Marathai

**Marathai** () – Pietų Azijos tauta, gyvenanti Indijoje, daugiausia Maharaštros valstijoje. Taip pat gyvena paribiniuose Karnatakos, Gudžarato, Madhja Pradešo, Goa rajonuose, indų diasporoje (Mauricijuje, Fidžyje, Izraelyje, Jungtinėje Karalystėje ir kt.). Populiacija – apie 83 mln. žmonių. Gimtoji kalba – marathų (indoarijų kalbų grupė). Didžioji dauguma marathų – hinduistai, yra musulmonų (daugiausia šiitai), budistų (į budizmą atsivertę „neliečiamieji“), katalikų (daugiausia Goa).

Marathų protėviai – rathų, maharathų, raštrakutų gentys, kai kurios jų minimos „Ramajanoje“ bei kituose tekstuose. Marathų žemės priklausė keletui kunigaikštysčių viduramžiais, vėliau užkariautos musulmonų. XVII a. antroje pusėje marathai sukūrė savo valstybę – indų tautinis didvyris Šivadžis įkūrė Marathų imperiją, kuri užvaldė visą centrinę Indiją. XVIII a. vid. ji suskilo į 5 kunigaikštystes, kurios XVIII a. pab. – XIX a. pr. buvo užimtos Didžiosios Britanijos. Kelios formaliai nepriklausomos kunigaikštystės gyvavo iki Indijos nepriklausomybės paskelbimo 1949 m. 1960 m. Indijoje marathų žemėse sudaryta Maharaštros valstija.

Svarbiausias verslas – žemdirbystė (augina soras, kukurūzus, kviečius, ankštines kultūras, ryžius, cukranendres, žemės riešutus, linus, medvilnę, tabaką, daržoves, vaismedžius, pajūryje – kokospalmes, bananus), išvystyta pieninė gyvulininkystė. Amatai: audimas, medžio, kaulo ir akmens raižyba, vario dirbinių gamyba, jų kalinėjimas ir puošimas ornamentais. Miestuose gyvenantys marathai dirba pramonėje, paslaugų bare.

Marathai kaimuose namus stato iš apdegintų, nubalintų plytų, su čerpių stogu, dažnai dviaukščius, su vidiniu kiemu. Skurdesnių gyventojų namai vienos ar dviejų patalpų, statyti iš molio arba akmens, plokščiu moliniu stogu (pakrantėje – aukštu dvišlaičiu čerpiniu stogu). Kaimai dideli, paprastai sudaryti iš kvartalų (*ali*), kuriuose gyvena tam tikros kastos atstovai.

Apranga panaši į kitų indų – vyrai dėvi marškinius, iš priekio užsegamas striukes, dhočius arba siauras kelnes, nešioja įvairius turbanus. Moterys dėvi sarius, dažnai susuktus kaip šarovarus, šiaurėje – plačius sijonus, koftas.
 
Išlikęs skirstymasis į kastas, o jose – totemines grupes, turinčias savo dievus-globėjus (*devaka*). Yra 96 giminės (klanai; pirmąsyk surašytos 1888 m., galutinai – 1956 m.). Pagal senovės papročius kiekvienas marathas turi priklausyti vienai jų. Būdingos marathų pavardės kilusios iš kastų (Kumbhar, Patil, Desai, Džoši), istorinių giminių ir klanų (Džadav, Bhonsle, Čavan, Šinde, Pavar), arba su priesaga *-kar* sudarytos iš kilmės vietų (pvz., Džunakar 'kilęs iš Džunaro miesto, džunarietis').

Marathų santuoka kastos požiūriu tradiciškai endogaminė, bet klano (džati) – egzogaminė. Leidžiamos santuokos tarp pusbrolių ir pusseserių. Marathai švenčia daugelį tradicinių hinduistų švenčių (Dašerą, Dyvalį, Rakša Bandhaną), tačiau labiausiai švenčiama Ganeša Čaturthi, kurios centras yra Puna. Ši šventė dievo Ganešos garbei švenčiama 10 dienų, sutraukia daug maldininkų. Marathai turi išplėtotą literatūrinę tradiciją (XIII a. marathų kalba sukurtas „Bhagavadgytos“ komentaras „Džnianešvari“ laikomas marathų literatūros klasika). Vėliau sukurta daug bhaktinių tekstų. Tarp marathų paplitę klajojantys dainiai varkariai (žymiausi – Namdevas, Tukaramas, Džnianešvaras).


Marathi dancing girls.jpg|Marathų šokėjos
Lata.Mangeshkar.jpg|Marathų kilmės dainininkė Lata Mangeškar
Vasudev12.jpg|Marathai religinėje ceremonijoje
Lakshmi Road Shops 01.JPG|Marathai Punos gatvėje


## Šaltiniai