open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Gegužinės dvaras

**Gegužinės dvaras** – dvaras, buvęs Gegužinėje (Kaišiadorių rajonas). Dvarvietė yra vakarinėje dabartinio kaimo dalyje, Senojoje Gegužinėje, Beržės g. 4, kairiajame Neries krante ties Beržės žiotimis. Buvusią dvarvietę puoselėja kaimo turizmo sodyba „Senosios Gegužinės ūkis“.

## Istorija

Iki XIV a. priklausė Mardosams. 1494 m. Ldk Aleksandras dvarą padovanojo didikui Grigalius Stanislovaitis Astikui. 1494–1500 m. dvarą valdė LDK didikas Grigalius Stanislovaitis Astikas (Trakų vaivada ir ponų tarybos narys, Ldk Aleksandro rūmų maršalka) ir jo žmona kunigaikštytė Aleksandra Svirskytė-Astikienė. Jiedu pastatydino pirmąją Gegužinės bažnyčią Neries ir Beržės santakoje. 1511 m. privilegiją patvirtino Ldk Žygimantas Senasis. 1587 m. dvarą valdė Trakų vaivada Jonas Glebavičius, jis pašalino iš Gegužinės reformatus, kuriuos anksčiau pats buvo pakvietęs. Vėliau dvarą valdė Upytės maršalka Čičinskas, dvarininkai Tolvaišos, Vodorackis, Rolevskis, baronai Korfai.

Apie 1680 m. Gegužinės dvaro savininkas generolas-majoras Ernestas Korfas nusavino bažnyčią. 1795 m. dvaras priklausė T. Korfui. XIX a. viduryje dvaras priklausė Zaleskiams. Apie 1856 m. susiformavo dvi dvarų sodybos – Korfų ir Žižniauskų (Žižnevskių). Apie 1930 m. iš dvarininkų Žižniauskų 70 ha žemės nupirko iš JAV grįžęs Kajetonas Staniūnas ir perdavė savo žentui, būsimam Gegužinės girininkui Mykolui Bortkūnui. 1937 m. dvaro savininkė Stefanija Žižnievska bažnyčiai 550-ųjų Lietuvos krikšto metų proga bažnyčiai padovanojo saloninius vargonėlius.

## Malūnas

1545 m. Stanislovas Astikavičius visą savo paveldėtą turtą, taip pat ir Gegužinės dvarą paliko savo broliui, Naugardo vaivadai Grigaliui Astikavičiui. Tuo metu Gegužinėje buvo 6 karčemos, vandens malūnas. Malūnas minimas ir 1795 m., jis buvo ant Bošės kranto, jame gyveno 6 žmonės.

## Šaltiniai
Algirdas Meiženis

**Algirdas Meiženis** (g. 1961 m. kovo 17 d. Rukšių k., Šilalės raj.) – Šilalės rajono politikas, meras (nuo 2019 m.), buvęs policijos komisaras.

## Biografija

Kilęs iš eilinių kolūkiečių šeimos, kurioje augo 6 vaikai. 1968 m. pradėjo lankyti Pašilės aštuonmetę mokyklą (Kelmės raj.). Anksti netekęs abiejų tėvų, augo vaikų namuose Saugose (Šilutės raj.), kur 1971-1976 m. baigė vietos vidurinės mokyklos 8 klases. Toliau mokėsi Vilniaus vidurinėje profesinėje technikos mokykloje nr. 33, kurią 1979 m. baigė ir įgijo automobilių remontininko specialybę.

1980–1982 m. atliko privalomąją karinę tarnybą sovietų karinėse pajėgose. Grįžęs iš kariuomenės, pradėjo dirbti milicininku Šilalės rajono vidaus reikalų skyriuje. Vidaus reikalų sistemoje įvairiose pareigose išdirbo 30 metų, nuo eilinio pareigūno iki policijos įstaigos vadovo. 1991 m. prisidėjo prie milicijos struktūrų reorganizavimo į policijos struktūras. Dirbo Šilalės (1982–1994, 2007–2011), Šilutės (1994–1997), Panevėžio (1997–1999), Tauragės (1999–2007) rajonų policijos komisariatuose. Vadovavo Tauragės (1999–2007) ir Šilalės (2007–2011) rajonų policijos komisariatams. 

1985–1988 m. studijavo Kauno specialiojoje vidurinėje milicijos mokykloje, 1993 m. baigė Lietuvos policijos akademiją. 

2011 m. baigė tarnybą vidaus reikalų sistemoje. 2012–2019 m. dirbo pagal individualios veiklos pažymą teisininku.

Vedęs, žmona Juzefa (dirbusi vidaus reikalų sistemoje), dukra Raimonda, (g. 1983 m.). Laisvalaikiu prižiūri bites, priklauso Šilalės bitininkų draugijai.

## Politinė veikla

2015 m. išrinktas į Šilalės rajono savivaldybės tarybą, priklausė partijos „Tvarka ir teisingumas“ frakcijai. Buvo Tarybos Kontrolės komiteto ir Antikorupcinės komisijos pirmininku. 2019–2023 m. Šilalės rajono savivaldybės meras.

## Įvertinimas

Turi apdovanojimų už nepriekaištingą tarnybinių pareigų vidaus reikalų sistemoje atlikimą, veiklą Šaulių sąjungoje, dalyvavimą įvairiuose Lietuvos nepriklausomybės renginiuose, tarp jų: 

* Sausio 13-osios atminimo medalis (1992)
* Šaulių sąjungos pasižymėjimo ženklas „Už nuopelnus Šaulių sąjungai“ (2007)

## Šaltiniai
Sterlingo kalnagūbris

**Sterlingo kalnagūbris** () – kalnagūbris pietvakarių Australijoje, Vakarų Australijos valstijoje, apie 330 km į pietryčius nuo Perto. Iškilęs Vakarų Australijos plokščiakalnio pietvakariniame pakraštyje, driekiasi 80 km rytų–vakarų kryptimi apie 65 km į šiaurę nuo Olbanio ir Indijos vandenyno pakrantės. Didžiausias aukštis 1096 m (Blaf Nolo kalnas). Būdingos stačios uolėtos viršukalnės, įvairi augmenija.

Kalnagūbrį pirmasis iš europiečių 1802 m. pastebėjo Australijos tyrinėtojas Metju Flindersas. 1835 m. pavadintas pirmojo Vakarų Australijos gubernatoriaus Džeimso Sterlingo (*James Sterling*) garbei. Kalnagūbrio ir gretimų lygumų gamtai apsaugoti 1957 m. įkurtas Sterlingo Kalnagūbrio nacionalinis parkas, apimantis 1157 km² plotą.

Sterlingo kalnagūbris – viena iš nedaugelio vietų Vakarų Australijoje, kur retkarčiais iškrinta sniegas.

## Šaltiniai
Magribo–Europos dujotiekis

**Magribo–Europos dujotiekis** – tarpvalstybinis povandeninis magistralinis dujotiekis, jungiantis Alžyro, Maroko, Portugalijos ir Ispanijos gamtinių dujų perdavimo sistemas.

Dujotiekiu tiekiamos dujos iš Hasi Rmelio dujų telkinio Alžyre, kuris yra 18-as didžiausias gamtinių dujų telkinys pasaulyje, per Maroką į Ispanijos miestą Kordobą. Dujotiekis Ispanijos taip pat sujungtas su dujotiekiais į Portugaliją.

## Istorija
1992 m. Ispanijos ir Alžyro vyriausybių atstovai pasirašė susitarimą dujotiekio statybos darbams plėtoti. 1996 m. lapkričio 1 d. dujotiekis oficialiai atidarytas.

2021 m. dėl Alžyro–Maroko santykių krizės, Alžyro vyriausybė priėmė sprendimą stabdyti dujų tranzitą per Maroko teritorijas.

## Šaltiniai
Senoji Gegužinė

**Senoji Gegužinė** – buvęs kaimas Kaišiadorių rajono savivaldybėje šiaurėje, kairiajame Neries krante, šalia kelio . Tai dabartinė vakarinė Gegužinės bažnytkaimio dalis, kurią mena Senosios Gegužinės gatvė. Buvusioje Gegužinės dvaro vietoje įkurta kaimo turizmo sodyba „Senosios Gegužinės ūkis“.

## Istorija

Senoji Gegužinė įsikūrė prie Beržės upelio žiočių, kur jis įteka į Nerį. Čia XIV a. buvo Gegužinės dvaras, kitapus Neries – Gegužinės palivarko vieta. 1545 m. Stanislovas Astikavičius visą savo paveldėtą turtą, taip pat ir Gegužinės dvarą paliko savo broliui, Naugardo vaivadai Grigaliui Astikavičiui. Tuo metu Gegužinėje buvo 6 karčemos, vandens malūnas.

Paskutinį kartą gyvenviečių sąrašuose minima 1970 m. gyventojų surašymo suvestinėse, o 1972 m. administracinio-teritorinio suskirstymo žinyne jau nebeaptinkama.

## Gyventojai

## Šaltiniai
TransMed dujotiekis

**TransMed dujotiekis** – tarpvalstybinis povandeninis magistralinis dujotiekis, jungiantis Alžyro, Tuniso ir Italijos gamtinių dujų perdavimo sistemas.

Dujotiekiu tiekiamos dujos iš Hasi Rmelio dujų telkinio Alžyre, kuris yra 18-as didžiausias gamtinių dujų telkinys pasaulyje, per Tunisą į Italijos Bolonijos provinciją. Dujotiekis Italijoje jungiasi su dujotiekiu į Slovėniją.

## Istorija
1969 m. užbaigta projekto galimybių studija. 1977 m. pasirašytas pirmasis susitarimo memorandumas.

1978 m. pradėti dujotiekio statybos darbai. 1983 m. užbaigta pirmoji jungtis su Italija ir pradėtas dujų tiekimas iš Alžyro. 1994 m. dujotiekio pajėgumai išplėsti dvigubai.

1997 m. teroristiniai išpuoliai Alžyre sustabdė dujotiekio veiklą penkioms dienoms. 2010 m. dujotiekio pajėgumai dar labiau padidinti.

## Šaltiniai
Dujotiekis Borma–Gabesas

**Bormos–Gabeso dujotiekis** – tarpvalstybinis magistralinis dujotiekis, jungiantis Alžyro ir Tuniso dujų perdavimo sistemas.

Dujotiekiu tiekiamos dujos iš Bormo dujų telkinio Alžyre į Tuniso miestą Gabesą.

## Istorija
1972 m. dujotiekiu pradėtos tiekti dujos iš Alžyro į Tunisą. Projektą finansavo investicinis fondas iš Prancūzijos.

## Šaltiniai
Greenstream dujotiekis

**Greenstream dujotiekis** – tarpvalstybinis povandeninis magistralinis dujotiekis, jungiantis Libijos ir Italijos gamtinių dujų perdavimo sistemas.

Dujotiekiu tiekiamos dujos iš Vafos dujų telkinio Libijoje, šalia sienos su Alžyru, per Viduržemio jūrą į Italijai priklausančios salos Sicilijos miestą Dželą.

## Istorija
2003 m. pradėti dujotiekio tiesimo darbai. 2004 m. spalio 1 d. pradėti dujofikacijos ir testavimo darbai. Tų pačių metų spalio 7 d. dujotiekis oficialiai atidarytas. Atidarymo ceremonijoje dalyvavo Italijos premjeras Silvio Berlusconi ir Libijos vadovas Muammar al-Gaddafi.

2011 m. Libijos revoliucijos ir karo metu dujotiekio veikla sustabdyta. 2012 m. veikla atkurta.

2014 m. amazigų protestuotojai užėmė dujotiekio infrastruktūrą ir sutrikdė dujų tiekimą į Italiją.

## Šaltiniai
Dujotiekis Marsa el Bureika–Tripolis

**Dujotiekis Marsa el Bureika–Tripolis** arba **Libijos pakrantės dujotiekis** – magistralinis dujotiekis, kuriuo tiekiamos dujos iš Sirto įlankos telkinių į Libijos vakarinius regionus ir sostinę Tripolį.

Dujotiekiu tiekiamos dujos daugeliui šalies šiluminių elektrinių.

## Istorija
1970 m. Marsa el Bureikoje pradėjo veikti gamtinių dujų perdirbimo gamykla. 1983 m. pradėti dujotiekio statybos darbai. Statybų darbus atliko rangovai iš Sovietų Sąjungos. Nutiestas 670 km dujotiekis su 4 mlrd. m³ metiniu pajėgumu.

1999 m. pasirašyta sutartis su Rusijos įmone Zangas pratęsti dujotiekį iki šalies sostinės Tripolio. Nuo 2000 m. iki 2003 m. vyko dujotiekio plėtros darbai, bet projektas pilnai neįgyvendintas. 2006 m. projekto vykdymą perėmė Indijos įmonė Punj Lloyd. 2010 m. užbaigti plėtros darbai iki Tripolio regiono. 2011 m. Libijos revoliucijos metu rangovai iš Indijos paliko šalį. Vėliau dujotiekio operatorius ir Punj Lloyd teisėsi dėl sutarčių nevykdymo.

## Šaltiniai
MEDGAZ

**MEDGAZ** – tarpvalstybinis povandeninis magistralinis dujotiekis, jungiantis Alžyro ir Ispanijos gamtinių dujų perdavimo sistemas.

Dujotiekiu tiekiamos dujos iš Hasi Rmelio dujų telkinio Alžyre, kuris yra 18-as didžiausias gamtinių dujų telkinys pasaulyje, per Beni Safo uostą į Ispanijos miestą Almeriją.

## Istorija
2001 m. pradėtas projekto planavimas. 2003 m. užbaigta galimybių studija.

2008 m. kovo 7 d. pradėti statybos darbai Ispanijos teritorijoje. 2008 m. gruodį užbaigti povandieninio dujotiekio tiesimo darbai. 2011 m. kovo 1 d. dujotiekis oficialiai pradėtas eksploatuoti.

MEDGAZ dujotiekis sujungtas su dujotiekiu Almerija–Albasetė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Marija Vitebskietė

**Marija Vitebskietė** (, *Marija Jaroslavna* g. apie 1300 – apie 1346 m.) – vienintelė paskutiniojo Vitebsko kunigaikščio Jaroslavo Vasiljevičiaus dukra. Apie jos gyvenimą žinoma labai mažai. Apie 1317 m. ji buvo ištekinta už Lietuvos didžiojo kunigaikščio Gedimino sūnaus Algirdo. Ji buvo vienintelė Vitebsko kunigaikštystės paveldėtoja. Po Marijos tėvo mirties, apie 1320 m., Vitebsko kunigaikštystė atiteko Algirdui, kuris ją įjungė į LDK kaip dalinę kunigaikštystę.

Marija pagimdė keturis ar penkis sūnus ir mažiausiai vieną dukrą. Manoma, kad Marijos ir Algirdo vaikai užaugo stačiatikių Rusios žemėse ir patys buvo pakrikštyti pagal stačiatikių apeigas. Marijai mirus apie 1346 m., Algirdas vedė antrąkart, jo žmona 1350 m. tapo Julijona, Tverės didžiojo kunigaikščio Aleksandro Michailovičiaus duktė. Po Algirdo mirties Marijos ir Julijonos sūnūs pradėjo kovą dėl didžiojo kunigaikščio sosto, kuri baigėsi 1392 m. kompromisine Astravos sutartimi.

## Šeima

* Andrius iš Polocko (1325–1399 m. rugpjūčio 12 d.), Polocko kunigaikštis (1342–1387 m.), Pskovo kunigaikštis (1342–1348 m.);
* Dmitrijus (1327–1399 m. rugpjūčio 12 d. Vorsklos mūšyje), Briansko kunigaikštis (1356–1379 m. ir 1388–1399 m.) - gali būti Vasilijaus Druckio sūnus, Algirdo vasalas;
* Vladimiras (apie 1330 m.- mirė po 1398 m. spalio), Kijevo, Kopyliaus-Slucko kunigaikštis;
* Konstantinas (1331–1390 m.);
* Teodoras (Fiodoras; apie 1333-1399 m.), Rylsko (1370–1399 m.), Ratnės (1387–1394 m.), Briansko kunigaikštis (1393 m.);
* Agripina (apie 1334-1393 m.) – nuo ​​1354 m., Gorodeco-Suzdalės kunigaikščio Boriso Konstantinovičiaus žmona.

Informacija apie vaikus pateikiama pagal L. Voitovič.

## Genealogija

## Taip pat skaitykite
* Algirdaičiai – Algirdo ir Marijos šeima

## Išnašos
Palendrių šv. Benedikto vienuolynas

**Palendrių šv. Benedikto vienuolynas** – benediktinų vienuolynas Palendriuose (Kelmės rajonas).

## Istorija

Benediktinams grįžtant į Lietuvą, didelį vaidmenį suvaidino 1989 m. Vilniaus arkikatedroje bazilikoje susiformavęs grigališkojo choralo sąjūdis. 1998 m. į pastatytą vienuolyną atvyksta pirmieji dvylika vienuolių. 2002 m. iš Solemo abatijos (Prancūzija) atvykę šv. Benedikto ordino vienuoliai šalia Palendrių bažnyčios pasistatė vienuolyną. Šv. Benedikto vienuolyno kompleksas per pusantrų metų pastatytas plynoje vietoje, ant smėlėtos kalvos, jo centre bažnyčia. Vienuolyną projektavo architektai iš Liono – *CRB Architectes*. Projekto autoriai: Jean Philippe Ricard, Thierry Rolland, Christian Valentinuzzi ir šiaulietis Darius Jakubauskas. 2002 m. birželio 7 d. pašventinta naujoji vienuolyno bažnyčia.

2003 m. čia atvežti relikvijoriai su Šv. Spygliu ir Šv. Kryžiaus relikvija bei Palaimintosios Izabelės kaulu. Tai vienintelė vieta Lietuvoje, kur saugomos esą Kristaus kūną lietusios relikvijos.

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
André the Giant

**Andrė Renė Rusimovas** (*André René Roussimoff*, 1946 m. gegužės 19 d. – 1993 m. sausio 27 d.), geriau žinomas kaip **Milžinas Andrė** (*André the Giant*) – Prancūzijos profesionalus imtynininkas ir aktorius. Andrė buvo žinomas dėl savo aukšto ūgio (224 cm), kurį lėmė augimo hormono pertekliaus sukeltas gigantizmas. Dėl to jis buvo pavadintas „aštuntuoju pasaulio stebuklu“.

Devintajame dešimtmetyje, imtynių bumo metu, Rusimovas tapo pagrindiniu WWF atstovu, dirbo su piktadariu vadybininku Bobiu Hinanu ir kovojo su Halku Hoganu. 1987 m. jiedu rungtyniavo „WrestleMania III“, o 1988 m. pirmajame „The Main Event“ epizode jis nugalėjo Hoganą ir laimėjo WWF čempiono titulą – tai buvo vienintelis jo iškovotas pasaulio sunkiasvorių čempiono titulas. Po 1990 m. „WrestleMania VI“ André baigė karjerą WWF ir iki pat savo staigios mirties daugiausia kovojo „All Japan Pro-Wrestling“, dažniausiai kartu su Giant Baba.

Po mirties 1993 m. Rusimovas tapo pirmuoju naujai sukurtos „WWF Hall of Fame“ nariu. Vėliau jis tapo „Wrestling Observer Newsletter Hall of Fame“ ir Professional Wrestling Hall of Fame nariu; pastarajame jis apibūdinamas kaip „viena iš labiausiai atpažįstamų figūrų pasaulyje ir kaip profesionalus imtynininkas, ir kaip popkultūros ikona“.

## Išnašos
Lagas

**Lagas** – šlapia vieta pelkės (paprastai aukštapelkės) ar raisto pakraštyje, kur iš pelkės ir jos pakraščių sausumos subėga vanduo. Kelių metru žiedu juosia pelkę. Dėl šios priežasties lage beveik visada šlapia, neretai ištisai telkšo vanduo. Sausrų metu arba pelkę paveikus melioracijos procesams, lagas nunyksta.

Lago vanduo rūgštus arba labai rūgštus, jame mažai maisto medžiagų. Veši kiminai, įvairių rūšių viksvos, pelkiniai žinginiai, geltonieji vilkdalgiai, jo pakraščiais veši paprastosios nendrės.

## Šaltiniai
Kugurlujus

**Kugurlujus** () – ežeras Ukrainos pietvakariuose, Odesos srityje, Rumunijos ir Moldavijos pasienyje, Dunojaus žemupio žemumoje prie Dunojaus deltos. Prataka jungia Kugurlujų su Jalpugo ežeru, o šį savo ruožtu prataka jungia su Dunojumi. Tai lėkštas, pelkėtas, beveik neužšąlantis upės užutėkis. Per potvynius vanduo iš Dunojaus papildo ežero vandenis.

Augaliją sudaro vandens augalai, ežere gausu ir vandens paukščių, ypač ančių bei žąsų. Iš viso jų priskaičiuojama per 20 000. Iš retesnių paukščių rūšių aptinkamos rudagalvė antis bei garbanotasis pelikanas. Iš žuvų veisiasi pontinė perpelė. Į Ramsaro sąrašą teritorija įtraukta 1995 m.

## Šaltiniai
Kurt von Schleicher

**Kurtas fon Šleicheris** (, 1882 m. balandžio 7 d. – 1934 m. birželio 30 d.) – Vokietijos generolas ir paskutinis Vokietijos kancleris (prieš Adolfą Hitlerį) Veimaro Respublikos laikais. Šleicherį, kuris varžėsi dėl valdžios su Hitleriu, 1934 m. per Ilgųjų peilių naktį nužudė Hitlerio SS. 

## Biografija
Šleicheris gimė 1882 m. balandžio 7 d. Brandenburge kariškio šeimoje. 1900 m. įstojęs į Prūsijos kariuomenę leitenantu, jis tapo Vokietijos generalinio štabo Geležinkelių departamento generalinio štabo karininku, o per Pirmąjį pasaulinį karą tarnavo Vyriausiosios kariuomenės vadovybės generaliniame štabe. 1918–1919 m. Vokietijos revoliucijos metu Šleicheris buvo kariuomenės ir naujosios Veimaro Respublikos ryšininkas. Svarbus veikėjas Reichsverui stengiantis išvengti Versalio sutarties apribojimų, Šleicheris iškilo į valdžią kaip Reichsvero ginkluotųjų pajėgų departamento vadovas ir nuo 1926 m. buvo artimas prezidento Pauliaus fon Hindenburgo patarėjas. 1928 m. gynybos ministru paskyrus jo mokytoją Wilhelm Groener, 1929 m. Šleicheris tapo Gynybos ministerijos Ministrų reikalų biuro (*Ministeramt*) vadovu. 1930 m. jis prisidėjo prie Hermano Miulerio vyriausybės nuvertimo ir Heinricho Briuningo paskyrimo kancleriu. Nuo 1931 m. jis pasitelkė nacių partijos SA kaip pagalbines Reichsvero pajėgas.

Nuo 1932 m. Šleicheris dirbo gynybos ministro Franco fon Papeno vyriausybėje ir buvo pagrindinis 1932 m. Prūsijos perversmo prieš Prūsijos socialdemokratų vyriausybę iniciatorius. Šleicheris organizavo Papeno nuvertimą ir gruodžio 3 d. pakeitė jį kanclerio poste. Trumpos kadencijos metu Šleicheris derėjosi su Gregoriu Štraseriu dėl galimo pastarojo perbėgimo iš nacių partijos, tačiau šio plano buvo atsisakyta. Šleicheris bandė „sutramdyti“ Hitlerį, kad šis bendradarbiautų su jo vyriausybe, grasindamas jam antinacistinių partijų aljansu, vadinamuoju *Querfront* („kryžminiu frontu“). Hitleris atsisakė atsisakyti savo pretenzijų į kanclerio postą, ir Šleicherio planas žlugo. Tada Šleicheris pasiūlė Hindenburgui išsklaidyti Reichstagą ir valdyti kaip faktiniam diktatoriui, tačiau Hindenburgas šį pasiūlymą atmetė.

1933 m. sausio 28 d., atsidūręs politinėje aklavietėje ir pablogėjus sveikatai, Šleicheris atsistatydino ir rekomendavo vietoj savęs paskirti Hitlerį. Šleicheris siekė grįžti į politiką pasinaudodamas nesutarimais tarp Ernsto Remo ir Hitlerio, tačiau 1934 m. birželio 30 d. jis ir jo žmona Elžbieta buvo nužudyti Hitlerio įsakymu per Ilgųjų peilių naktį.

## Išnašos

## Šaltiniai
* Bracher, Karl Dietrich. *Die Auflösung der Weimarer Republik; eine Studie zum Problem des Machtverfalls in der Demokratie* Villingen: Schwarzwald, Ring-Verlag, 1971.
* Feuchtwanger, Edgar. *From Weimar to Hitler*, London: Macmillan, 1993
* Kolb, Eberhard. *The Weimar Republic* London: Routledge, 2005
* Patch, William. *Heinrich Bruning and the Dissolution of the Weimar Republic*, Cambridge: Cambridge University Press, 2006
Sviatohirsko laura

**Sviatohirsko laura** (; ) – vienuolynas, stūksantis ant Doneco uolingo kreidos šlaito. Įsikūręs šalia Sviatohirsko. Piligriminių kelionių traukos objektas. 2003 m. Maskvos ir visos Rusios patriarchas suteikė „lauros“ (ypač didelio ir pagrindinio vienuolyno) statusą. 1980 m. įsteigto Sviatohirsko valstybinio istorijos ir architektūros draustinio pagrindinis paminklas. Patenka į Šventųjų Kalnų nacionalinį gamtos parką.

Pirmieji vienuoliai būsimojo vienuolyno vietoje apsistojo XIV ar XV a., nors esama ir šaltinių, nurodančių XI a. Rašytiniuose šaltiniuose „Šventieji kalnai“ pirmąsyk paminėti 1526 m. – pasiuntinio Sigizmundo Herberšteino užrašuose.

Nuo Rusijos revoliucijos pradžios nusiaubtas bolševikų, vienuoliai buvo sumušti ir išžudyti. 1922 m. uždarytas. Sovietų ateizacijos metu dalis pastatų buvo nugriauti. Ukrainai atgavus nepriklausomybę restauruotas ir po metų atidarytas. 2022 m. Rusijos invazijos į Ukrainą metu nežymiai apgadintas. Jame nuo karo slėpėsi per 500 pabėgėlių. Dalis jų nukentėjo nuo dužusių stiklų skeveldrų.

>
Svjatogorsk, Lavra 14.jpg|Cerkvė
Svjatogorsk, Lavra 1.jpg|Koplyčia
Миколаївська-церква-2.jpg|Miesto reginys nuo šlaito 


## Šaltiniai
Angių kalnas

**Angių kalnas** – 58 m aukščio kopa, stūksanti Lietuvai priklausančioje Kuršių nerijos dalyje, Nidos gyvenvietės šiaurėje; geomorfologinis gamtos paveldo objektas. Tai eolinio reljefo forma, priklausanti Kuršių nerijos Didžiajam kopagūbriui. Įeina į Angių geomorfologinį draustinį, yra jo pietvakarinėje dalyje. Netoliese, nuo Angių kalno atskirta 1,2 km pločio raguvos, dunkso kita kopa – Urbo kalnas.

Dabartinį pavidalą kopa įgavo, kai 1872−1875 m., vadovaujant miškininkui P. Gerhartui, buvo apželdinta kalninėmis pušimis, taip sustabdant eolinius procesus.

Kopos sandara tokia: daugiau nei iki 50 m gylio slūgso smulkiagrūdis smėlis, žemiau – jūrinis įvairiagrūdis, kuris pereina į žvirgždo – gargždo nuosėdas, po jomis 80 m gylyje slūgso moreninio priemolio pagrindas. Esama ir požeminio vandens, matuojant nuo kopos viršaus, jis slūgso 30 m ir didesniame gylyje.

Tarybiniais metais Angių kalnas įėjo į uždarą karinę zoną, ant jo stovėjo dideli kariniai statiniai. Atkūrus nepriklausomybę, 1995 m. kopa paskelbta valstybės saugoma.

## Išnašos
Naujažerio akmuo su ženklais

**Naujažerio, Žaslių akmuo su ženklais** – mitologinis akmuo, esantis Kaišiadorių rajono savivaldybėje, Žaslių miestelyje, ties Kaišiadorių g. 21, šiaurinėje kelio  pusėje, buvusio Naujažerio kaimo dalyje. Priešais, kitoje gatvės pusėje prie sodybos, stovi aukštas medinis kryžius.

## Aprašymas

Akmuo slūgso kelkraštyje, iš šalies sunkiai pastebimas, nes beveik neiškyla virš žemės. Jo plokščiame paviršiuje gerai matomi kryžiaus ženklai. Šalia išlikęs senas saugomo paminklo ženklas. Tai žmogaus apdorotas riedulys, paskelbtas valstybės saugomu mitologiniu kultūros paveldo objektu.

Naujažerio akmuo pilkos spalvos, su iškaltais ženklais, dėl kurių priskiriamas antkapiniams paminklams. Jo forma antžeminėje matomoje dalyje – pailga, apie 1,5 m ilgio ir 0,4–0,6 m pločio, 0,25 m aukščio. Akmenyje iškaltas germaniškas kryžius, kurio galai baigiasi mažais kryželiais. Kryžiaus apačioje virš apskritimo iškaltas keturkampis.

## Padavimai, pasakojimai

Apie akmenį sklando padavimai, pasakojimai. Vienur pasakojama, kad tai yra pirmųjų krikščionių kapų antkapis. Kiti mano, kad tai gali būti didiko antkapio fragmentas. Anksčiau akmuo gulėjęs prie medinio kryžiaus. Kalbėta, kad jis yra stebuklingas. Buvo tikima, kad nuplovus akmenį ir to vandens davus ligoniui, šis galėdavęs pasveikti.

## Šaltiniai
Lašmenpamūšio dvaras

**Lašmenpamūšio dvaras** – dvaras Pakruojo rajone, Lašmenpamūšio kaime, netoliese Mūšos ir Lašmens upių santakos (iš čia pavadinimas). XX a. pradžioje dvaras vadintas Lašmen Pamūšiu. Dvare gyveno latvių poetas, vertėjas Borisas Melngailis.

1992 m. Lašmenpamūšio dvaro sodyba įtraukta į Kultūros vertybių registrą. 

## Istorija

Kada dvaras buvo įkurtas, tikslių duomenų nėra. Remiantis nepatvirtintais duomenimis, dvaro rūmai statyti 1786 m. XIX a. pirmojoje pusėje dvaro savininkai buvo Daunoravičiai. XIX a. pabaigoje ar XX a. pradžioje dvaras atiteko Boriso Melngailio tėvui, latvių kompozitoriaus Emilio Melngailio (1874–1954) broliui. Dvarą jis arba nusipirko, arba įsigijo užkurystės būdu.

Išlikęs matininko Stepono Bartkaus 1929 m. parengtas Lašmenpamūšio dvaro žemės parceliacijos planas, kuriame pažymėti dvaro rūmai, sudaryti iš medinio stačiakampio pavidalo pastato ir dešimties ūkinių pastatų (vienas jų mūrinis). Dvaro rūmai buvo nemaži, savo pavidalu priminė raidę „U“ (prie abiejų rūmų pusių buvo prisiglaudę fligeliai), dvaro rūmus supo parkas, buvo tvenkinys. Dešiniajame sparne būta svetainės, valgomojo, bibliotekos, maždaug 10 miegamųjų kambarių.

1904 m. liepos 30 d. dvare gimė Borisas Melngailis. Jis po tėvo mirties dvarą drauge su motina valdė apytikriai nuo 1923 iki 1933 m. Čia B. Melngailis 1923–1931 m. vasaromis kviesdavosi iš Kauno rašytojus, aktorius, žurnalistus, dailinininkus, Lašmenpamūšis buvo tapęs Kauno menininkų traukos centru. Tarp svečių buvo Kazys Binkis, Antanas Rimydis, Juozas Tysliava, Stasys Santvaras, Liudas Gira, Mykolas Vaitkus, Justas Paleckis, Petras Vaičiūnas, Salomėja Nėris, Jonas Aistis, Antanas Miškinis, Kazys Šimonis. Dvaro bibliotekoje buvo grožinės literatūros vokiečių, lenkų, rusų, prancūzų, latvių ir lietuvių kalbomis.

Apytikriai 1933 m. Lašmenpamūšio dvarą įsigijo Liaugaudai, o B. Melngailis išvyko į Latviją ir apsigyveno Rygoje.

## Būklė
Lašmenpamūšio dvaro rūmai (statyti klasicistiniu stiliumi) vieni didžiausių Šiaurės Lietuvoje. Išlikę dekoro elementai, kai kurie ūkiniai pastatai su dolomito skaldos sienomis, raudono molio plytų mūro apvadais. Išlikę du svirnai, taip pat tvartų, ūkinio pastato ir kluono fragmentai. Tebeauga sodinto parko medžiai, į pietryčius nuo rūmų telkšo nedidelis tvenkinys.

## Išnašos
Lemkai

**Lemkai** (rusin. *лeмкы*, , ) – tauta, gyvenanti Karpatų Rusios Lemkų regione, etnografiniame Karpatų kalnų ir priekalnių regione, kuris apima Ukrainą, Slovakiją ir Lenkiją. Taip pat įvardijami ukrainiečių etnine grupe.

Jų priklausymas kitoms etninėms grupėms vertinamas prieštaringai. Kai kurie lemkai savo etnosą laiko rusinų arba ukrainiečių pogrupiu. Kitos Karpatų etninės grupės, save laikančios rusinais ir ukrainiečiais, yra boikai ir huculai. Šių grupių nariai istoriškai buvo vadinami ir kitais pavadinimais, pavyzdžiui, verchovinais (*verkhovyntsi*, 'kalniečiai'). Karpatų aukštumų gyventojų bendruomenės, kalbančios ta pačia tarme, skirtingose šalyse dėl valstybės remiamo švietimo ir žiniasklaidos įtakos priskiria save skirtingoms etninėms grupėms. Kartais, laikui bėgant, šių bendruomenių tautinė tapatybė keičiasi. Slovakijoje nuo 1991 iki 2001 m. per gyventojų surašymus save laikančių ukrainiečiais sumažėjo 2 467 žmonėmis (18,6 % mažiau), o save priskiriančių rusinams padaugėjo 7 004 žmonėmis (40,6 % daugiau). Tačiau neaišku, ar tai susiję su tais pačiais asmenimis, kurie pakeitė savo tapatybę, ar su tuo, kad daugiau jaunų respondentų pirmą kartą pasirinko rusinų kalbą, ar su migracija. Pažymėtina, kad gyventojų surašymo anketoje „lemkų” pasirinkimo nebuvo, todėl nemažai rusinais save laikančių Slovakijos piliečių galėjo save priskirti „kitoms etninėms grupėms”.

Lemkų šnekamoji kalba, kurios kodas pagal ISO 639-3 yra *rue*, kartais apibūdinama kaip atskira kalba, kartais įvardinama kaip rusinų kalbos tarmė arba ukrainiečių kalbos tarmė. Ukrainoje beveik visi lemkai kalba ir lemkų, ir standartine ukrainiečių kalba (2001 m. Ukrainos gyventojų surašymo duomenimis). Ukraina (kitaip nei kaimyninės šalys) neigia atskirą etninį ir kalbinį lemkų statusą. 2011 m. Lenkijos gyventojų surašymo metu 11 000 žmonių deklaravo lemkų tautybę, iš jų 6 000 deklaravo tik lemkų tautybę, 4 000 deklaravo dvigubą tautinę tapatybę – lemkų-lenkų, o 1 000 deklaravo lemkų tapatybę kartu su nelenkiška tapatybe.

Tradiciškai vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste.


File:Lemko Region with modern state borders (English).png|Lemkų regiono žemėlapis


## Išnašos
Raistas

**Raistas** (*[[lieknas]], pjaunis*) – klampi, medžiais ir krūmais apaugusi pelkė. Susidaro nederlingose žemapelkėse. Auga nenašūs medynai – daugiausia viksviniai beržynai, kuriems būdingi plaukuotieji beržai, taip pat juodalksnynai su eglėmis, kartais pušimis. Medžiai auga ant didelių kupstų, tarp kurių stovi vanduo, purvo klampynės.

Pomiškyje vyrauja eglės, beržai, juodalksniai, kirtavietėse – juodalksniai ir beržų atžalos. Trakas retokas, ant kupstų auga šaltekšniai, šermukšniai, tarpkupsčiuose – karklai. Žolių ir samanų danga mozaikiška: tarpkupsčiuose auga viksvos, paparčiai, siauralapiai lendrūnai, sidabražolės, pasitaiko kiminų, ant kupstų – mėlynės, kiškiakopūsčiai ir žaliosios samanos. Dirvožemiai – mezotrofiniai žemapelkės durpžemiai.

## Šaltiniai
Valerija Novodvorskaja

**Valerija Novodvorskaja** (,  1950 m. gegužės 17 d. Baranovičiuose – 
2014 m. liepos 12 d. )  sovietų ir Rusijos disidentė, publicistė, politikė, žmogaus teisių gynėja. Opozicinės liberalios partijos „Demokratinė sąjunga“ steigėja.

2008 m. už Lietuvos interesų gynimą apdovanota Gedimino ordino Riterio kryžiumi.

## Biografija
Valerija Novodvorskaja gimė 1950 m. gegužės 17 d. Baranovičiuose, Tarybų Sąjungoje. Tėvas – Ilja Burštynas (1923–2016), inžinierius, tarnavo karinėse pajeguose, motina – Nina Novodvorskaja (1928–2017) – gydytoja pediatrė. Iki devynerių metų augo su senele tuometinėje Baltarusijos TSR. Paskui persikėlė į Maskvą. Čia baigusi mokyklą, įstojo į Užsienio kalbų institutą (pasirinko prancūzų kalbos specialybę). Studijų metais institute subūrė pogrindinę studentų kuopelę.

1969 m. gruodžio 5 d. už antikomunistinių skrajučių švystelėjimą iš Kremliaus Suvažiavimų rūmų balkono pasodinta į Lefortovo kalėjimą. Būdama kalėjime jame vistiek platino antikomunistines skrajutes. 1970 m. vasarą nugabenta  į Kazanę, kurioje uždaryta į psichiatrinę ligoninę. Čia V. Novodvorskajai leista sieros emulsija ir deguonis po oda, gręžti sveiki dantys, stipriai sugadinta sveikata. 1971 m. tarptautinių pastangų dėka ištrūko į laisvę.

2008 m. apdovanota LDK Gedimino ordino Riterio kryžiumi.

Mirė 2014 m. liepos 12 d. Maskvoje. Palaidota pamaskvės Naujosiose Dono kapinėse Maskvoje.

## Pažiūros
V. Novodvorskaja kritiškai vertino Rusijos imperialistinę politiką, specialiųjų tarnybų kišimąsi į politiką, pasisakė prieš tamprų Rusijos stačiatikių bažnyčios ir valstybės ryšį (pati 1990 m. priėmė krikštą ir tapo Ukrainos stačiatikių bažnyčios nare). Buvo revoliucinių permainų Ukrainoje šalininkė, griežta V. Putino politikos šios šalies atžvilgiu kritikė.

## Šaltiniai
Liaudies tarnas

**„Liaudies tarnas“** () – centristinė Ukrainos politinė partija, nuo 2019&nbsp;m. turinti didžiausią skaičių deputatų Aukščiausioje Radoje. Partija suformuota 2017 m. pabaigoje, o įregistruota 2018 m. kovo 31 d. Partijos pavadinimas parinktas pagal tuo metu Ukrainoje išgarsėjusį serialą tokiu pat pavadinimu. 2019 m. Ukrainos prezidentu išrinktas šios politinės partijos narys Volodymyras Zelenskis, anksčiau vaidinęs pagrindinį vaidmenį minėtame seriale.

Nuo 2022 m. vasario 28 d. partija yra Liberalų ir demokratų aljanso už Europą narė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*Oficiali svetainė
Pavermenio pelkė

**Pavermenio pelkė** – pašlaitinė ir paslėninė pelkė Vidurio Lietuvoje, Kėdainių rajono savivaldybėje, piečiau Pavermenio kaimo, 10 km į pietvakarius nuo Ramygalos. Pelkės plotas – 678 ha, didžioji dalis – žemapelkinio tipo pelkė. Didelė pelkės dalis sukultūrinta. Įrengti poilsio tvenkiniai.

Įsteigtas Gaisų botaninis-zoologinis draustinis.

## Šaltiniai
Quora

**„Quora“** (/ˈkwɔːrə/) – amerikiečių klausimų–atsakymų svetainė, įsikūrusi Kalifornijoje, Jungtinėse Valstijose. Ji buvo įkurta 2009 m. birželio 25 d., o plačiajai publikai tapo prieinama nuo 2010 m. birželio 21 d. Svetainės naudotojai gali bendradarbiauti tarpusavyje redaguodami klausimus ir atsakyti į kitų naudotojų užduodamus klausimus. 2020 m. svetainėje lankėsi 300 mln. naudotojų.

„Quora“ 2009 m. birželį drauge įkūrė buvę „Facebook“ darbuotojai Edamas D'Endželo (*Adam D'Angelo*) ir Čarlis Čyveris (*Charlie Cheever*). 2011 m. svetainėje „Quora“ paklaustas, kaip Edamas D'Endželo ir Čarlis Čyveris sugalvojo pavadinimą „Quora“, Čyveris atsakė: „Mes praleidome kelias valandas *minčių lietuje* rašydami visas idėjas, kokias tik galėjome sugalvoti. Pasitarus su draugais bei atmetus nepatinkančius pasiūlymus, mums liko penki ar šeši variantai, kol galų gale apsisprendėme apsistoti ties „Quora“. Pasak Čyverio, „didžiausias pavadinimo „Quora“ konkurentas, kokį šis yra turėjęs, buvo „Quiver“.

## Išnašos
Lagas (reikšmės)

**Lagas** gali reikšti:
* lagas – šlapia juosta pelkės pakraštyje;
* lagas – navigacinis prietaisas;
* Lagas – senovės makedonų didikas, Ptolemėjo tėvas;
* Lagas (*Lagg*) – poros viensėdžių Škotijoje pavadinimas;
* Lagas (*Lago*) – miestelis Italijoje, Kalabrijoje;
* Lago rajonas – Mozambiko Njasos provincijos rajonas;
* Lagas (*Lago*) – kaimas Portugalijoje, Bragos apskrityje;
* Lagas (*Lago*) – kaimas Ispanijoje, Astūrijoje;
* Lagas (*Lago*) – kaimas JAV, Teksase;
* Lagas, Lago – ispaniška, itališka pavardė.
Šerkšnėnų mokykla-daugiafunkcis centras

**Šerkšnėnų mokykla-daugiafunkcis centras** – dieninė, savarankiško mokymosi mokykla Šerkšnėnuose (Mažeikių rajonas), vykdanti pradinio ugdymo programas lietuvių kalba. Įstaigos kodas.

## Istorija
Šerkšnėnuose pradinė mokykla veikė nuo 1920 m. įvairiose privačiose patalpose.

Buvusi mokykla, 2009 m. tapo Tirkšlių vidurinės mokyklos skyriumi, vėliau – vėl pradine mokykla, daugiafunkciu centru.

2019 m. mokėsi 7 mokiniai.

## Išnašos

## Nuorodos
* Mokyklos svetainė
Purvų pelkė

**Purvų pelkė** – pelkė šiaurės Lietuvoje, Biržų rajono pietvakariuose, 6 km į vakarus nuo Vabalninko. Plotas 1388 hektarai. 46 % sudaro aukštapelkė, 35 % – žemapelkė, 19 % – pereinamojo tipo pelkė. Durpių sluoksnis vidutiniškai 2 m storio, storiausias – 6 metrai. Pelkė buvo eksploatuojama (veikė Purvų-Butniūnų durpynas).

Pelkėje gyvena tetervinai, briedžiai, stirnos, šernai, pasitaiko lūšių. Peri lėliai.

Išteka Tatulos intakas Upytė bei šios intakai – Mažoji Upytė, Klimbalė. Iš vakarų supa Butniūnų miškas.

Šalia pelkės įsikūrę Butniūnų, Medinų I, Purvų I, Sungailių, Linaičių kaimai.

## Šaltiniai
Avinuosto pelkė

**Avinuosto pelkė** – pelkė šiaurės rytų Lietuvoje, Zarasų ir Utenos rajonuose, Salako girioje, 7 km į vakarus nuo Salako. Driekiasi 6 km iš šiaurės rytų į pietvakarius Ligajos ir Minčios vandenskyroje. Plotas 529 ha. Didžioji dalis yra fliuvioglacialinio duburio žemapelkė, pietinė dalis – tarpinio tipo pelkė. Avinuosto pelkės šiaurėje telkšo ežeras Avinuostėlis.

Vidaus sausmių – 17 ha. Durpių klodo didžiausias storis 6,4 m, vidutinis storis 2,1 metro. Durpių ištekliai 7,9 mln. m³; vidutinis susiskaidymas 30 %, vidutinis peleningumas 8,6 %. Pelkė ežerinė, po durpėmis yra apie 3,2 m storio sapropelio sluoksnis. Dugne smėlis.

1974 m. Avinuosto pelkės pietinė dalis (50 ha) paskelbta Balčių telmologiniu draustiniu spanguolynu.

Apylinkės negyvenamos (tolėliau Ūžėniškės, Pūsliai, Joniškis, Avinuosta, Gateliai).

## Šaltiniai
Klaipėdos centrinis paštas

**Klaipėdos centrinis paštas** – istorinis pašto rūmų pastatas, stovintis Liepų g. 16, Klaipėdos miesto centre, dešiniajame Danės krante. Architektūros paminklas. Pastatą valdo „Lietuvos paštas“, tačiau jis yra nenaudojamas. Pašto kompleksą sudaro 3 statiniai: centre – dviejų aukštų pašto įstaiga su mansardomis, abipus jos du vienaaukščiai pastatėliai – viename yra buvę sandėliai ir arklidė, kitas skirtas karietoms laikyti.

## Istorija

XIX a. pabaigoje Klaipėdoje prireikė statyti naujus pašto rūmus dėl labai išaugusių siuntimo apimčių. Senasis pašto pastatas buvo istorinės reikšmės, jame 1807–1808 m. gyveno Prūsijos princas Vilhelmas, vėliau tapęs kaizeriu Vilhelmu I, ir princas Frydrichas Vilhelmas, būsimasis Prūsijos karalius Frydrichas Vilhelmas IV. Šiuose namuose, kurie priklausė Klaipėdos pirkliui Argelanderiui, dažnai lankėsi ir Prūsijos karalienė Luizė. Nuo 1816 m. pašto tarnybinės patalpos buvo įsikūrusios Biržos gatvėje, priešais Biržos pastatą, 1833 m. persikraustė į Aleksandro gatvę (dabartinė Liepų gatvė). 1893 m. spalio 16 d. buvo atidaryti naujieji pašto rūmai. Pastatui būdinga plytų stiliaus architektūra.

Paštas su bokštu nukentėjo per II pasaulinį karą. Pokariu jis irgi nukentėjo – kai kas buvo užtinkuota, paslėpta. Sodas pavirto daržu, darbuotojai ten augino bulves. 1969 m. prasidėjo centrinio pašto pastato restauracija, tačiau žinių apie pastatą buvo labai mažai, tad liepta naudoti baltą cementą ir jokių raudonų plytų. Nuo sienų teko gramdyti keletą sluoksnių dažų. 1987 m. lapkričio 13 d. pastate įrengtas kariljonas, pakeistas 2006 m.

2019 m. paštas iškeldintas, 2022 m. gegužės 4 d. pašto pastatų kompleksas įtrauktas į valstybinės reikšmės istorijos, archeologijos ir kultūros objektų sąrašą (unikalus kodas ).

## Architektūra

Statiniai pastatyti iš raudonų klinkerinių plytų, žalios spalvos glazūra dengtos keraminės detalės puošia cokolių karnizus, frontonų ir tvoros stulpų viršūnes. Ansambliui būdingi trijų stilių požymiai, bet vyrauja neogotika: aukšti ažūriniai ir laiptuoti su smailiaarkėmis angomis ir nišomis frontonai, trilapiai, keturlapiai dekoratyviniai elementai. Išorinės durys pasižymi puošnumu – drožinėtos, papuoštos dekoratyvinėmis metalinėmis grotelėmis. Simetriškai išdėstytus pastatus (klasicizmo įtaka) jungia puošni metalinė tvora su mūriniais stulpais. Puošnus pašto salės interjeras.

## Šaltiniai
Barstytalių pelkė

**Barstytalių pelkė** – pelkė, plytinti šiaurinėje Žemaitijos nacionaliniame parko dalyje (viena didžiausių šio parko pelkių), Skuodo rajone, netoliese Barstyčių miestelio, apsupta Barstyčių miško. Įeina į Mikytų kraštovaizdžio draustinį. Pelkės plotas siekia 35 ha.

Kaip liudija 1896 ir 1948 m. žemėlapiai, čia būta šlapynių. Pelkė susidarė, 1978 m. užtvenkus Varnakio upelį. Dėl to pakilo vandens lygis ir paspartėjo pelkėjimas. Iš pradžių šlapios viksvinės pievos tapo žemapelke, vėliau ir tarpine pelke bei liūnais. Susiformavo keletas salų.

Barstytalių pelkėje gyvena daug paukščių ir žvėrių, auga reti ir į Raudonąją knygą įrašyti augalai, kaip antai miškinis pataisas, plačialapis švendras, šakotoji ratainyčia ir kt.

Pelkės teritorijoje įrengtas 5 m aukščio apžvalgos bokštas.

## Išnašos
Mijaugonių dvaras

**Mijaugonių dvaras** – buvusio dvaro sodyba, esanti Kloninių Mijaugonių kaime (Kietaviškių sen.), Elektrėnų savivaldybėje, šalia automagistralės  ir kelio , į šiaurę nuo Salceko ežero. Išlikęs apleistas gyvenamasis namas, akmens mūro ūkinių pastatų (svirnai, tvartas), kolūkmečio medinių statinių griuvėsių, metalinis vandens bokštas, gelžbetoninių siloso tranšėjų liekanos. Telkšo kelios užželiančios kūdros. Kitoje automagistralės pusėje, Kalniniuose Mijaugonyse, laukuose tarp medžių įsiterpusios neveikiančios kapinaitės su pora išlikusių antkapių. Objektas Kultūros vertybių registre neįrašytas.

## Istorija

1743 m. parapijos gyvenviečių sąraše paminėtas Mijaugonių dvaras, kuriam priklausė 1 sodyba, 21 gyventojas, 7 tarnai ir 2 atsargos kareivių šeimos, taip pat Kloninių Mijaugonių () kaimas  su 12 sodybų ir 109 gyventojais. 

XIX a. pirmoje pusėje Mijaugonių dvarą su kaimu valdė De Raesai. 1868 m. valdų savininkais buvo minimi grafai Pliateriai. 1897 m. dvaro nuosavybėje buvo 101 gyventojas ir 672 deš. žemės, o Mijaugonių kaimui priklausė 197 gyventojai ir 222 deš. žemės. 

Apie 1918 m. Mijaugonių dvaro svirne ir arklidėse buvo įrengta koncentracijos stovykla, kurioje apie pusmetį buvo kalinami prancūzai. Antrojo pasaulinio karo metais čia laikyti kelio tiesimo darbuose dirbę žydai. 1921 m. duomenimis, Mijaugonių dvare per I pasaulinį karą buvo palaidoti 23 kareiviai.

Atkūrus nepriklausomą Lietuvą, dalis Mijaugonių dvaro žemių buvo nacionalizuota, išdalinta savanoriams. 1919 m. V. Pliateriui priklausęs dvaras nusavintas, o 1920 m. – išdalintas. Kaimas 1922 m. išskirstytas į vienkiemius. Po dvaro nacionalizacijos, dalį dvaro žemių nupirko Jonas ir Teresė Grybauskai, sugrįžę iš Amerikos. Jie perstatė kai kuriuos dvaro pastatus, gyvenamąjį namą. Po 1945 m. dvare buvo įkurta mokykla, apgyvendintos mokytojų šeimos.

## Galerija


Kloniniai Mijaugonys, dvaras 3.JPG|Viena iš kūdrų prie gyvenamojo namo
Kloniniai Mijaugonys, dvaras 4.JPG|Atskirai stovintis ūkio pastatas
Kloniniai Mijaugonys, dvaras 2.JPG|Du ūkio pastatai
Mijaugonys, senos kapinės.JPG|Senosios kapinaitės
Mijaugonys, kapai.JPG|Įrašas viename iš antkapių: „Grybauskas Zigmas, 1939-1943“


## Literatūra

* Rolandas Gustaitis. Kloniniai Mijaugonys. Kaišiadorių rajono gyvenviečių žinynas. – Kaišiadorys, 2001. – P. 57–58

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Sąrašas:Lietuvos dvarai
Pavyžinčio pelkė

**Pavyžinčio pelkė** – pelkė šiaurės rytų Lietuvoje, Utenos rajone, 5 km į vakarus nuo Saldutiškio, Ažvinčių–Minčios girioje, šalia Stasiūnų kaimo. Priklauso Vyžintos baseinui. Plotas 545 hektarai. 17 % užima aukštapelkė, 83 % – žemapelkė. Durpių sluoksnis 2,5–6,6 metro. Po durpėmis yra iki 4,5 m sapropelio.

Pelkė tyrinėta Miškų žinybos nuo 1937 m. Buvo durpynas.

## Šaltiniai
Tarpinė pelkė

**Tarpinė pelkė** – pelkės tipas, pereinamoji stadija iš žemapelkės į aukštapelkę. Joje yra vidutiniškas kiekis maisto medžiagų ir gruntinį vandenį augalai pasiekia sunkiau dėl durpių sluoksnio. Tarpinės pelkės paviršius yra plokščias. Storėjant durpių sluoksniui ir toliau vykstant augalijos kaitai, tarpinio tipo pelkę paprastai pakeičia aukštapelkė.

Čia dar auga žemapelkiniai, bet yra ir aukštapelkinių durpojų. Pelkėjant, paprastoji eglė ir dauguma žaliųjų samanų išnyksta, o beržai, karklai, nendrės ir viksvos išlieka. Viksvynuose dominuoja laiboji viksva (*Carex lasiocarpa*) ir aukštoji viksva (*Carex elata*). Ilgainiui pelkėje atsiranda daugiau įvairių rūšių kiminų. Taip pat atsiranda rūgščią terpę mėgstančių aukštapelkių krūmokšnių: paprastoji spanguolė, siauralapė balžuva, gali augti pelkinis gailis, vaivoras, durpyninis bereinis.

Kai kurių rūšių durpojai, pvz., liūnsargė (*Scheuchzeria palustris*), svyruoklinė viksva (*Carex limosa*), baltoji saidra (*Rhynchospora alba*), auga ir aukštapelkėse, ir žemapelkėse, sudarydamos bendrijas ir su kiminais, ir su žaliosiomis samanomis.

Dėl ūkinės veiklos ir eutrifikacijos tarpinės pelkės apželia paprastosiomis nendrėmis (*Phragmites australis*), dėl durpių kasybos pažeidžiamas natūralus hidrologinis režimas ir jos apauga krūmais, o uogautojai vaikščiodami gali pažeisti kiminų dangą. Šie veiksniai keičia buveinės augalų struktūrą ir kelia grėsmę augalų bendrijų išnykimui.

Aukštaitijos nacionaliniame parke, vakarinėje Juodupės pelkės teritorijos dalyje plyti dideli tarpinių pelkių plotai. Ten auga retos gegužraibinių (*Ochidaceae*) šeimos rūšys: raudonoji gegūnė (*Dactylorhiza incarnata*), dėmėtoji gegūnė (*D. maculata*), nariuotoji ilgalūpė (*Corallorhiza trifida*), širdinė dviguonė (*Listera cordata*).

## Šaltiniai
Viržynas

**Viržynas** – krūmynų biomo buveinė, labiausiai paplitusi vietovėse, kur nederlingas ir rūgštus dirvožemis. Viržynams būdingi maži sumedėjusio stiebo augalai (pvz., viržiai).

Viržynai išplitę visame pasaulyje ir yra sutinkami visuose žemynuose, išskyrus Antarktidą, tačiau yra sparčiai nykstantys. Europoje laikomi retomis buveinėmis.

Lietuvoje taip pat sutinkama viržynų – šie paplitę pietvakarinėje ir rytinėse šalies dalyse (Pabradės poligone, Rūdninkų poligone). Viržynai kaip buveinė reikšmingi Lietuvos biologinei įvairovei – čia sutinkamos tokios nykstančios rūšys, kaip boružinis storagalvis, kalninis spragtukas, margasis tarkšlys, besparnis skėriukas žalvarinis puošniažygis, žalsvasis melsvys, lygiažvynis žaltys, dirvinis sėjikas vėjalandė šilagėlė, lininė žarotūnė, žalsvoji naktižiedė, lietuvinė naktižiedė ir miškinė glindė.

## Šaltiniai

## Literatūra
* [[Valerijus Rašomavičius|Rašomavičius, Valerijus] (red.), 2021, Lietuvos raudonoji knyga. Gyvūnai, augalai, grybai. – Vilnius]
Kaniutiškių akmuo su ženklais

**Kaniutiškių akmuo su ženklais** – istorinis akmuo Ilgakiemio kaime, 0,65 km į šiaurę nuo buvusio Kaniutiškių kaimo kapinių (Kaišiadorių apylinkės sen.), Kaišiadorių rajono savivaldybėje. Riedulys slūgso nuošalioje atviroje vietoje, dirbamų laukų apsuptyje, šalia krūmokšniais apaugusio plotelio, apie 3 km į šiaurės vakarus nuo Žaslių, 2 km į vakarus nuo kelio . Privažiavimo kelio nėra. Nuo Žaslių pasiekiamas išvažiuojant Boro gatve, toliau – žvyrkeliu pro Erelių balos ežerą. 2022 m. duomenimis, šalia akmens stovėjo Lietuvos TSR laikų saugomo paminklo ženklas.

Kaniutiškių akmuo – žmogaus apdorotas riedulys, išskirtinis iškaltais ženklais. Jo buvusi paskirtis – riboženklis, žymėjęs žemės valdų ribas. Žmonės taip pat pasakojo, kad po akmeniu buvo palaidoti Napoleono kariuomenės kareiviai. Kaip regioninės reikšmės istorijos paminklas, jis 1992 m. įtrauktas į Kultūros vertybių registrą.. 

## Aprašymas

Akmuo apkerpėjęs, apsamanojęs, netaisyklingo ovalo formos, kiek nuolaidžia viršutine plokštuma rytine kryptimi. Dydis – apie 2,95 m ilgio, 2,1 m pločio ir iki 1 m aukščio nuo esamo žemės paviršiaus. Akmenį sudaro pilkas stambiagrūdis granitas. Paviršiaus centrinėje dalyje yra iškaltas lygiakryžmis kryžius su 14x14 cm dydžio kryžmomis. Akmens šiauriniame gale iškalti įvairūs ženklai, išsidėstę dvejomis eilėmis. Ženklų dydis viršutinėje eilutėje iki 21 cm ilgio ir 13-16 cm aukščio, žemutinėje – 56 cm ilgio ir 12-19 cm aukščio. Iškaltų griovelių plotis 1-1,5 cm, gylis iki 1 cm.

## Šaltiniai
Sacharos pelkė

**Sacharos pelkė** – pelkė, plytinti Rokiškio rajone, maždaug 5 km į pietvakarius nuo Rokiškio. Plotas siekia 88 ha.

## Etimologija

Pasakojama, kad XX a. pradžioje šalia esančiuose miškuose kilo gaisras, jis persimetė ir į pelkę, iš degančių duobių degėsiai esą rūko per visą žiemą. Degėsiai, kaip ir sausos durpės, buvo vėjo pustomos tarsi smėlis Sacharos dykumoje. Dėl to vietiniai eiguliai šį plotą praminė Sachara. Laikui bėgant pavadinimas įsitvirtino ne tik šnekamojoje kalboje, bet ir oficialiuose dokumentuose.

## Istorija

Anksčiau pelkės vietoje būta durpyno, buvo įrengtas 37 km ilgio sausinamųjų griovių tinklas. Tai lėmė, kad smarkiai suprastėjo pelkės būklė. Pažemėjus pelkės vandens lygiui, priaugo krūmų ir medžių. Nuo pelkės XX a. tarpukariu buvo nutiesta kelių kilometrų siaurojo geležinkelio atšaka iki Tindžiulių geležinkelio stotelės, kur durpės buvo perkraunamos į plačiavėžius vagonus. Durpių gavybą nutraukus, dalyje buvusios nusausintos durpinės dykros atsikūrė augalinė danga, o aklinuose pelkių kasimo loviuose – pelkių augalija, pradėjo formuotis ištisinė kiminų danga.

2018 m. duomenimis, 28 ha (beveik 44 %) ploto dengė degradavusių aukštapelkių buveinės, 24 % ploto sudarė pelkinių miškų buveinės, o likusius 14 % – tarpinės pelkės ir liūnai.

2019–2020 m. žiemą Lietuvos gamtos fondo iniciatyva vykdytas projektas „LIFE Peat Restore“. 30 ha plote iškirsta natūralioms aukštapelkėms nebūdinga sumedėjusi augalija (didžiuma jos – beržai ir krūmynai), suardyta išlikusi pelkę sausinusio uždaro keramikinio drenažo sistema, įrengta daugiau kaip 200 vandenį sulaikančių užtūrų.

## Šaltiniai
Šilonių kapinės

**Šilonių kapinės** – veikiančios kapinės Kaišiadorių rajone, Palomenės seniūnijoje, Šilonių kaime. Pasiekiamos žvyrkeliu, už 2 km į šiaurės vakarus nuo kelio , prie Liepabrasčio gatvės. Civilinės kapinės užima 0,19 ha, Pirmojo pasaulinio karo rusų ir vokiečių karių kapai – 0,07 ha. Kapinėse palaidota žuvusių Lietuvos partizanų, politinių kalinių ir tremtinių iš Šilonių bei aplinkinių kaimų.

## Palaidojimai

Kapinėse palaidoti 1941 m. birželio 28 d. besitraukiančios sovietų kariuomenės sušaudyti keturi gyventojai iš Buckūnų kaimo (Matačiūnai ir S. Žvirblis), taip pat ilgametis Zūbiškių mokyklos mokytojas Juozas Stalioraitis (1925–1997), buvęs Vietinės rinktinės savanoris, partizanas. 

Kapinėse yra į Kultūros paveldo registrą įtrauktų kapaviečių:
* Didžiosios Kovos Rinktinė rinktinės Jurgino būrio partizano Bernardo Žvirblio-Voverės (1914–1948) kapas.
* Lietuvos partizanų bendri kapai, kuriuose palaidoti:
** Antanas Kinderevičius (1917–1945) – Didžiosios kovos rinktinės partizanas.
** Pranas Kinderevičius-Svėris, Medalikėlis (1921–1945) – Jurgino būrio partizanas.
** Bernardas Kinderevičius (1922–1998) – Jurgino būrio ryšininkas, suimtas 1946 m., kalėjęs Pečioros lageryje. 
** Ignas Kinderevičius (1890–1971) – partizanų tėvas ir rėmėjas, 1948 m. ištremtas Krasnojarsko kraštą, į Lietuvą sugrįžęs 1958 m. 
** Albinas Taparauskas-Špokas (1922–1946) – Didžiosios Kovos rinktinės, A rinktinės Uosio būrio, vėliau 1-ojo bataliono, 3-os Jurgino kuopos partizanas.
* Didžiosios Kovos rinktinės, vėliau A rinktinės 2-o bataliono Perkūno kuopos vado pavaduotojo, Jurgino kuopos partizano Prano Dzeventlausko-Putino (1917–1947) kapas.
* Didžiosios Kovos rinktinės Kariūno bataliono Kirvio, Perkūno būrio partizanų Jono Čiurinsko-Lašo (1922–1945) ir Vlado Verkausko-Paparčio (1922–1945) kapas.
* Lietuvos partizano kapas. 1945 m. balandžio 1 d. Šilonyse grupei partizanų švenčiant šv. Velykas, vienas jų, slapyvardžiu ar vardu Leonas, eidamas prie Laukystos upės, netikėtai sutiko Žaslių stribą Praną Raudeliūną, kuris partizaną nušovė, o palaikus išniekino. Šilonių gyventojai paliktus palaikus be galvos palaidojo vietos  kapinėse, pasodino ąžuoliuką, o Nepriklausomybės pradžioje supylė kapą ir pastatė kryžių. Žuvusiojo asmenybė likusi nenustatyta.
* Pirmojo pasaulinio karo Vokietijos ir Rusijos imperijų karių kapai.. Palaidota apie 83 Vokietijos ir Rusijos imperijų karius, žuvusius Pirmajame pasauliniame kare. Stovi 29 standartiniai betoniniai kryželiai su įgilintų raidžių įrašais vokiečių kalba (kai kur sunkiai įskaitomi). Karių kapinės pažymėtos lankytino objekto rodykle Žaslių-Jonavos plente ties Surveliais (2 km).

## Galerija


Šilonys, partizanas Leonas.JPG|Partizano Leono antkapinis kryžius
Šilonys, partizanas Žvirblis.JPG|Žvirblių šeimos kapas
Šilonys, partizanas Dzeventlauskas 2.JPG|Dzeventlauskų šeimos kapas
Šilonys, vokiečių kapai.JPG|I Pasaulinio karo karių kapai
Šilonys, kapai 1.JPG|Obelisko formos antkapis


## Šaltiniai

## Nuorodos

*