open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Štandartenfiureris

**Štandartenfiureris** () – SA ir SS karinis laipsnis, atitinkąs armijos pulkininką. Galutinai susiformavusioje SS laipsnių sistemoje sekantis vyresnis laipsnis buvo oberfiureris, o jaunesnis – oberšturmbanfiureris.

Štandartenfiurerio atskyrio ženklai buvo du vienodi apykaklės antsiuvai su vienu ąžuolo lapu. Štandartenfiurerio laipsnis yra žemiausias SA ir SS laipsnis, kurio rango atskyrio ženklai būdavo ant abiejų antsiuvų. Nuo 1938 m. naujosios SS uniformos turėjo ne tik apykaklės antsiuvus su štandartenfiurerio atskyrio antsiuvais, bet ir armijos pulkininko antpečius.

## Laipsnio istorija
1925 m. įvestas štandartenfiurerio titulas, kuris 1928 m. tapo vienu pirmųjų SA karinių laipsnių. Jį gavo SA ir SS karininkai, vadovavę teritoriniams SS daliniams, vadintiems *SS štandartais* (). Paprastai štandartas jungdavo vieno didelio ar dviejų-trijų mažesnių miestų SS narius. Štandartą sudarydavo trys šturmbanai (), vienas atsarginis šturmbanas (kurį sudarydavo 35-45 metų amžiaus esesininkai) ir orkestras (). Žmonių skaičius štandarte siekdavo 3500.

1929 m. štandartenfiurerio laipsnis buvo padalintas į du laipsnius – *Standartenführer (I)* ir *Standartenführer (II)*. Šio dalinimo atsisakyta 1930 m., kai SA ir SS laipsnių sistemos buvo išplėstos ir karinių laipsnių lygių padaugėjo. Štandartenfiurerio laipsnis liko vienas.

1933 m., kai Vokietijoje į valdžią pateko A. Hitleris, štandartenfiurerio laipsnis tapo aukščiausiu vyresniojo karininko laipsniu, už kurį viena pakopa aukštesnis oberfiurerio laipsnis jau buvo priskiriamas prie SS ir SA generolų laipsnių. Antrojo pasaulinio karo metais štandartenfiureris buvo plačiai naudojamas laipsnis.

## Garsūs štandartenfiureriai

File:Bundesarchiv Bild 101III-Alber-096-09, Helmut Knochen.jpg|Helmutas Knochenas (*Helmut Knochen*), buvęs SD vadas Paryžiuje
File:Bundesarchiv Bild 101III-Cantzler-042-16, Max Simon.jpg|Maksas Simonas (*Max Simon*), tada dar štandartenfiureris


TSRS ir dabartinės Rusijos kultūroje gerai žinomas *[[štandartenfiureris Štirlicas]]* (*Standartenführer Stirlitz*) – J. Semionovo romanų serijos herojus, TSRS žvalgas. Vėliau šis herojus tapo gausių anekdotų herojumi.
Evaldas Nekrašas

**Evaldas Nekrašas** (1945 m. gegužės 29 d. Ukmergėje – 2023 m. rugsėjo 19 d. Vilniuje) – Lietuvos filosofas, politologas.

## Biografija
Mokėsi Ukmergės 2-ojoje vidurinėje mokykloje. 1962–1967 m. studijavo Vilniaus universiteto (VU) Matematikos fakultete. Nuo 1967 m. dėsto VU, nuo 1986 m. profesorius. 1984 m. filosofijos mokslų daktaras.

Dirbo Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute (nuo 2003 m. Tarptautinių santykių katedros vedėjas) ir VU Filosofijos fakultete (1988–2003 m. Filosofijos katedros vedėjas). Dirbo mokslinį darbą ir dėstė Harvardo universitete (JAV) bei keliuose Vakarų ir Rytų Europos universitetuose. Dėstomi kursai: Tarptautinių santykių teorijos, Lietuvos nacionalinio saugumo ir užsienio politika, Politinė filosofija, Pozityvistinė filosofija, Pozityvus protas šiuolaikiniame pasaulyje.

1988–2013 m. Lietuvos filosofų draugijos pirmininkas. 1991–1995 m. Lietuvos mokslo tarybos narys. 1992–1993 m. LR Seimo Užsienio reikalų komiteto patarėjas. 1997–1999 m. LR URM konsultantas. 1994–2011 m. Lietuvos mokslų akademijos narys korespondentas, 2011–2020 m. tikrasis narys, nuo 2020 m. narys emeritas.

Penkių knygų ir 120 straipsnių filosofijos istorijos, mokslo filosofijos, politinės filosofijos ir tarptautinės politikos klausimais autorius. Mokslinių interesų sritys: pozityvizmas ir postpozityvizmas, politinė filosofija ir tarptautinė politika, Lietuvos užsienio politika.

## Bibliografija


* Loginis empirizmas ir mokslo metodologija. – Vilnius: Mintis, 1979. – 175 p.
* *Вероятностное знание: становление и развитие логико-эмпирист: программы вероятностной оценки науч. знания*. – Vilnius: Mintis, 1987. – 244 p.
* Filosofijos įvadas: vadovėlis. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1993. – 191 p. – ISBN 5-420-01239-1
* *Legislature and the executive in foreign policy making*. – Vilnius: Bitas, 1994. – 39 p.
* Svarbiausios Lietuvos Respublikos tarptautinės sutartys, 1918–1995 / Vladas Sirutavičius, Evaldas Nekrašas, Raimundas Lopata. – Vilnius: VU leidykla, 1997. – 346 p. – ISBN 9986-19-269-2
* Šiaurės Atlanto erdvė ir Lietuva / Raimundas Lopata, Evaldas Nekrašas, Česlovas Laurinavičius, Ramūnas Vilpišauskas, Vytautas Radžvilas. – Vilnius: Eugrimas, 2001. – 117 p. – ISBN 9955-501-03-0
* Filosofijos įvadas: vadovėlis. – 2-oji laida. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2006. – 293 p. – ISBN 5-420-01543-9
* Pozityvus protas: jo raida ir įtaka modernybei ir postmodernybei. – Vilnius: Vilniaus universiteto leidykla, 2010. – 451 p. – ISBN 978-9955-33-543-6
* Filosofijos įvadas: vadovėlis. – 3-oji laida. – Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos centras, 2012. – 293 p. – ISBN 978-5-420-01712-8
* *The Positive Mind: Its Development and Impact on Modernity and Postmodernity.* – Budapest–New York: CEU Press, 2016. – 365 p. – ISBN 978-963-386-081-6


## Įvertinimas
* 2003 m. ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius 

## Šaltiniai
Klevų piliakalnis

**Klevų piliakalnis** () – piliakalnis šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Seinų valsčiuje, prie Klevų kaimo. 152,5 m virš jūros lygio. Viduramžiais jotvingiai moreninę kalvą, apsuptą Klevo, Klevaičio ir Gulbinio ežerų, ruošė gynybiniams reikalams: šiaurėje nukasė šiaurinį šlaitą, išlygino aikštelę. Visgi gynybinė pilis nebuvo pastatyta, jotvingiai iš šios strateginės vietos dėl nežinomų priežaščių pasitraukė. Klevų piliakalnis archeologų nėra tyrinėtas. 1956 m. prie jo įvyko pirmasis Lenkijos lietuvių saviveiklininkų sąskrydis, vėliau kasmetiniai saviveiklininkų susitikimai vyko Burbiškėse. Šalia eina pėsčiųjų turistinis maršrutas.

## Nuorodos
* Piliakalnis turistiniame žemėlapyje
Platėjos mūšis

**Platėjos mūšis** – paskutinis svarbus sausumos mūšis, įvykęs per Antrąją persų invaziją į Graikiją. Jis įvyko 479 m. pr. m. e. netoli Platėjos miesto Bojotijoje tarp graikų miestų valstybių, tarp kurių buvo Sparta, Atėnai, Korintas ir Megara, bei Kserkso Persų imperijos.

Praėjusiais metais paties Kserkso vadovaujama armija laimėjo Termopilų ir Artemisijaus mūšius, užėmė Tesaliją, Bojotiją, Atiką. Tačiau graikų laivynas netikėtai laimėjo Salamino mūšį ir Peloponesas liko neužkariautas. Kserksas su dauguma armijos atsitraukė, o jo generolas Mardonijus liko susidoroti su likusiais graikais.

479 m. pr. m. e. vasarą graikai surinko didžiulę armiją (to meto standartais) ir išžygiavo iš Peloponeso. Persai atsitraukė į Bojotiją ir prie Platėjos įkūrė stovyklą. Tačiau graikai nesiartino prie persų stovyklos, kur jų raiteliai turėjo pranašumą. Tokia padėtis truko 11 dienų. Bet kai graikai bandė atsitraukti sutrikus tiekimui, jų rikiuotė suiro. Manydamas, kad graikai atsitraukė, Mardonijus liepė juos persekioti, bet šie (t. y. atėniečiai, spartiečiai ir tegėjiečiai) sustojo ir kovėsi, o sunaikinę lengvai ginkluotus persų pėstininkus nužudė Mardonijų.

Dauguma persų buvo užspiesti savo stovykloje ir nužudyti. Sausumos armijos sunaikinimas, taip pat persų laivyno pralaimėjimas Mykalės mūšyje, teigiama, kad tą pačią dieną, užbaigė persų invaziją. Po šių įvykių graikai perėjo į puolimą. Nors Platėjos mūšis buvo lemiama pergalė, nei senovėje nei dabar jis nelaikomas labai svarbiu. Dėmesys tenka Atėnų pergalei Maratono mūšyje ir graikų pralaimėjimui Termopiluose.

## Išnašos
Baina

**Bainà**  (, ) – agromiestelis prie kelio Vidžiai–Delekas–Apsas ir Bainos ežero, 11 km į rytus nuo Vidžių, Breslaujos rajonas, Vitebsko sritis, Baltarusija.

## Istorija

VIII a. – XI a. pilkapynas. Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikais Baina priklausė Vilniaus vaivadijai, Rusijos imperijos valdymo metais – Vilniaus gubernijai, valdant Lenkijai – Vilniaus vaivadijai. 1861–1950 m. Bainos valsčiaus centras. XVIII a. veikė unitų bažnyčia, vėliau paversta stačiatikių cerkve. Katalikams palikta koplyčia, Ikaznės bažnyčios filija, bet ir ji 1865 m. uždaryta. Katalikų bažnyčia veikė 1920–1939 m., tarybų valdžios uždaryta.

## Lietuviai

Prie Bainos ežero nuo seno gyveno nemažai stačiatikių, veikiausiai baltarusių, kurių kaimai buvo įsiterpę į lietuvių gyvenamą teritoriją. Lietuviai gyveno Bainos valsčiaus šiaurinėje dalyje (Zabarninkai, Delekas, Damošiai). Vakaruose lietuvių ir baltarusių riba sutapo su Bainos valsčiaus vakarine riba ir ėjo Drūkšos upe. XIX a. antroje pusėje Bainos valsčiaus lietuviai ėmė baltarusėti. 1890 m. A. Pliaterio duomenimis, lietuviškai kalbėjo dauguma Damošių seniūnijos gyventojų. Per 1921 m. Lenkijos organizuotą gyventojų surašymą dauguma užsirašė lietuviais. 1920–1939 m. kai kuriuose Breslaujos valsčiaus šiaurinės dalies kaimuose, ypač Damošiuose ir Zabarninkuose, veikė lietuvių draugijų skyriai, lietuvių mokyklos ir skaityklos. Lietuvių kalba iki šių dienų išliko kai kuriuose kaimuose apie Zabarninkus, jie priskiriami Apso lietuvių salai.

## Galerija

Bohina. Богіна (1930).jpg|Cerkvės varpinė (1930 m.)
Богіна. Пакроўская царква (01).jpg|Kaimo gatvė
Богіна. Каталіцкая капліца (02).jpg|Katalikų koplyčia
Богіна. Падмуркі кляштара (04).jpg|Buvusio vienuolyno griuvėsiai


## Šaltiniai
Geltonžiedis žirgelis

**Geltonžiedis žirgelis**, kitaip dar *geltonžiedis kordulegastras* (*Cordulegaster boltonii*) – žieduotapilvių žirgelių (*Cordulegastridae*) šeimos žirgelių (*Odonata*) rūšis.

Europoje paplitusi nuo Portugalijos iki Suomijos, rytuose – iki Vakarų Sibiro. Aptinkama Šiaurės Afrikoje palei Viduržemio jūrą. Dažnesnė kalnuose, lygumose paplitusi sporadiškai.

Lietuvoje aptikta tik rytinėje ir pietrytinėje dalyje: anksčiau buvo randama Kauno, Švenčionių, Varėnos ir Vilniaus rajonuose, neseniai rasta Ignalinos ir Zarasų rajonuose. Lietuvoje rūšis saugoma nuo 2000 m.

Stenotopinė, reobiontinė rūšis. Veisimosi buveinės yra nedidelės (dažniausiai 3 – 7 m pločio) sraunios upės smėlėtu, tiesiogiai saulės apšviečiamu ir neprižėlusiu augalų dugnu. Lervos plėšrios, minta daugiausia kitų vabzdžių lervomis, kurių tyko įsiraususios į dugno smėlį. Jų vystymasis trunka 4 – 5 metus. Pirmieji suaugėliai pasirodo gegužės pabaigoje, dauguma išsirita birželio mėnesį ir skraido iki rugpjūčio pradžios. Laikosi netoli upės vagos, medžioja skraidančius vabzdžius virš vandens ar pakrantės augalijos. Patinai saugo savo teritoriją nuo konkurentų. Patelės sekliuose užutėkiuose pakimba prie pat vandens paviršiaus, pilvelio galą įmerkia į vandenį ir pasiekusios dugną sudeda kiaušinius. Dėl ilgai trunkančio lervų vystymosi, kordulegastrų populiacijos labai lėtai atsikuria.
Kšemieniuchos kalnas

: *Apie kitą Jeleniavo valsčiuje esančią kalvą panašiu pavadinimu žr. [[Kšemianuchos kalnas]]*.
**Kšemieniuchos kalnas** () – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Suvalkų apskrities Jeleniavo valsčiuje, prie Živa Voda kaimo. Pavadinimas (seniau vadinta ir **Kšemienka**) sietinas su titnagu (), kuris buvo randamas kalne. 289 m virš jūros lygio, tai antra pagal aukštį (pirmoji - Ravelių kalnas) Suvalkijos kalva. Nuo turinčio dvi viršūnes kalno geru oru matosi Juodosios Ančios slėnis, Akmenio ežeras ir Suvalkų miestas.

Pirmojo pasaulinio karo metais ant Kšemieniuchos kalno vyko mūšiai tarp Vokietijos ir Rusijos kariuomenių, apie tai byloja išlikę apkasai. Viršūnėje tarpukariu stovėjo medinis kryžius, gerai matomas apylinkėje. 1950 m. buvo pastatyta koplyčia, pritraukdavosi nemažai lankytojų. 1999 m. ji buvo išardyta ir pastatyta nauja.  

## Šaltiniai
* Živa Voda kaimo internetinė svetainė (lenk.) 
* Kšemieniuchos kalnas (lenk.) 

## Nuorodos
* Kalnas Suvalkijos turistiniame žemėlapyje  
* Vaizdas iš kosmoso
Žaliasis laumžirgis

**Žaliasis laumžirgis** (*Aeshna viridis*) – laumžirgių (*Aeshnidae*) šeimos žirgelių (*Odonata*) rūšis.

## Paplitimas

Rūšis paplitusi vakarų palearktikos borealinėje ir vidutinio klimato juostoje. Rytuose paplitusi iki Altajaus kalnų. Vakarų Europoje reta rūšis, gausesnė Rytų Europoje, Karpatuose, Rusijoje. Tikriausiai paplitusi didesnėje Lietuvos dalyje, tačiau negausiai. Anksčiau buvo rasta Alytaus, Biržų, Vilniaus rajonuose ir Kuršių nerijoje, neseniai aptikta Ignalinos, Kauno, Plungės ir Telšių rajonuose, Pagėgių savivaldybėje. Lietuvoje rūšis saugoma nuo 2003 m. Įrašyta į Berno konvencijos II ir Buveinių direktyvos IV priedus.

## Gyvenimo būdas

Jų lervos aptinkamos nerūgščiuose, santykinai švariuose vandens telkiniuose, dažniausiai alijošinių aštrių (*Stratiotes aloides*) lapų rozetėse. Patelės paprastai deda kiaušinius ant pusiau į vandenį panirusių šio augalo lapų, kartais ir ant šiurpių (*Sparganium*) ar švendrų (*Typha*) lapų. Kiaušiniai žiemoja, lervos išsirita pavasarį. Jos plėšrios, minta vandens bestuburiais, žuvų mailiumi, buožgalviais. Subręsta antraisiais arba trečiaisiais vystymosi metais. Suaugėliai išsirita birželio pabaigoje – liepos mėnesį ir skraido iki rudens. Jie paprastai laikosi pelkėse ir pievose netoli nuo veisimosi vietų. Plėšrūs, minta ore medžiodami skraidančius vabzdžius. Pakitus veisimosi buveinei, nukonkuruojami kitų laumžirgių rūšių.

## Populiacija

Tinkamose veistis vietose telkiniuose gali būt gana gausios populiacijos. Nevėžio senvagėje, netoli Babtų (Kauno r.), suaugėlių ritimosi metu išnarų tankumas siekė 1 – 4 ind./m². Suaugėliai paprastai aptinkami pavieniui, tačiau tinkamose buveinėse gali būti gausūs: Nemuno deltoje buvo stebima apie 30 vienu metu skraidančių individų.

## Ekologija

Grėsmę rūšiai kelia: vandens telkinių tarša, jų eutrofikacija, žuvų įveisimas juose, augalijos šalinimas, valymas ar gilinimas rengiantis poilsiavietes ir kitoks buveinių keitimas. Norint apsaugoti būtina išsaugoti buveines, arti veisimosi vietų nenaudoti cheminių medžiagų, ypač fosforo trąšų ir pesticidų.

## Šaltiniai

* Stanionytė A., 1988 Dragon-flies (Odonata) in the protected territories of the Lithuania SSR. – Acta entomologica Lituanica, 9: 20 – 26.
* Stanionytė A., 1993: The check-list of dragon-flies (Odonata) of Lithuania. – New and rare for Lithuania insect species. Records and descriptions of 1993, 50 -60.
Pranciškus I

**Pranciškus I** (; 1494 m. rugsėjo 12 d. Konjake – 1547 m. kovo 31 d.) – Prancūzijos karalius, nuo 1515 m. iki pat savo mirties.

## Biografija

Kilęs iš Valua dinastijos. Absoliutizmo šalininkas. 1532 m. prijungė Bretanę. Įtvirtino karaliaus tarybos valdžią, apribojo parlamento teises, didino mokesčius. 1516 m. su popiežiumi Leonu X sudarė kompromisinį Bolonijos konkordatą. 1535 ir 1540 m. ediktais įsakė persekioti evangelikus reformatus, 1539 m. Viler Kotrė ediktu uždraustė pameistrių sąjungas ir streikus. 1545 m. valdensų sektos žudynių organizatorius. 1536 ar 1535 m. sudarė sutartį su Osmanų imperija Prancūzijai naudingą sutartį („kapituliacijas“). 1530 m. įsteigė pasaulietišką universitetą – Karališkųjų lektorių kolegiją (nuo XVIII a. Prancūzijos kolegija). Pastatė Šamboro pilį. Persekiojo radikaliųjų minčių reiškėjus.

## Santuokos ir vaikai

* 1-ji žmona: (nuo 1514 metų gegužės 18 d.) **[[Klaudija Prancūzė]]** (1499 spalio 13 – 1524 liepos 20), vyresnioji duktė Liudviko XII ir Anos Bretonės vyresnioji duktė. Ji pagimdė jam septynis vaikus:
** **Luiza** (1515–1518);
** **Šarlotė** (1516–1524);
** **Pranciškus II** (1518–1536), Prancūzijos dofinas, Bretanės hercogas;
** **[[Henrikas II|Henrikas]]** (1519–1559), Prancūzijos karalius Henrikas II;
** **Madlen Prancūzė** (1520–1537), ištekėjo už Škotijos karaliaus Jokūbo V;
** **Karolis** (1522–1545), Orleano hercogas;
** **Margarita Prancūzė** (1523–1574), ištekėjo už Savojos hercogo Emanuelio Filiberto.
* 2-ji žmona: (nuo 1530 metų rugpjūčio 7 d.) **Eleonora Austrė** (1498 lapkričio 15 – 1558 vasario 18), Burgundijos hercogo Pilypo I ir Kastilijos karalienės Joanos I vyresnioji duktė. Toje santuokoje vaikų nebuvo.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Oberfiureris

**Oberfiureris** ( 'vyresnysis vadas') – SA ir SS karinis laipsnis, atitinkąs kitų valstybių vyresnįjį pulkininką ar brigados generolą (Vokietijos armijoje šio lygio laipsnio nebuvo). Galutinai susiformavusioje SS laipsnių sistemoje sekantis vyresnis laipsnis buvo brigadefiureris, o jaunesnis – štandartenfiureris.

## Laipsnio istorija
Oberfiurerio titulas atsirado SA organizacijoje 1921 m. Tuomet oberfiureriai buvo NSDAP nariai, vadovavę geografinio regiono SA grupėms. 1921–1925 m. oberfiureris buvo pareigos, o 1926 m. tapo kariniu laipsniu.

1925 m. oberfiureris tapo SS organizacijos kariniu laipsniu, jį gaudavo karininkai, vadovavę SS apskritims ().

1930 m. SS buvo reorganizuota, buvo sukurtos SS grupės () ir SS brigados (), oberfiureriai pasidarė pavaldūs brigadefiureriams.

1932 m. oberfiureriais tapo SS administracinių vienetų *abšnitų* () vadovai. Abšnitai vadinti pagal teritorijas, kuriose buvo. Jie buvo artimi įgulos (ne brigados ar divizijos) savokai. Abšnito sudėtyje būdavo trys štandartai ( ir keletas specialių padalinių (automobilių, pionierių, medicinos ir kt.).

1932 m. oberfiureris buvo laikomas žemiausiu SA ir SS generolų rangu, maždaug atitinkančiu kitų šalių brigados generolą. oberfiurerių atskyrio ženklai buvo apykaklių antsiuvai su dviem ąžuolo lapais, generolo antpečiai ir generoliški milinių atvartai.

1938 m. SS oberfiurerio statusas ėmė keistis, kai imta formuoti *SS-Verfügungstruppe*, kuri vėliau tapo SS kariuomene (). Kadangi brigadefiureris buvo prilygintas generolui majorui, o štandartenfiureris – pulkininkui, oberfiurerio laipsnis liko be atitikmens. Jį imta laikyti vyresniuoju pulkininku. Taip oberfiurerio lygis liko tarpinis, neapibrėžtas – vienur jį laiko brigados generolo atitikmeniu, kitur – vyresniojo pulkininko atitikmeniu.

SS kariuomenėje ir SS policijoje oberfiureriai su uniforma nešiojo pulkininko antpečius kaip ir štandartenfiureriai, tačiau jie buvo aukštesnio laipsnio negu pulkininkai.

## Žinomiausi oberfiureriai
* Emilis Mauricė (*Emil Maurice*) – SS įkūrėjas 1925 m.
* Julianas Šerneris (*Julian Scherner*), – Krokuvos SS ir policijos vadovas. Pavaizduotas filme „Šindlerio sąrašas“.
* Oskaras Dirlevangeris (*Oskar Dirlewanger*) – SS šturmo brigados „Dirlewanger“, pagarsėjusios itin žiauriu elgesiu, vadas
* Erhardas Kriogeris (*Erhard Kroeger*) – gimęs Latvijoje. Organizavo ~60 tūkst. vokiečių repatrijavimą iš Latvijos ir Estijos.


File:Bundesarchiv Bild 146-1980-073-19A, Emil Maurice.jpg|Emilis Mauricė (*Emil Maurice*), SS įkūrėjas, SS narys Nr.2.
File:Bundesarchiv Bild 183-S73495, Oskar Dirlewanger.jpg|Oskaras Dirlevangeris (*Oskar Dirlewanger*)
File:KroegerErhard01.jpg|Erhardas Kriogeris (*Erhard Kroeger*)
Astryna

**Astrynà**  (; arba ***Ostryna***, ) – miesto tipo gyvenvietė vakarų Baltarusijoje, Gardino srityje, 47 km į rytus nuo Gardino, prie Astrynos upės. Apylinkės centras.

## Istorija

Astryna buvo LDK Vilniaus vaivadijos Lydos apskrities (pavieto) seniūnijos centras. 1508 m. seniūnu buvo Lietuvos paiždininkis Teodoras Bogdanas Chreptavičius. 1641 m. Abiejų Tautų Respublikos valdovas Vladislovas Vaza Astrynai suteikė Magdeburgo teises ir herbą. 1666 m. Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės kancleris Kristupas Zigmantas Pacas pastatydino pirmąją medinę katalikų bažnyčią; ji atstatyta XVIII a. pabaigoje, 1933 m. pastatyta nauja. Veikė ir unitų bažnyčia. 1771 m. vietovė priklausė Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės instigatoriui A. Zenkavičiui.

1795–1915 m. priklausė Rusijos imperijos Vilniaus gubernijai, Lydos apskričiai, XIX a. buvo Astrynos valsčiaus centras. Tuo metu pastatyta stačiatikių mūrinė Atsimainymo cerkvė ir medinė koplyčia. 1921–1939 m. valdė Lenkija. 1939 m. Astryna užimta TSRS ir priskirta Baltarusijos TSR. 1954–1960 m. Vosyliškių rajono centras.

## Gyventojai

1866 m. surašymo metu gyveno 481 stačiatikis, 669 žydai, 12 katalikų ir 34 musulmonai Krymo totoriai.

### Lietuviai

Prieš prasidedant lietuvių slavėjimui Astrynos apylinkės buvo etnolingvistinė lietuvių ir baltarusių riba. Lietuviai gyveno valsčiaus šiaurės ir šiaurės rytų dalyje (ten vyrauja katalikai). Apie Astrynos lietuvius užsimenama XX a. pradžios lietuvių spaudoje.

### Žymūs žmonės
* 1662 m. mirė Vincentas Aleksandras Korvinas Gosievskis.

## Šaltiniai
Vyresnysis pulkininkas

**Vyresnysis pulkininkas** – vyresniųjų karininkų laipsnis tarp pulkininko ir generolo majoro. Šis laipsnis dažniausiai naudojamas kai kuriose šalyse, kurios neturi brigados generolo (tai jau aukštųjų karininkų laipsnis). Išimtis yra Argentinos armija, nes joje egzistuoja tiek  'brigados generolas', tiek už jį žemesnis  'vyresnysis pulkininkas'.

SS kariuomenėje egzistavo oberfiurerio laipsnis, atitikęs būtent vyresniojo pulkininko laipsnį. To meto Vokietijos kariuomenėje nebuvo nei brigados generolo, nei vyresniojo pulkininko laipsnių.

Po Antrojo pasaulinio karo vyresniojo pulkininko laipsnį įsisteigė Kinijos LR (*Da Xiao, 大校*) ir Šiaurės Korėja (*Taejwa, 대좌*).

Dažnai vyresnysis pulkininkas laikomas „užmaskuotu brigados generolu“. Tai nėra teisinga, nes vyresnieji pulkininkai yra priskiriami ne aukštiesiems karininkams (generolams), o vyresniesiems karininkams. Tai rodo vyresniųjų pulkininkų atskyrio ženklai, esantys vyresniųjų karininkų sistemos dalis. Taip pat jie neturi kitų generoliškų pagarbos ženklų. Tuo požiūriu vyresnysis pulkininkas primena D. Britanijos brigadininką ().
Šiuolaikinėje Kinijoje šis laipsnis suteikiamas pulkininkams, kuriuos norima išskirti, bet neišpučiant generolų skaičiaus. Vyresnieji pulkininkai tarnauja kaip divizijų vadai, komisarai ar vadų pavaduotojai.

Analogiškas vyresniojo pulkininko () laipsnis egzistuoja ir Vietnamo kariuomenėje.

Vyresniojo pulkininko () laipsnis egzistuoja Argentinos armijoje, taip pat Tuniso kariuomenėje ().

2009 m. Rusijoje buvo kalbama, kad kariuomenę pertvarkant į brigadinę organizaciją, reikalingas karininko laipsnis brigadų ir aviacijos bazių vadams, tarpinis tarp pulkininko ir generolo majoro. Tas planuojamas laipsnis gali būti brigados generolas arba vyresnysis pulkininkas..

## Šnekamojoje kalboje
Neformalus pavadinimas  'vyresnysis pulkininkas' naudojamas JAV kariuomenėje, kur jis reiškia:
* pulkininką, jau parinktą pakelti į brigados generolus, bet dar šio laipsnio neturintį;
* veteraną pulkininką, kuris yra ypatingai patyręs ir įtakingas.

## Nuorodos
Poseinėlių piliakalnis

**Posenėlių piliakalnis** () – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Seinų apskrities Gibų valsčiuje, apie du kilometrus į rytus nuo Gibų kaimo. 12 m virš žemės paviršiaus. Seinos upės vingyje plytinčios ir  miškais apaugusios kalvoje rasti III-II a. pr. m. e. gyvenvietės pėdsakai. Viduramžiais čia būta jotvingių pilies. Jos gynėjai iškasė griovį, kuris kartu su upe saugojo tvirtovę iš dviejų krypčių. Patekti į pilį buvo galima tik iš pietų ir vakarų pusių, kur, spėjama, buvo įrengti sargybos postai. Poseinėlių piliakalnis yra įtrauktas į Pamario gamtos draustinį (). Valstybės saugoma 3,1 m kamieno apimties mažalapė liepa.
  
## Šaltiniai
* Poseinėliai (lenk.)

## Nuorodos
* Piliakalnis Suvalkijos turistiniame žemėlapyje
Stalino premija

**Stalino premija** – 1940–1953 m. aukščiausias TSRS apdovanojimas už pasiekimus moksle, technikoje, karyboje, literatūroje, mene bei darbo organizavime.

Premija įkurta 1939 m., švenčiant J. Stalino 60-ąjį gimtadienį. Nuo 1940 m. sausio 1 d. premijos buvo skiriamos kiekvienais metais.

Aviakonstruktorius Sergejus Iljušinas buvo septynis kartus Stalino premijos laureatas. Šešis kartus šią premiją gavo kino režisieriai Ivanas Pyrjevas ir Jurijus Raizmanas, rašytojas ir poetas Konstantinas Simonovas, kompozitorius Sergejus Prokofjevas, aviakonstruktoriai Aleksandras Jakovlevas, Artiomas Mikojanas bei Michailas Gurevičius. Keturis kartus premiją gavo Lietuvos žydas fizikas, akademikas Isakas Kikoinas.

Keletas lietuvių pokario metais tapo Stalino premijos laureatais:
* 1946 m. – Lietuvos žydų kilmės aktorius Benjaminas Zuskinas
* 1947 m. – skulptorius Juozas Mikėnas (už paminklą žuvusiems gvardiečiams Kaliningrade); poetė Salomėja Nėris (po mirties už eilėraščių rinkinį „Mano kraštas“); režisierius Borisas Dauguvietis, aktoriai Juozas Rudzinskas, Galina Jackevičiūtė, Alfonsas Radzevičius (už spektaklį M. Gorkio „Priešai“), fizikas Aleksandras Lebedevas
* 1948 m. – kompozitorius Juozas Tallat-Kelpša (už „Kantata apie Staliną“)
* 1949 m. – kompozitorius Balys Dvarionas (už koncertą smuikui ir orkestrui), fizikas Aleksandras Lebedevas
* 1950 m. – kompozitorius Jonas Švedas, choreografas Juozas Lingys, Pranas Stepulis (už vadovavimą ansambliui „Lietuva“)
* 1951 m. – skulptorius Petras Aleksandravičius (už skulptūrą „J. Žemaitė“); dirigentas Jonas Dautartas, operos solistai Jonas Stasiūnas, Rimantas Siparis, Kipras Petrauskas, Jadvyga Petraškevičiūtė (už M. Musorgskio operos „Borisas Godunovas“ pastatymą); Stasys Vainiūnas (už Rapsodiją smuikui su orkestru); poetas Teofilis Tilvytis (už poemą „Usnynė“); Aleksandras Gudaitis-Guzevičius (už romaną „Kalvio Ignoto teisybė“)
* 1952 m. – kino režisierius Liudgardas Maculevičius, operatorius Viktoras Starošas, kompozitorius Balys Dvarionas (už pirmąjį lietuvišką spalvotą ilgametražį dokumentinį filmą „Tarybų Lietuva“); režisierius Juozas Grybauskas, teatro scenografas Juozas Jankus, aktoriai Juozas Siparis, Juozas Rudzinskas, Monika Mironaitė, Jonas Kavaliauskas, Petras Zulonas (už spektaklį V. Višnevskio „Nepamirštamieji 1919“); rašytojas Antanas Venclova (už eilėraščių rinkinį „Rinktinė“)

1966 m. įsteigus TSRS valstybinę premiją, Stalino premija buvo jai prilyginta.
Švirinas

* Alfonsas Švirinas (g. 1932 m.), Ignalinos LSDP politikas
*Daivis Švirinas, „SORAINEN“ advokatas
*Kęstutis Švirinas, „SORAINEN“ advokatas
Eterinė muzika

**Eterinė muzika** () – tamsiosios (*[[darkwave]]*) muzikos požanris, artimas gotikinei, ambientinei muzikai. Būdinga atmosferiška gitarų kuriama garso erdvė, aido, garso atsilikimo efektai. Vokalas dažniausiai moteriškas, rečiau vyriškas; gilus, aukšto registro, daugiau kuriantis garsą, o ne išreiškiantis eiles. Neretai naudojami įvairių tautų liaudies instrumentai, elektroniniai, sintetiniai garsai. Kuriama siurrealistinė, nežemiška, gili atmosfera.

Stiliaus pradininkai Dead Can Dance ir Cocteau Twins (apie 1983–1984 m.). Vėliau iš eterinės muzikos išsivystė *[[dreampop]]* ir *[[shoegazing]]* stiliai.

Žymesni eterinės muzikos atlikėjai: Dead Can Dance, Lisa Gerrard, Cocteau Twins, Aenima, Irfan, Love Spirals Downwards, Lycia, Arcana, Azam Ali ir kt.
Žaliosios girininkija

**Žaliosios girininkija** - viena iš penkių Vilkaviškio miškų urėdijos girininkijų nepriklausomos Lietuvos laikais.

Nors ir ne toje pačioje vietoje, dabartinė **Žaliosios eigulio buveinė** gali buti pati seniausia sodyba visame Žaliosios bažnytkaimyje, siekianti Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės laikus - Rumokų dvaro įkūrimą, kuris įvyko prieš 1744 metus. Žaliosios giraitė tada vadinosi Rumokų giraite ir dvarui jau tada buvo būtinas jos saugojimui bei priežiūrai skirtas nuolatinis asmuo - **eigulys**. Čia gimęs miškų urėdas Vincas Žemaitis savo atsiminimuose rašo apie trijų hektarų Žaliosios eigulio Vyšniausko sodybą carinės okupacijos metu; jo jauniausias brolis, Žaliosios eigulys Juozas Žemaitis, 1944 metais prieš pat Kalėdas buvo suimtas ir nuo 1945 iki 1960 metų praleido Vorkutoje.
 
Po pirmojo pasaulinio karo, Lietuvai atgavus savo miškus iš vokiečių, 1919 metais buvo įkurta Marijampolės miškų urėdija, nuo kurios 1920 metais atsiskyrė Kazlų Rūdos ir 1921 m. Vilkaviškio urėdija. Vilkaviškio urėdija buvo dalinama i penkias girininkijas: Gražiškių, Pajevonio, Vilkaviškio, Vištyčio ir Žaliosios. **Žaliosios girininkijos būstinė** iki 1935 metų buvo pačiame Žaliosios bažnytkaimyje; vėliau Vilkaviškio geležinkelio stoties gyvenvietėje. Ten 1944 metais Žaliosios girininku buvo Vytautas Žaldaris; Vilkaviškio miškų urėdija tada buvo mieste (Kapų g. 18a) ir jos urėdas - Justinas Starkus. 
 
Vilkaviškio urėdija 1927 m. vėl laikinai buvo prijungta prie Marijampolės ir abi urėdijos tada buvo vadinamos vienu, "Marijampolės - Vilkaviškio mišku urėdijos", vardu.  Bet 1938 metais Vilkaviškio urėdija vėl tapo savarankiška - iki 1945 metų - kada visos Lietuvos urėdijos bei girininkijos buvo *panaikintos*. Tada ji kartu su Marijampole buvo priskirta Kauno, 1947 metais Kazlų Rūdos ir 1957 m. Kapsuko *miškų ūkiui*. Bet pagaliau, 1990 metais, Marijampolės miškų urėdija vėl buvo atstatyta, ir dabar jungia aštuonias - Vilkaviškio, Sasnavos, Varnabūdės, Gražiškių, Pajevonio, Kalvarijos, Buktos ir Šunskų girininkijas.
 
Dabartinis Marijampolės miškų urėdas - Kęstutis Bielskus. Žalioji priklauso Vilkaviškio girininkijai (Statybininkų g. 9), kuriai vadovauja Antanas Dailyda. Žaliosios eigulys yra Alvydas Vekeriotas.

 
## Šaltiniai
 
*   Lietuvos telefono abonentų sąrašas 1935 metams: Žalioji 
 
* Lietuvos mišku žinybos adresų ir telefonų sąrašas. Kaunas 1944, 48 ir 78 pusl 
 
* Bernardas Šaknys. Nuo Šeimenos krantų. Vilnius, 2002, 22 ir 110 pusl.
 
*  Marijampolės mišku urėdija
Hadsono upės mokykla

**Hadsono upės mokykla** () − XIX amžiaus vidurio amerikiečių vaizduojamojo meno judėjimas, kuriuo apibūdinama grupė peizažistų, gyvenusių Niujorke ir iškilusių apie 1850 m. Jų estetinėms vizijoms įtaką darė romantizmas ir tapytojo T. Koulo (1801–1848) kūryba. T. Koulas pats nevaidino jokio organizacinio ar vadovaujamo vaidmens judėjime, tačiau laikomas jo pradininku. Svarbiausiais judėjimo tapytojais buvo Frederic Edwin Church (1826–1900), Albert Bierstadt (1830–1902), Asher B. Durand (1796–1886). Jų paveiksluose vaizduojamas Hadsono slėnis ir jo apylinkės, įskaitant Katskilo kalnus (), Adirondako kalnus ir Baltuosius kalnus. Hadsono upės mokykla laikoma pirmuoju grynai amerikietišku dailės judėjimu. 

## Šaltiniai
* Kevin J. Avery, The Metropolitan Museum of Art, 2004 m.
* Encyclopaedia Britannica
Lietuvos Respublikos vertybinių popierių komisija

**Lietuvos Respublikos vertybinių popierių komisija** (**LR VPK**) – vertybinių popierių rinką prižiūrėjusi LR institucija. LR Seimo įsteigta vertybinių popierių rinkos priežiūros institucija. VPK pirmininką ir narius skiria Lietuvos Respublikos Seimas LR Prezidento teikimu. VPK veikė 1992–2012 m.

Komisijos sudarymą, funkcijas ir pagrindinius uždavinius nustatė Lietuvos Respublikos finansinių priemonių rinkų įstatymas, Lietuvos Respublikos vertybinių popierių įstatymas, Lietuvos Respublikos kolektyvinio investavimo subjektų ir Lietuvos Respublikos papildomo savanoriško pensijų kaupimo įstatymas. 2012 m. sausio 1 d. komisija buvo likviduota. Vertybinių popierių komisijos funkcijas perėmė Lietuvos bankas.

## Uždaviniai
* prižiūrėti, kaip laikomasi sąžiningos prekybos taisyklių finansinių priemonių apyvartoje;
* imtis priemonių, užtikrinančių veiksmingą finansinių priemonių rinkų veikimą ir investuotojų apsaugą;
* teikti pasiūlymus dėl valstybės ekonominės politikos, skatinančios finansinių priemonių rinkų plėtrą, formavimo;
* skleisti informaciją apie finansinių priemonių rinkų veikimo principus;
* imtis kitų priemonių Finansinių priemonių rinkų įstatymui ir kitiems teisės aktams, susijusiems su finansinių priemonių rinka, įgyvendinti.

## Funkcijos
* rengia, tvirtina, keičia ir pripažįsta negaliojančiomis taisykles, reglamentuojančias reguliuojamų rinkų, finansų maklerio įmonių, finansų patarėjo įmonių ir maklerių licencijavimą ir veiklą, finansinių priemonių apyvartą;
* teikia išaiškinimus ir rekomendacijas finansinių priemonių apyvartos klausimais;
* reguliuojamoms rinkoms, finansų maklerio įmonėms, makleriams išduoda licencijas ar panaikina jų galiojimą;
* stebi, analizuoja, tikrina bei kitaip prižiūri finansų maklerio įmonių, reguliuojamų rinkų ir jų narių, Centrinio depozitoriumo bei sąskaitų tvarkytojų veiklą;
* taiko Finansinių priemonių rinkų ir kituose Lietuvos Respublikos įstatymuose nustatytas sankcijas asmenims, pažeidusiems Finansinių priemonių rinkos įstatymą ir Vertybinių popierių komisijos nutarimus;
* spausdina ar dalyvauja spausdinant leidinius apie finansinių priemonių rinkų veikimą ir reguliavimą;
* rengia egzaminus ir atestacijas finansų maklerių žinioms ir kompetencijai įvertinti;
* bendradarbiauja su finansų maklerio įmonių asociacijomis;
* sudaro susitarimus su kitų valstybių atitinkamomis institucijomis dėl bendradarbiavimo ir keitimosi informacija;
* bendradarbiauja ir keičiasi reikalinga informacija su kitų valstybių atitinkamomis institucijomis;
* bendradarbiauja ir keičiasi informacija su kredito įstaigų, draudimo įmonių ir draudimo įmonių tarpininkų, taip pat kitomis finansų įstaigų priežiūrą vykdančiomis institucijomis;
* paskiria savo atstovą į Finansų įstaigų bei draudimo įmonių veiklos reglamentavimo ir priežiūros koordinavimo komisiją;
* vykdo kitas Lietuvos Respublikos įstatymuose nustatytas funkcijas.

## Pirmininkai
* Algirdas Gediminas Šemeta – 1992–1997 m.
* Virgilijus Poderys – 1997–2007 m.
* Vilija Nausėdaitė – 2007–2009 m.
* Vilius Šapoka – 2009–2012 m.

## Šaltiniai
Berelis Cindelis

**Berelis Cindelis** (1916 m. Rokiškyje – 1944 m. spalio 13 d. Pagėgiuose) – iš Lietuvos kilęs Tarybų Sąjungos Didvyris, 16-osios lietuviškosios divizijos karininkas.

## Biografija
Gimė Rokiškyje, iki Vokietijos-Rusijos karo dirbo dantų techniku Panevėžyje ir Biržuose.
Nuo 1942 m. tarnavo 16-oje lietuviškoje divizijoje artileristu. Dalyvavo mūšiuose Kursko-Oriolo lanke, Baltarusijoje.

Vyr. leitenanto B. Cindelio vadovaujamas dalinys dalyvavo kautynėse prie Pagėgių, kur jis ir žuvo. Po mirties (1945 m. kovo 24 d.) jam suteiktas Tarybų Sąjungos didvyrio vardas.

## Nuorodos
* Цинделис Борис Израилевич
Migracijos indeksas

**Migracijos indeksas** yra skirtumas tarp teritorijos imigrantų ir emigrantų tam tikroje teritorijoje. Dažniausiai šis rodiklis yra skaičiuojamas vienam tūkstančiui gyventojų ir vienerių metų periodui. Teigiama migracijos indekso reikšmė reiškia, kad atvykusių į teritoriją žmonių skaičius yra didesnis už išvykusių žmonių skaičių, o neigiama reikšmė – kad išvykusių buvo daugiau negu atvykusių. 

## Apskaičiavimo pavyzdys
Tarkime, kad 2000 m. sausio 1 d. šalyje A gyveno 10 000 gyventojų. Per kitus metus (iki 2001 m. sausio 1 d.) 100 žmonių į šalį A imigravo ir 300 žmonių iš jos emigravo. Be to, per tą patį laikotarpį šalyje gimė 200 kūdikių ir 100 žmonių mirė. Taigi, 2001 m. sausio 1 d. šalies A populiacija yra 

10000 + 100 - 300 + 200 - 100 = 9900\,

Galime samprotauti, kad 2000 m. liepos 1 d. (per laikotarpio vidurį) šalyje gyveno maždaug 9950 žmonių. Skirtumas tarp imigracijos ir emigracijos yra -200. Šį skirtumą daliname iš gyventojų skaičiaus per laikotarpio vidurį:
- 200  \div 9950 \approx - 0,0201

Gautas skaičius nurodo migracijos indeksą vienam gyventojui. Kadangi dažniausiai migracijos indeksas skaičiuojamas tūkstančiui gyventojų, gautą skaičių dauginame iš tūkstančio:

- 0,0201 \times 1,000 = -20,1

Gauta reikšmė ir yra šalies A migracijos indeksas 2000-2001 m. laikotarpiui.

## Taip pat skaitykite
*Sąrašas:Šalys pagal migracijos indeksą
Foresta (reikšmės)

**Foresta** gali reikšti:

* FORESTA, Lietuvos advokatų kontora
*NC Foresta Suceava, Rumunijos futbolo klubas
Hiršas Ušpolis

**Hiršas (Grigorijus) Ušpolis-Ušpalis** (1923 m. gruodžio 26 d. Naujajame Daugėliškyje, Daugėliškio valsčius – 1997 m. Ašdode, Izraelis) – sovietinis partinis veikėjas, Sovietų Sąjungos didvyris.

## Biografija
Iki Vokietijos-TSRS karo buvo darbininkas. Prasidėjus karui pasitraukė į Rusijos gilumą, dirbo kombainininku. Nuo 1942 m. tarnavo 16-oje lietuviškojoje divizijoje prieštankinio pabūklo taikytoju. Dalyvavo mūšiuose prie Oriolo ir Kursko, Baltarusijoje ir Lietuvoje. Ypač pasižymėjo 1944 m. spalio mėn. kautynėse tarp Usėnų ir Stoniškių (Pagėgių rajonas). 1945 m. kovo 24 d. jam suteiktas Sovietų Sąjungos didvyrio vardas. Apdovanotas daugeliu ordinų ir medalių. Karo metu vokiečiai sunaikino visą didelę H. Ušpolio šeimą.

H. Ušpolis dalyvavo lietuvių šeimų trėmimuose. 1949 m. baigė partinę mokyklą, 1954 m. Vilniaus universitetą. 1949–1987 m. LKP CK atsakingas darbuotojas. 1986 m. išėjo į pensiją. 1987–1990 m. LSSR karo ir darbo veteranų tarybos pirmininko pavaduotojas. 1992 m. repatrijavo į Izraelį, gyveno Ašdodo mieste. Izraelio spaudoje skelbė antilietuviškus straipsnius.

## Įvertinimas
* 1945 m. Sovietų Sąjungos didvyris
* 1973 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas

## Šaltiniai
Kalmanas Šuras

**Kalmanas Šuras** (1917 m. kovo 27 d. – 2003 m. kovo 15 d.) – iš Lietuvos kilęs Tarybų Sąjungos didvyris, buvęs 16-osios Lietuviškosios divizijos 249-ojo šaulių pulko pabūklo vadas, seržantas.

## Biografija
Gimė 1917 m. kovo 27 d. Zarasų apskrities Antalieptės miestelyje. Žydas. Baigė 7 klases, dirbo odininku.
1939 – 1940 m. tarnavo Lietuvos kariuomenėje.

Prasidėjus Vokietijos-TSRS karui evakuotas į Bucharos sritį Uzbekistane.
Nuo 1942 m. buvo 16-osios lietuviškosios divizijos seržantas. Dalyvavo daugelyje mūšių, apdovanotas ordinais ir medaliais, tarp jų ir Raudonosios Vėliavos ordinu.

1944 m. spalio mėn. 12 d. kautynėse dešiniajame Nemuno krante prie Pagėgių atremdamas vokiečių kariuomenės ataką pabūklą išstūmė į atvirą poziciją ir pamušė tanką. Žuvus pabūklo įgulai sužeistas toliau kovėsi ir sunaikino virš dvidešimties vokiečių kareivių ir išlaikė pozicijas.

Už tas kautynes jam suteiktas Tarybų Sąjungos didvyrio vardas.

1945 m. buvo demobilizuotas. Dirbo Vilniaus odos ir galanterijos kombinato odos dirbtuvėse sukirpėju.
1979 m. išvažiavo gyventi į Izraelį.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Nugalėtojų kartos žmonės. Karo didvyrių Aukso žvaigždės
* Шурас Калманис Маушович (1917 – 15. 3. 2003)
Bielyčia

**Bielyčià**  (arba ***Bielicà***, , ) – agromiestelis vakarų Baltarusijoje, 30 km į pietus nuo Lydos, prie plento Lyda–Slanimas, Nemuno dešiniajame krante. Kolūkio ir apylinkės centras.

## Istorija

Prie Bielyčios rasti neolito kapinynas ir pirmykščio žmogaus stovyklavietės. Kryžiuočių kronikose minima šioje vietoje stovėjusi pilis, kurią 1377 m. gruodžio 24-25 d. puolė Balgos komtūras su 600 vyrų. LDK laikais Bielyčia priklausė Vilniaus vaivadijai. XV a. buvo didžiojo kunigaikščio valda. Tarp 1431 m. ir 1500 m. pastatyta pirmoji katalikų bažnyčia. 1486 m. paminėtas Bielyčios miestelis, 1551 m. – miestas. XV a. pabaigoje – XVI a. pradžioje buvo seniūnijos centras. Ldk Žygimantas Augustas Bielyčią padovanojo Mikalojui Radvilai Rudajam, kuris katalikų bažnyčią 1553 m. perdavė evangelikams reformatams, įkurta jų parapija. XVII a. – XVIII a. Bielyčioje buvo šaukiami evangelikų reformatų sinodai. 1659 m. prie Bielyčios Lydos pavieto kariauna kovėsi su 30 000 Rusijos kariuomene. 1787 m. pastatyta nauja medinė Šv. Mykolo katalikų bažnyčia, XVIII a. veikė ir parapinė mokykla, jas abi tvarkė dominikonai.

Nuo 1795 m. priklausė Rusijos imperijos Vilniaus gubernijai. Iki 1832 m. miestelį valdė Radvilos, mirus Sofijai Radvilaitei jį paveldėjo jos vyras Leonas Vitgenšteinas. 1840 m. Rusijos imperijos valdžia katalikų bažnyčią pavertė cerkve, 1919 m. ji grąžinta katalikams, atkurta katalikų parapija; sovietinės valdžios uždaryta. XIX a. buvo miestelis, Lydos apskrities Bielyčios valsčiaus centras. 1886 m. Bielyčioje buvo 100 m. kiemų, 883 gyventojai, sinagoga, 3 smuklės (karčemos); vyko 4 kasmetinės mugės. XIX a. pabaigoje – XX a. pradžioje pastatyta katalikų Šv. Jurgio koplyčia, XX a. pradžioje – cerkvė.

Pagal 1920 m. Lietuvos ir Rusijos taikos sutartį turėjo priklausyti Lietuvai, bet 1920–1939 m. Bielyčią valdė Lenkija. 1939 m. perduota Baltarusijos TSR.

## Gyventojai

## Lietuviai

Per Bielyčios apylinkes nuo seno ėjo lietuvių ir baltarusių etnolingvistinė riba. Į pietus nuo Bielyčios – Zietelos lietuviška sala. XIX a. viduryje Bielyčios apylinkėse dar buvo kalbama lietuviškai. Tyrinėtojai mano, kad XIX a. viduryje lietuviškai kalbėjo apie ketvirtadalis–penktadalis Jelnios parapijos, kuriai priklausė ir Bielyčia, katalikų, taip pat nemažai stačiatikių.

1921 m. lenkų surašymo duomenimis, Bielyčios valsčiuje lietuviais užsirašė 518 žmonių (4,5 proc.), manoma, beveik arba visiškai pamiršusių lietuvių kalbą, bet dar išlaikiusių lietuvių etninę savimonę.

## Šaltiniai
Bokštas (Vija)

**Bókštas**  (arba ***Bokštai***; , ) – bažnytkaimis vakarų Baltarusijoje, 30 km į rytus nuo Vijos, Beržuonos upės dešiniajame krante, Nalibokų girios vakariniame pakraštyje. Apylinkės centras.

## Istorija

Nuo 1387 m. Bokšto dvaras ir gretimos žemės priklausė Vilniaus vyskupijos kapitulai. XIX a. iki 1843 m. ji dvarą nuomojo Chreptavičiams. XIX a. buvo kaimas, Ašmenos apskrities Bokšto valsčiaus centras. 1934 m. pastatyta pirmoji katalikų bažnyčia. Per Antrąjį pasaulinį karą ją sudegino tarybiniai partizanai.

LDK laikais Bokštas priklausė Vilniaus vaivadijai, valdant Rusijos imperijai – Vilniaus gubernijai, 1920–1939 m. – Naugarduko vaivadijai.

## Lietuviai

Per Bokšto apylinkes nuo seno ėjo lietuvių ir baltarusių etnolingvistinė riba. Apie Beržuoną ir į rytus nuo jos vyrauja slaviški vietovardžiai ir stačiatikybė, Bokšto valsčiaus vakarinėje dalyje – lietuviški vietovardžiai ir katalikybė. 1890 m. lietuviškai kalbėjo 17,5 proc. Bokšto valsčius gyventojų. 1921 m. lenkų surašymo duomenimis, Bokšte buvo 496 stačiatikiai ir 1 katalikas.

Iki XIX a. vidutiniškai Bokšto apylinkių lietuviai įėjo į ištisinį lietuvių kalbos arealą. Jis tesėsi nuo Eišiškių ir Rodūnios į pietryčius per Šalčininkus, Varanavą, Dieveniškes, Geranainis, Subatninkus, Lipniškes, Lazūnus, Takoriškes ir siekė Beržuonos upės žemupį, Nalibokų girios vakarinę dalį. Lietuvių kalba ilgiau išliko šios teritorijos rytuose – Lugamėnų, Jurotiškių ir Bokšto valsčių dalyse. Tai Lazūnų lietuviška sala. Čia lietuvių kalba išnyko po Antrojo pasaulinio karo. 

## Šaltiniai
Jasionovo kalnas

**Jasionovo kalnas** () – moreninė kalva šiaurės rytų Lenkijoje: Palenkės vaivadijos Suvalkų apskrities Jeleniavo valsčiuje, prie Didžiojo Šelmento ežero, Šelmentos upės slėnyje. Viršūnė - 251,2 m virš jūros lygio. Kalnas apaugęs pušynu, kuris tęsiasi palei ežerą ir toliau į šiaurę. Medžiai trukdo stebėti apylinkes, bet visgi nuo viršūnės matosi 76 m žemiau tyvuliuojantis ežeras ir Kukmedžių kalnas. Šalia eina dvi turistinės pėsčiųjų trasos. 1934 m. ant kalvos buvo įrengta sklandytuvų pakilimo vieta, o 1937 m. pastatytas sklandytojų mokyklos pastatas. Antrojo pasaulinio karo metais Jaseniovo kalnas buvo mūšių vieta, apie ką byloja išlikę apkasai. Pokaryje sklandytojai šią vietą pamiršo, o pamėgo slidininkai, kurie įrengė keltuvą ir nusileidimo trasą. Buvusioje sklandytojų mokykloje įsikūrė poilsio centras „Šelmentas“. Į esantį netoli Suvalkų miesto elektrifikuotą kalną atkreipė dėmėsį ir Lenkijos radijo mėgėjai, nuo 1989 metų čia rengiantys savo stovyklas. Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. kalno apylinkėse gyveno lietuviams artima baltų tauta - jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1795 m. kalnas buvo Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės valdose. Pagal 1920 m. liepos 12 d. Lietuvos ir Tarybų Rusijos taikos sutartį kalnas pateko į Lietuvos Respublikai priskirtą teritoriją.

## Šaltiniai
* Gintautas Marcinkevičius. Turistinė pasiūla
* Jasionovo kalnas (lenk.) 
* Apie Jasionovo kalną (lenk.) 
* Vaizdas iš kosmoso

## Nuorodos
* Kalnas Suvalkijos turistiniame žemėlapyje
Toltekai

**Toltekai** – indėnų tauta, gyvenusi Mezoamerikos regione, kalbėjusi jutų-actekų kalbų šeimai priklausiusia kalba.

VIII a. toltekai iš šiaurės įsiveržė į centrinę Meksiką. IX a. sukūrė didelę valstybę, užėmusią centrinę ir šiaurinę Meksiką. Jos sostinė buvo Sero de Estrelija, o vėliau – Toljanas (Tula). Kiti svarbūs toltekų miestai buvo Čolula, Tolula, Tlilan Tlapalanas. Toltekų kultūra taip pat stipriai paveikė Teotihuakano ir Šočikalko miestų vystymąsi.

X a. toltekų kariniai daliniai pasiekė majų žemes ir užvaldė jų miestus Jukatane ir kalnų Gvatemaloje. Tuo pat metu prasidėjo vidiniai konfliktai pačioje toltekų valstybėje, todėl dalis tautos migravo į Salvadorą ir prisidėjo prie pipilų tautos susiformavimo.

XII a. antroje pusėje iš šiaurės į Meksiką vėl atsikraustė naujos gentys, kurių tarpe buvo actekai, ir nusiaubė toltekų valstybę. Laikui begant tauta sunyko, tačiau tapo svarbi actekų legendose, o jų kultūra tapo actekų kultūros formavimosi pagrindu. Actekų kalbose žodžiu *tolteca* pradėti vadinti menininkai, išmintingi žmonės.

Iš toltekų laikų išliko monumentalūs paminklai, skulptūros (kompleksas Tuloje), šventyklos. Kaip ir daugelis kitų Mezoamerikos tautų, toltekai praktikavo žmonių aukojimą, jų mene svarbiausi karo ir dievų motyvai.

Karlosas Kastaneda bei jo sekėjai toltekais vadino paslaptingus žynius, neva nuo senosios toltekų valstybės laikų saugančius jos paslaptis.

## Literatūra
* Вайан Дж. История ацтеков. М., 1949;
* Гуляев В. Древнейшие цивилизации мезоамерики. М., 1972;
* Кинжалов Р. Орел, кецаль и крест. М., 1991;
* Кинжалов Р. В., Искусство древней Америки, М., 1962.
Siesikų valsčius

**Siesikų valsčius** () – buvęs administracinis-teritorinis vienetas dabartinės vidurio rytų Lietuvos teritorijoje, į vakarus nuo Ukmergės. Centras – Siesikai.

## Istorija

Valsčius įkurtas XIX a. Kauno gubernijoje. Panaikintas 1950 m. birželio 20 d., jo teritorija priskirta Ukmergės rajonui (6 apylinkės).

|-
| 1877 m. || || 2563 || 286 kiemai  || 5 seniūnijos || 29
|-
| 1923 m.  || 186 || 5132 || 1099 || || 96 gyvenvietės 
|-
| 1932 m. || 178 || 5550 || || 11 seniūnijų  ||
|-
| 1949-01-01  || 188 || || || 6 apylinkės  ||
|}

## Vadovai
* Antanas Tarnauskas, 1932 m.

## Suskirstymas

## Gyventojai
### Žymūs žmonės

|-
| 1931 || Kačėniškiai || Jeronimas Grėska, ekonomistas ||
|}

## Šaltiniai
Liudvikas IX Šventasis

**Liudvikas IX Šventasis** (; 1214 m. balandžio 25 d. Puasi – 1270 m. rugpjūčio 25 d.) – Prancūzijos karalius, nuo 1226 m. (valdyti pradėjo 1236 m.), šventasis.

## Biografija
Kilęs iš Kapetingų dinastijos. Būnant mažamečiu, Prancūziją valdė jo motina Blanka Kastilietė. 1242 m. atrėmė Anglijos karaliaus Henriko III įsiveržimą į Prancūziją. 1248 m. dalyvavo Septintajame kryžiaus žygyje. Jo metu pateko į nelaisvę, bet buvo išpirktas. Grįžęs į Prancūziją, daugiau laikėsi taikios politikos – su Henriku III sudarė taiką, pagal kurią pripažino pastarojo teises į kai kurias Prancūzijos teritorijas. Savo ruožtu, Henrikas III atsisakė dalies pretenzijų Prancūzijoje. Atliko reformų, kuriomis buvo labiau centralizuotas valdymas, skatintas romėnų teisės taikymas. Sumažino senjorinių teismų galią, Paryžiuje įsteigė teismo rūmus, kurie vėliau buvo pavadinti Parlamentu, pradėjo kaldinti pilnavertes aukso ir sidabro karališkąsias monetas, kurios ėmė išstumti feodalų ir miestų monetas. Per paskutinį Aštuntąjį kryžiaus žygį 1270 m. mirė nuo maro Tunise. 1297 m. kanonizuotas.

## Šeima ir vaikai

* Žmona: (nuo 1234 gegužės 27, Sansas) Margarita Provansietė (1221–1295), Provanso grafo Raimundo Berengero IV (1199–1245) ir Betrisės Savojietės (1198–1266) duktė. Turėjo 11 vaikų:
*# Blanka (1240 liepos 11 – 1243 balandžio 29)
*# Izabelė Prancūzė (1242 kovo 18 – 1271) sausio 28; vyras: nuo 1255 metų Navaros karalius Tibo V 
*# Liudvikas (1244 vasario 25 – 1260 sausis)
*# Pilypas III (1245 gegužės 1 – 1285 spalio 5), Prancūzijos karalius
*# Žanas (1247–1248)
*# Žanas Tristanas (1250 – 1270 rugpjūčio 3), Nevero grafas; žmona: nuo 1269 metų Nevero grafaitė Jolanda Burgundė
*# Pjeras I (1251 – 1284 balandžio 6), Alansono ir Peršo grafas nuo 1269, nuo žmonos Blua, Šartro ir Šatodiono grafas; žmona: nuo 1272 Žana de Šaiton (apie 1253 – 1291 sausio 19 ar 29), Blua ir Šatodiono grafienė nuo  1280 metų, Šartro grafienė (1280–1286), Blua, Šartro ir Šatodiono grafo Žano de Šaitono ir Alisos Bretonės duktė.
*# Blanka (1253–1323); vyras: Fernandas de la Serda (1253–1275), Kastilijos karaliaus Alfonso X vyresnysis sūnus
*# Margarita (1254–1271), Brabanto hercogo Žano I žmona (nuo 1270)
*# Robertas de Klermon (1256 – 1317 vasario 7), de Klermon grafas
*# Agnesa (1260 – 1325), vyras: nuo 1279 Burgundijos hercogas Robertas II

## Šaltiniai

## Nuorodos

|-

|-
Transcendentalizmas

**Transcendentalizmas** buvo XIX amžiaus viduryje Naujojoje Anglijoje kilusi grupė naujų idėjų literatūroje, religijoje, kultūroje ir filosofijoje. Kartais šis terminas yra keičiamas į terminą „**Amerikietiškasis transcendentalizmas**”, kad būtų atskirtas nuo kitų žodžio „transcendentinis” vartojimo reikšmių.

Transcendentalizmas prasidėjo kaip protestas prieš visuotinę kultūros ir visuomenės padėtį, ypač prieš intelektualizmo būklę Harvardo universitete ir Unitarinės bažnyčios doktriną, kurios buvo laikomasi Harvardo religinėje mokykloje. Tarp esminių transcendentalistų įsitikinimų buvo ideli dvasinė būsena, peržengianti fizinę ir empirinę būsenas, ir galinti būti įgyvendinta tik dėka individo intuicijos, o ne dėka įsigalėjusių religinių doktrinų. Garsiausi transcendentalistai buvo Ralfas Emersonas, Henris Toro, Orestas Brausonas, Viljamas Henris Čeningas, Džeimsas Frymenas Klarkas, Kristoferis Krančas, Konversas Francis, Margaret Fuler, Frederikas Hedžas, Silvesteris Džadas, Elizabet Pybodi, Džordžas Riplis, Amosas Bronson Alkotas, ir Džounsas Veris.