Subakas

**Subakas** () – Indonezijoje, Balio saloje įdiegta tradicinė irigacinė sistema, reguliuojanti vandens tiekimą tarp atskirų kaimų ir terasinių laukų. Ji susieja ryžių laukus ir vandens šventyklas į vientisą sistemą, kuri užtikrina darnią žemdirbystę.

Iš viso Balio saloje 1996 m. buvo apie 1300 subakų, kuriuose dirbo apie 260 tūkst. valstiečių. Jų dydis svyravo nuo kelių hektarų iki beveik 800 ha. (vidutiniškai apie 100 ha). 2019 m. buvo priskaičiuojami 1559 subakai. Dėl savo svarbos dalis jų 2012 m. buvo įtraukti į Pasaulio paveldo sąrašą.

## Raida
Seniausias subako paminėjimas istoriniuose šaltiniuose datuojamas XI a. *kasuwakara* terminu, kuris vėliau virto *suwak*, o dar vėliau – *subak*. Tačiau kadangi tuo metu liudijama jau išsivysčiusi, pilnai susiformavusi sistema, pačių subakų steigimas greičiausiai prasidėjo jau IX a., Balyje plintant Indijos civilizacijai.
 
Viduramžiais subakai buvo autonominis vienetas, į kurio vidaus reikalus Balio karalystės beveik nesikišo. Viena išimtis buvo XV-XVI a., kuomet Balį valdė Madžapahitas, ir buvo skiriami vietininkai, reguliavę subakus valstybiniu mastu. Subakų sistemą ir autonomiją stiprino ir olandai Nyderlandų Rytų Indijose, todėl jie beveik nepakitę išgyveno iki XX a. vidurio.

XX a. viduryje, Indoneziją valdant Sukarnui ir diegiant socialistinio stiliaus žemėvaldą, subakai pradėti naikinti, kaimų bendruomenės pradėtos dirbtinai jungti į didesnius vienetus. 1965 m. Suharto režimo metu perėjus prie kapitalistinių metodų, žalioji revoliucija irgi naikino tradicinį žemės ūkį, tačiau nepasiekė pageidaujamo rezultato. Subakų sistemai didelis smūgis buvo ir masinio turizmo vystymas, kuomet dalis ryžių laukų buvo atiduoti turizmo reikmėms.

Nuo 1970 m. Vakarų mokslininkai atkreipė dėmesį į subakų teigiamus bruožus, įrodė jų naudą darniai žemdirbystei ir ekonominį rentabilumą. Nuo XX a. pabaigos Indonezijos valdžia įstatymais ėmė skatinti subakų išsaugojimą. Pastebėta šios sistemos nauda ne tik žemės ūkiui, bet ir turizmui, kadangi ryžių terasos ir vandens šventyklos tapo svarbiais turizmo traukos objektais. Pradėtas subako sistemos tarptautinio žinomumo didinimas.

## Sistema

Kiekvienas subakas naudoja vieną vandens šaltinį, iš kurio žemyn kalnais tekantis vanduo kanalų, šliuzų ir kitų įrengimų pagalba paskirstomas tolygiai, kad drėkintų visus terasinius laukus. Visą subako bendruomenę (*krama subak*) reguliuoja vadovybė, kuriai vadovauja *pekaseh*, o už vandens skirstymą atsakingas *pangliman*. Ypač dideliuose subakuose (*subak gede*) laukai dalinami į tris lygius: aukštutinius (*ngulu*), vidurinius (*maongin*) ir žemutinius (*ngasep*).

Bendruomenės nariai įneša piniginę dalį, kuri naudojama bendrai subako sistemos priežiūrai. Subako reikalai aptariami specialiuose susirinkimuose *paruman*, kuomet nusprendžiama vandens nukreipimo diena, tiekimo tvarka, ceremonijos, arimo ir sėjos metas. Ryžiai yra sėjami du kartus per metus: *kerta masa* laikotarpis sutampa su lietaus sezonu, o *gadon* laikotarpis – su sausuoju.

Subakų sistema turi ne tik užtikrinti teisingą to paties šaltinio vandens paskirstymą tarp skirtingo lygio ryžių terasų, bet ir suderinti pūdymavimo laikotarpį pakankamo dydžio žemės plotuose. Tai reikalinga, kad kenkėjai kurį laiką liktų be maisto, ir jų stipriai sumažėtų.

Subakų valdyme labai svarbią vietą vaidina religija. Visa subakų filosofija remiasi Balio hinduizmo koncepcija Tri Hita Karana, kuri pabrėžia gamtos, žmogaus ir dievybių vienovę. Vandens tiekime vadinamosios vandens šventyklos atlieka ypač svarbią funkciją: jose surenkamas vanduo, kuris pašventinamas ir iš čia paleidžiamas žemyn į laukus. Šventyklose vyksta svarbiausi ritualai.

## Pasaulio paveldas
Į pasaulio paveldo sąrašą įrašyti penki svarbiausi subakų kompleksai. Šie subakai apima apie 20 tūkst. hektarų žemės plotų.

## Susiję pasaulio paveldo objektai
*  Filipinų Kordiljerų ryžių terasos (1995);
*  Čingčengo kalnas ir Dudziangjano irigacinė sistema (2000);
*  Omano afladžo irigacinės sistemos (2006);
*  Konsų kultūrinis kraštovaizdis (2011);
*  Honghės hanių ryžių terasų kultūrinis kraštovaizdis (2013);
*  Rani ki vav (Karalienės laiptuotasis šulinys), Patanas, Gudžaratas (2014);
*  Persų kanatas (2016).

## Šaltiniai