio dramoje vyrauja įsiūčio emocija ir 16 nuožmių veikėjų (visi priklausantys tamsos pasauliui – ypač rakšasai, jakšai, pišačai). Kovinės dramos siužetui parenkama gerai žinoma istorija.
* persekiojimo drama (*īhāmṛga*) – sukurta, bet mitologija besiremianti drama, kurioje aukštakilmis veikėjas persekioja nepasiekiamą moterį, bet žūva.
* tragedija (*utsṛṣṭāṅka*) – joje veikia tik mirtingieji, veiksmas sukasi apie tuoj mirsiančio žmogaus, jo artimųjų raudas.
* gatvės vaidinimas (*vīthī*) – vienaveiksmis vaidinimas, vaizduojantis gerai žinomo kūrinio epizodą. Manoma, kad atliktas religinių procesijų metu.
* farsas (*prahasaṇa*) – į satyrinį monologą panaši drama, kurioje veikia komiški veikėjai.

## Siužetas

Pagrindine spektaklio struktūros dalimi laikomas veiksmas (*aṅka*). Tačiau veiksmo eigoje vaizduojamos tik tos siužeto situacijos, kuriose glūdi estetinė emocija (*[[rasa (estetika)|rasa]]*). Kiti įvykiai – įžanginiai, šalutiniai, ilgalaikiai arba mažiau įdomūs, taip pat tie, kurių tradiciškai neleidžiama pavaizduoti scenoje, bet kurie reikalingi jungiant skirtingus dramos epizodus – pagarsinami įterptinėse scenose. Dramos veiksmas plėtojamas intermedijų (*arthopakṣepaka*) pagalba. Skiriamos 5 intermedijos:

* Aiškinamoji scena (*viṣkambha* arba *viṣkambhaka*) – supažindina žiūrovus su tais pasakojimo epizodais, kurie leidžia susieja jau įvykusius įvykius su įvyksiančiais, ir padeda išlaikyti pasakojimo nuoseklumą. Tai monologas arba kelių veikėjų pokalbis sanskritu.
* Įžanginė scena (*praveśaka*) – joje veikia antraeiliai veikėjai, kalbantys prakritais. Ja pristatomas metų arba paros laiką, kuriuo vyksta veiksmas, veiksmų motyvai, užslėptą kokio nors reikšmingo veiksmo motyvą, įgalina suvokti pagrindinę temą.
* Pranešimas (*cūlikā*) – skelbiamas anapus scenos, iš už uždangos. Skirta dramatiškiems epizodams, tai svarbių veikėjų kalbos, sukeliančios laukimo, įtampos pojūtį.
* Jungiančioji scena (*aṅkāvatāra*) – skirta pranešti sekančio veiksmo temą ir jos turinį.
* Pristatymo scena (*aṅkāsya* arba *aṅkamukha*) – skirta glaustai pranešti apie viso spektaklio arba veiksmo temą.
* Dar gali būti įvestas papildomas veiksmas (*garbhāṅka*) – tai nedidelis vaidinimas, įterpiamas prieš spektaklio veiksmo kulminaciją ir leidžia įvesti į pasakojimą stebuklinį elementą.

Siužetas vystomas scenoje vaidinant, kad dalis veikėjų teksto negirdi: *svagatam* arba *ātmagatam* (monologas, perteikiantis veikėjo jausmus, užmačias, abejones), *apavāritam* (dialogas, kurio kiti veikėjai negirdi), *janāntikam* (pokalbis, kurio negirdi vienas ar keli veikėjai), *karṇe evam evam* (pašnabždėjimas į ausį, kurio negirdi žiūrovai).

## Drama

Žymiausi kūrėjai ir jų kūriniai:
* Šudraka (III a.?): *Mṛcchakatika*
* Bhasa (V a.): *Madhyama Vyāyoga*, *Ūrubhaṅga*, *Svapnavāsavadatta*, *Pratijñāyaugandharāyaṇa*, *Daridracārudatta* ir kt.
* Kalidasa (III–IV a.): *[[Abhijñānaśākuntalam]]*, *Vikramōrvaśīyam*, *Mālavikāgnimitram*
* Dandinas (VI–VII a.)
* Harša (VII a.): *Nagananda*, *Priyadarsika*, *Ratnavali*