open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Vilniaus katedros kapitula

**Vilniaus katedros kapitula** – kapitula, veikusi 1387–1949 m. Tai buvo Vilniaus vyskupijai priklausančios Vilniaus katedros aukštesnio rango dvasininkų bendrija.

## Istorija, sudėtis, veikla

Vilniaus katedros kapitulą 1387–1388 m. įsteigė Poznanės vyskupas Dobrogostas popiežiaus Urbono IV pavedimu. Iš pradžių kapitulą sudarė du prelatai (prepozitas ir dekanas) ir dešimt kanauninkų. Dalis kapitulos narių buvo teikiami valdovo, dalis vyskupų.

Vilniaus katedros kapitula rūpinosi katedros ir vyskupijos priežiūra, prižiūrėjo vyskupiją po vyskupo mirties, rinko naują vyskupą, kurį vėliau patvirtindavo popiežius. Kapitulos nariai eidavo ne tik bažnytines, bet ir valstybines pareigas. Kapitula vykdė patariamosios vyskupo institucijos funkcijas, rūpinosi Vilnaius katedros sakraline muzika, chorais, vargonais, lobyno saugojimu ir priežiūra. Kapitulos kanauninkai turėjo teisę atlikti liturgines apeigas. Kapitula prižiūrėjo mieste įsteigtas bažnyčias, rūpinosi posesijomis. Vilniaus katedros kapitula turėjo herbą.

Vilniaus katedros kapitulai Vilniaus mieste priklausė nemaža dalis beneficijų. Vien šiaurinėje Pilies gatvėje 14 pastatų priklausė Katedros kapitulai. 1388 m. popiežiui Urbonui IV patvirtinus kapitulos nario teises, jie namą gaudavo valdyti iki gyvos galvos.

XV a. Vilniaus katedros kapitula buvo išplėsta, įvestos arkidjakono, prelato – turtų saugotojo, scholastiko, kantoriaus pareigybės. XVI a. aukštesniąją kapitulą sudarė šeši prelatai, žemesniąją – 12 kanaunininkų. 1530 m. gaisro metu sudegė vyskupo namas ir jame buvęs kapitulos archyvas. Dėl gaisrų kapitula savo pavaldiniams prisakė statyti tik mūrinius namus. 1570 m. kapitulos namuose uždrausta patalpas nuomoti kitatikiams.

1736 m. gaisro Vilniuje metu sudegė 12 kapitulai priklausiusių namų. 1746 m. gaisro metu sudegė beveik visi kapitulos namai. Po šio gaisro kapitula savo narius įpareigojo namus kuo greičiau atstatyti. 1751 m. kapitulai priklausiusiuose namuose uždrausti kitokie nei mūriniai bravorai, namų stogus liepta dengti čerpėmis.

Vilniaus katedros kapitula veikė iki 1949 m. katedros uždarymo. Po Nepriklausomybės atkūrimo Vilniaus vyskupijoje kapitula nebuvo atkurta, vietoje jos įsteigta vyskupijos kunigų taryba.

## Nuorodos
Tygodnik Wileński

**„Vilniaus savaitraštis“** () – Vilniaus mokslo ir literatūros laikraštis, ėjęs 1815–1822 m.

Laikraštį įsteigė Vilniaus ir Varšuvos universitetų profesorius Joachimas Lelevelis, leido A. Żółkovskis.
Pradžioje buvo išleidžiamas kartą per savaitę, nuo 1818 m. – du kartus per savaitę.
Pirmasis laikraščio redaktorius buvo Joachimas Lelevelis, jam išvykus į Varšuvą, redaktoriais dirbo Mykolas Balinskis, Ignacas Šidlovskis ir M. Olševskis.
 
Laikraštyje nemažai straipsnių buvo publikuota Lietuvos istorijos, tautosakos, etnografijos tematika. Buvo publikuoti ir tokie vertingais laikomi straipsniai, kaip: „Apie Švietimo amžių Lenkijoje”, „Apie Lietuvą” ir pan. Taip pat buvo spausdinami verstiniai romanai.
Nemažą dalį laikraščio užėmė poezija. Buvo publikuoti Ruso, Vergilijaus, Horacijaus poezijos vertimai. Taip pat laikraštyje spausdinti lietuviškų dainų vertimai. Šiame savaitraštyje taip pat savo darbų paskelbė Leonas Borovskis, Joachimas Lelevelis, Aleksandras Žolkovskis, Andrius Sniadeckis ir Teodoras Narbutas. Būtent, 1817 m. laikraštyje išspausdinta visa eilė Teodoro Narbuto straipsnių, skirtų Lietuvai, kuriuose Narbutas kalba apie senovės Jupiterio bažnyčią Vilniuje, apie „jatvežius", apie lietuvių papročius Lydos apskrityje, apie lietuvių prekybą gintaru.

Šiame laikraštyje debiutavo Adomas Mickevičius 1818 m. išspausdindamas pirmąjį savo eilėraštį „Miesto žiema“, taip pat poeziją publikavo Antonis Edvardas Odinecas, žinomi lenkų poetai ir rašytojai Józefas Korzeniovskis, Antonis Goreckis.

Nuo 1817 m. laikraštis buvo susijęs su Šubravcų draugija.

1820 m. filaretų draugijos narys Emerikas Stanevičius šiame laikraštyje yra publikavęs nemažai lietuvių liaudies dainų lietuvių kalba ir jų vertimų į lenkų kalbą.

## Šaltiniai
1914 m. rugpjūčio 21 d. Saulės užtemimas

**1914 m. rugpjūčio 21 d. Saulės užtemimas** – visiškas Saulės užtemimas, kuris tą dieną buvo stebimas Šiaurės Amerikoje, Europoje ir Azijoje.

## Aprašymas

Astronominis įvykis prasidėjo 11:25 PL (Pasauliniu laiku) pačioje Kanados šiaurėje, vėliau Saulė užtemo Grenlandijoje, o 12:15 PL pasiekė Norvegiją. Tada 170 km pločio šešėlis per Skandinaviją pasiekė Rusijos imperiją, kur dabartinės Baltarusijos teritorijoje prie Naručio ežero  taške 12:34:09 PL pasiekė savo didžiausią magnitudę – 1.0328 (uždengtos Saulės skritulio skersmens dalies ir viso skersmens santykis). Visiškas Saulės užtemimas šioje vietovėje tęsėsi 2 minutes ir 15 sekundžių. Vėliau užtemimas per Ukrainą 13:00 PL atslinko į Krymą, tada per Osmanų imperiją (dabar Turkija, Sirija bei Irakas) ir per Persiją (šiandien Iranas) 13:43 PL pasiekė Britų Indijos (dabar Indija) pakrantę, kur ir baigėsi.

Techniniai duomenys: Saros 124 (49 iš 73); Gama 0,7654.

## Įtaka
Šis užtemimas buvo stebimas po kelių prasidėjusio Pirmojo pasaulinio karo dienų. Gumbinėje (šiandien Gusevas), kur Rusijos ir Vokietijos imperijų kariuomenės išvakarėse buvo susikovusios Gumbinės mūšio metu, Saulės diskas buvo užtemęs net 96 %, bet pasaulinio karo eigai (kaip buvo per 585 m. pr. Kristų įvykusiose Kautynėse prie Halio upės, kai Medijos ir Lydijos kariuomenės dėl užtemimo nusprendė mūšį nutraukti ir susitaikyti), įtakos tai nepadarė.

Anykščių krašto Ažuožeriuose Saulė pilnai buvo aptemusi apie 2 min. ir užtemimas kaimiečiams paliko didelį įspūdį. Žinomas lietuvių rašytojas Antanas Vienuolis šį įvykį aprašė savo apsakyme „Astronomas Šmukštaras“.

## Išnašos

## Šaltiniai
* NASA: Catalog of Solar Eclipses 1901 to 2000
* NASA: ''Total Solar Eclipse of 1914 Aug 21''
* NASA: ''Interactive Eclipse Path Using Google Maps''
V ženklas

**V ženklas** – rankos gestas, kai ištiestu smiliumi ir didžiuoju pirštu bei sulenktais likusiais pirštais suformuojama „V“ raidės forma. Gestas dažniausiai siejamas su pergale arba taika, tačiau turi įvairias reikšmes, kurios priklauso nuo konteksto bei paties ženklo parodymo būdo.

## Kaip pergalės simbolis

V ženklą su pergale (nuo ) pradėjo sieti belgų politikas Victor de Laveleye, pasiūlęs šią reikšmę 1941 m. sausį. Ženklas leido peržengti kalbos barjerus ir vienyti pasipriešinimą nacistinei Vokietijai. Gestą Didžiojoje Britanijoje išpopuliarino BBC radijas, laidose raginęs klausytojus pasitelkti V raidę kaip pasipriešinimo simbolį. Prie populiarumo prisidėjo ir britų premjeras Vinstonas Čerčilis, naudojęs ženklą viešuose pasirodymuose.

Po karo V ženklą yra naudojęs ne vienas garsus žmogus, situacijose kai jis galėjo būti siejamas su pergale. Pavyzdžiui, JAV prezidentas Ričardas Niksonas šį gestą dažnai rodė vykstant Votergeito skandalui, o Margareta Tečer – rinkiminės kampanijos metu.

## Kaip taikos simbolis
Nėra iki galo aišku, kodėl V ženklą perėmė JAV vykusio judėjimo prieš Vietnamo karą šalininkai, hipių judėjimas. Laikui bėgant rodomas V gestas įgavo pacifistinę reikšmę, protestą prieš karą, smurtą arba apskritai prieš valdžią. Prie populiarumo prisidėjo šį ženklą rodžiusios pacifistinius judėjimus palaikiusios garsenybės, kaip kad Džonas Lenonas.

## Kaip skaičius „du“

Kadangi V ženklas suformuojamas iš dviejų iškeltų pirštų, gestų kalboje jis gali reikšti skaičių „du“. Lietuvių gestų kalboje tokiu atveju V ženklas rodomas delnu į save. Amerikiečių gestų kalboje V ženklas taip pat reiškia „du“, bet delno kryptis gali nusakyti papildomą niuansą.

## Japonijoje

Japonijoje V ženklą žmonės dažnai rodo pozuodami nuotraukai. Manoma, kad tai išpopuliarėjo 1970-aisiais po Saporo žiemos olimpinių žaidynių, kuriose didelio dėmesio sulaukė dailiojo čiuožimo sporto atstovė Janet Lynn iš JAV. Ji nuotraukose mėgdavo pozuoti rodydama V ženklą ir tai tapo madingu dalyku tarp Japonijos žmonių. Gestas sąmoningai nesiejamas nei su pergale, nei su taika ir gali būti suprantamas tiesiog kaip geros nuotaikos išraiška.

## Kaip įžeidimas

Įžeidžiančią reikšmę V ženklas turi Didžiojoje Britanijoje, ypač jei delnas atsukamas į save, o rodymas palydimas keiksmažodžiais. Negatyvi V ženklo reikšmė yra užfiksuota jau XVI a. rašytiniuose šaltiniuose, o kildinama iš 1415 m. vykusio Aginkorto mūšio. Pasakojimai teigia, kad jį laimėję anglų kariai nukapojo prancūzų lankininkams pirmus tris pirštus – svarbiausius, norint šaudyti lanku, o kaip pašaipą jų neįgalumui rodydavo V ženklą.

Be šio yra ir kitų mažiau išplėtotų paaiškinimų: kad V ženklas yra užslėptas įžeidus viduriniojo piršto rodymas; kad V simbolizuoja pražergtas kojas; ir pan.

## Šaltiniai
Joseph Saunders

**Džozefas Saundersas** (, 1773 m. Londonas – 1845 arba 1854 m. Kremenecas, Galicija) – dailininkas grafikas, filosofijos mokslų daktaras, Stokholmo ir Peterburgo dailės akademijų narys, Vilniaus universiteto profesorius.

## Biografija

Džozefas Saundersas gimė 1773 m. Londone, Anglijoje. Raižybos mokėsi Londone.

Nuo 1794 m. dirbo Sankt Peterburge. 1799 m. tapo Rusijos caro dailininku Ermitaže. Ermitaže išraižė caro šeimos ir didikų portretų. 1800 m. tapo Sankt Peterburgo Dailės akademijos akademiku ir Stokholmo meno akademijos nariu.
 
Vilniaus universiteto kuratoriaus Adomo Čartoriskio kvietimu 1810 m. atvyko į Vilnių ir nuo 1810 m. iki 1818 m. dėstė Vilniaus universitete anglų kalbą ir literatūrą. Universitete Džozefas Saundersas tapo meno teorijos, grafikos ir anglų kalbos bei literatūros profesoriumi. Paskaitų metu Saundersas studentus supažindindavo su Oliverio Goldsmito, Džozefo Adisono ir kitų anglų rašytojų kūryba.

1810 m. Saundersas sudarė piešimo mokyklos projektą, 1811 m. patvirtintą švietimo ministro. Rūpinosi mokinių darbų parodų organizavimu, šis sumanymas įvykdytas, Saundersui jau išvykus iš Vilniaus.

Džozefas Saundersas buvo Masonų ložės „Uolusis lietuvis” narys.

1818 m. Vilniuje palikęs šeimą, dėl sveikatos išvyko į Italiją, gyveno Florencijoje, Odesoje, Kremenece.

## Kūryba

Džozefas Saundersas sukūrė 48 Ermitažo paveikslų graviūras, išleistas 1805 m. leidinyje „Ermitažo galerija“.

Džozefas Saundersas išraižė Adomo Čartoriskio portretą (pagal Jono Damelio nutapytą portretą), Frydricho Niškovskio portretą – (pagal Jono Rustemo nutapytą portretą).

Sukūrė iliustracijų knygoms: G. Deržavino „Anakreontinės dainos” (1804 m.), V. Kapnisto „Lyriniai kūriniai” (1806 m.) ir kt.

Džozefas Saundersas angliškai rašė eilėraščius, tyrinėjo Lietuvos dailę.

## Išnašos

## Literatūra
* Vladas Gasiūnas. Vilniaus universiteto profesorius Juozapas Saundersas. Krantai. 2007. Nr. 4. P. 15–17.
Józef Marszewski

**Juozapas Marševskis** (, 1827 m. kovo 14 d. Vilnius – 1883 m. kovo 27 d. Vilnius arba Varšuva) – XIX a. dailininkas, peizažistas.

## Biografija
Juozapas Marševskis gimė 1827 m. kovo 14 d. Vilniuje.

Dailės mokėsi pas Aleksandrą Kokuliarą Varšuvoje arba pas Vincentą Dmachauską Vilniuje.
1853–1856 m. Marševskis studijavo dailę Sankt Peterburgo dailės akademijoje M. Vorobjovo peizažo klasėje, laimėjo mažąjį ir didįjį sidabro medalius už paveikslus „Vaizdas į jūrą”, „Vaizdas į Nevą per ledonešį”.

1857 m. Marševskis išvyko į užsienį ir kitus metus praleido keliaudamas po Europą, siuntė savo paveikslus parodoms Krokuvoje, Lvove ir Varšuvoje. Kelis kartus lankėsi Paryžiuje, buvo Ispanijoje ir Šveicarijoje, keletą metų gyveno Romoje, o 1858 ir 1864 m. apsistojo Diuseldorfe, kuriame mokėsi tapybos pas A. Achenbachą.

Vėliau Marševskis keliavo po Ukrainą, kažkuriam laikui apsistojo Lietuvoje, aplankė Kuršą, Tatrų kalnus (1865 ir 1866 m.).

Juozapas Marševskis mirė 1874 m. kovo 27 d. Vilniuje (kitais duomenimis, mirė 1883 m. kovo 27 d. Varšuvoje).

## Kūryba
Juozapas Marševskis tapė aplankytų vietovių peizažus. Yra nutapęs Vilniaus ir jo apylinkių vaizdų.

Marševskio peizažai romantinio stiliaus. Jis bandė perteikti gamtoje vyraujančias nuotaikas. Tapė naktinius peizažus, saulėlydžius, vaizdus su vaizdingais vandens, uolų, griuvėsių, bažnyčių ir vėjo malūnų motyvais. Žinoma, kad jis taip pat piešė portretus ir religines scenas. Ankstyvuoju laikotarpiu Marševskis nutapė mūšio kompoziciją „Berežinos pasažas“ (1847).

## Galerija


File:Marszewski-Wzgórze Giedymina.jpg|thumb|Gedimino pilis, 1861 m. (paveikslas saugomas Lietuvos dailės muziejuje) 
File:Józef Marszewski - Vilnius viewed from Tauras Hill (1872).jpg|thumb|Vilniaus vaizdas nuo Taurakalnio, 1872 m. (paveikslas saugomas Lietuvos dailės muziejuje)
File:Vilnia, Bernardynski Sad. Вільня, Бэрнардынскі Сад (J. Maršeŭski, 1868).jpg|thumb|Vilniaus Bernardinų sodas, 1868 m. (paveikslas saugomas Lietuvos dailės muziejuje) 
File:Vilnia, Rosy. Вільня, Росы (J. Maršeŭski, 1870).jpg|thumb|Vilnius, Rasos, 1868 m. (paveikslas saugomas Lietuvos dailės muziejuje)
File:Vilnia, Vialla-Zakret. Вільня, Вяльля-Закрэт (J. Maršeŭski, 1845-83).jpg|thumb|Vilnius, Vingio parkas, XIX a. (paveikslas saugomas Lietuvos dailės muziejuje) 
File:Marszewski Trakai Castle.jpg|thumb|Trakų pilis saulėlydyje, 1866 m. (paveikslas saugomas Varšuvos nacionaliniame muziejuje)
File:Marszewski Vilnius surroundings.jpg|thumb|Vilniaus apylinkės, 1872 m. (paveikslas saugomas Varšuvos nacionaliniame muziejuje)



## Išnašos
30-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas

**30-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas** - tai individualios nuotolinės šachmatų varžybos. Jos vykdomos pagal ICCF taisykles.  Čempionato pradžia - 2012.12.01, pabaiga – 2014.06.19. Čempionatas vyko naudojant serverį.

## Varžybų tvarka

### Laikas galvojimui

Naudojant  serverį  kiekvienam žaidėjui 10-čiai ėjimų buvo skirta - 40 dienų, o po 20-os dienos, ėjimui sunaudotas laikas dvigubinamas. Fiksuojama turnyro pradžia, bet pabaigos data nenustatoma. Kai žaidėjas viršija galvojimui skirtą laiką, partija yra stabdoma, jei to reikalauja varžovas. Kiekvienas dalyvis per metus gali pasiimti 30 d. atostogų. Galima gauti specialių atostogų.

### Vietų paskirstymas

Vietos nustatomos pagal surinktus taškus: turintis jų daugiau, užima aukštesnę vietą. Surinkus vienodai taškų vietos buvo nustatomos  pagal du rodiklius: pirmoj eilėj, naudojant - Baumbacho  metodą (pergalių skaičių), o jei lygu – Sonen-Bergerio koeficientą.

## Varžybų lentelė

**Pastaba.** Įrašas lentelėje **0E** reiškia kad dalyviui įskaitytas pralaimėjimas pasibaigus jo galvojimo laikui. Įrašas **1E** - rezultatas varžovui pratęsus galvojimui skirtą laiką. KŠTM - Tarptautinis korespondencinių šachmatų meistras

## Prizininkai
30-ojo Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionato nugalėtoju tapo vilnietis Dmitrijus Chocenka, pelnęs 11 taškų.  Į likusius medalius pretendavo du dalyviai : Viktoras Mamonovas  ir Virginijus Braziulis surinko po 10,5 taško. Jų užimtų  vietų nustatymui buvo panaudoti papildomi rodikliai. Pirmoj eilėj buvo lygintos čempionate pasiektos pergalės, jos ir lėmė kam atiteks kokia vieta. Sidabro medaliu buvo apdovanotas šiauliškis Viktoras Mamonovas (8 pergalės) , o bronzos - joniškėnas  Virginijus Braziulis  (7 pergalės).

## Šaltiniai

## Išorinės nuorodos
*  Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionai
Kosmačo fortas

**Kosmačo fortas** () buvo piečiausia Austrijos-Vengrijos imperijos tvirtovė, sauganti piečiausia sienos dalį tarp imperijos ir Juodkalnijos. Ji yra prie Brajičių kaimo, kalvos viršūnėje šalia kelio tarp Budvos pakrantėje ir tuometinės Juodkalnijos sostinės Cetinės. Pastatyta XIX a. penktajame dešimtmetyje, tvirtovė buvo užpulta per 1869 m. sukilimą, iki pat imperijos žlugimo 1918 m. čia buvo dislokuota Austrijos kariuomenės įgula. Po to tvirtovė atiteko naujai susikūrusiai Jugoslavijos valstybei, o Antrojo pasaulinio karo metu buvo užimta Italijos kariuomenės. Pastatas šiuo metu yra apleistas ir apgriuvęs.

## Istorija
Iki 1918 m. Austrijos-Vengrijos imperija kontroliavo siaurą pakrantės ruožą nuo Kotoro (tuomet žinomo kaip Cattaro) iki Petrovaco. Nuo Budvos, kuri yra daugmaž šito ruožo viduryje, kelias per kalnus kyla link senosios Juodkalnijos sostinės Cetinės. Teritorija turėjo didelę strateginę reikšmę, nes čia susiėjo Austrijos-Vengrijos, Juodkalnijos ir Osmanų imperijos sienos.

1841 m. kunigaikštis Petaras II Petrovičius-Njegošas sudarė sutartį su Austrija, pagal kurią buvo demarkuota Juodkalnijos ir Austrijos imperijos siena, o Austrija pripažino Juodkalnijos nepriklausomybę. Kosmačo fortas tapo piečiausiu fortifikacijų, kurias austrai įrengė aplink Kotoro įlanką ir pakrantės juostą, tašku. Visgi Austrija tvirtai šios teritorijos nekontroliavo. Galingas Krivošijų klanas, kuris gyveno rytinėje Orjeno kalnų pusėje, virš Risano, sukėlė du rimtus sukilimus. 1869 m. klanas sumušė juos malšinti pasiųstas Austrijos-Vengrijos pajėgas, o jų vietiniai sąjungininkai puolė Kosmačo fortą. 1882 m. vykusį antrąjį sukilimą austrai galiausiai numalšino.

## Aprašymas
Fortas yra ant Kosmačo kalno, šalia Brajičių kaimo, šalia Budvo-Cetinės kelio, maždaug 800 m virš jūros lygio aukštyje. Pastatytas iš vietinių akmens skaldyklų tiekiamo kalkakmenio. Fortas orientuotas daugmaž šiaurės-pietų kryptimi ir yra simetriškas, du jo sparnai su pusapvalės formos centrine dalimi jungiasi maždaug 20 laipsnių kampu. Kiekvieno sparno gale yra pusapvalis pratęsimas rytų kryptimi, stačiu sparnui kampu. Tokia forto forma leido jo gynėjams matyti aštuoniomis kryptimis. Centrinis pusapvalis bokštas orientuotas į vakarus, jūros link. Nors pagrindinės laiptinės likučiai dar matomi, tačiau pakopų visai nebėra ir pasiekti antrą aukštą neįmanoma, nors jame ir nėra nieko ant ko būtų galima stovėti, nes grindų ten nebėra.

Šiuo metu fortas yra apgriuvęs. Anksčiau jis buvo trijų aukštų, bet viršutinis aukštas praktiškai visai sugriuvęs, nėra ir stogo. Vidinės sienos, grindys ir centriniai laiptai taip pat yra sugriuvę.

Forto vidus yra nuklotas dideliu kiekiu nugriuvusio mūro, dėl to pirminio pirmojo aukšto išvaizdos irgi praktiškai nesimato. Neįmanoma suprasti, kaip atrodė vidinis forto planas.

## Nuorodos
Jono Biliūno gimtoji sodyba-muziejus

**Jono Biliūno gimtoji sodyba-muziejus** – sodyba Anykščių rajone, Niūronių kaime, kurioje gyveno rašytojas Jonas Biliūnas. Sodyba yra kultūros paveldo objektas, A. Baranausko ir A. Žukausko-Vienuolio memorialinio muziejaus padalinys. Yra Anykščių regioninio parko teritorijoje. Adresas – K. Trajecko g. 5.

Jonas Biliūnas šioje sodyboje gimė 1879 m. ir čia gyveno iki 1891 m., vėliau grįždavo atostogauti.

Sodybos gyvenamasis namas (gryčia) statytas 1879 m., 1905–1906 m. perstatytas. 1932 m. dalis namo iškelta į vienkiemį, vietoj jos pristatyta nauja pietinė dalis. 1954 m. namas restauruotas pagal architekto Simono Ramunio, 1979 m. – pagal Vytauto Gabriūno projektą. Namas medinis, stačiakampio plano, stogas nendrinis, pusvalminis, pamatas su akmenų mūro cokoliu.

Taip pat sodyboje yra rūsys, tvartas, šulinys. Sodyba apjuosta žiogrine tvora, auga vaismedžiai, seni lapuočiai medžiai. Kieme 1989 m. pavasarį atstatytas kryžius (autorius – medžio drožėjas Liudas Tarabilda). Sodybą ir jos prieigas puošia tautodailės drožiniai rašytojo kūrinių temomis: stogastulpis su rašytojo skulptūrine figūra (autorius – medžio drožėjas Stasys Karanauskas, 1976 m.), stogastulpis „Juozapota“ (autorė – medžio drožėja Aleksandra Domarkienė, 1976 m.) ir kt. Seniau sodyboje būta pirties, klaimo, klėties, bet po II pasaulinio karo šie statiniai nugriauti.

## Šaltiniai
Jan Friedrich Niszkowski

**Janas Frydrichas Niškovskis** (, 1774 m. kovo 18 d. Vilnius  – 1816 m. rugsėjo 3 d. Vilnius) – Vilniaus universiteto teorinės chirurgijos profesorius.

## Biografija

Janas Frydrichas Niškovskis gimė 1774 m. kovo 18 d. Vilniuje. Baigė Vilniaus universitete medicinos studijas. 

Buvo Jokūbo Briotės geriausias mokinys. Kartu su mokytoju įkūrė Chirurgijos katedrą, iš pradžių turėjusią 6 lovas. Niškovskis atlikdavo operacijas kartu su Jokūbu Briote. Nuo 1797 m. tapo chirurgijos profesoriaus padėjėju, nuo 1799 m. apsigynęs mokslų disertaciją – adjunktu.

1802-1806 m. tobulinosi Berlyne, Paryžiuje, Romoje. Iš savo stažuočių laikotarpio universitetui pateikė išsamų raportą apie pamatytas ligonines.

Grįžęs į Vilnių universitete skaitė teorinės chirurgijos paskaitas, kaulų ligas, desmurgiją. Pirmasis Lietuvoje ir Lenkijoje ėmė šalinti akmenis iš šlapimo takų. 
 
Nuo 1810 m. vadovavo Chirurgijos klinikai. Pasenus Jokūbui Briotei, jį pakeitė. Buvo teorinės chirurgijos profesorius.

Janas Frydrichas Niškovskis buvo Vilniaus medicinos draugijos vicepirmininkas, 1815 m. ėjo pirmininko pareigas, ketverius metus dirbo Vilniaus universiteto Medicinos fakulteto sekretoriumi. 
Vilniaus medicinos draugijos žinyne išspausdino straipsnius: „Apie polypus, išaugančius išeinamojoje žarnoje” bei „Apie pilvo vandenę”. Dar vieną straipsnį „Apie chirurgijos ir medicinos ryšį” išspausdino savaitraštyje „Dziennik Wileński”.
Buvo Paryžiaus medicinos akademijos narys.

Janas Frydrichas Niškovskis mirė netikėtai 1816 m. rugsėjo 3 d. Vilniuje. Palaidotas evangelikų kapinėse (K.Kalinausko g. ), koplyčioje-mauzoliejuje.

## Nuorodos

## Išorinės nuorodos

*Jano Frydricho Niškovskio koplyčia mauzoliejus Vilniuje https://wikimapia.org/16478381/lt/Jano-Frydricho-Ni%C5%A1kovskio-koply%C4%8Dia-mauzoliejus
Rusiškas kryžius

**Rusiškas kryžius** – terminas, apibūdinantis demografinės statistikos skalę, kurią pradėjo naudoti Rusija ir kitos buvusios Varšuvos pakto šalys. Ši skalė rodo šalies gyventojų gimstamumo ir mirtingumo santykio kaitą. Rusijoje 1988 m. gimstamumas pradėjo mažėti, o mirtingumas didėti. 1992 m. skalės tiesės susikryžiavo.

Būtent šios statistikos susikryžiavimas ir vadinamas *rusiškuoju kryžiumi*.

Rusiškas kryžius būdingas ne tik Rusijai, tačiau ir buvusioms Tarybų Sąjungos šalims, kaip Estija, Latvija, Lietuva, Baltarusija, Bulgarija, Rumunija, Serbija ir Ukraina.

Mokslininkai šios statistikos priežastimis įvardijo didelį alkoholio suvartojimą šiose šalyse ir atsivėrusias alkoholio rinkas. Taip pat tam įtakos turėjo ypač mažas vaisingumas apie 2000 m., kuomet šeimos turėjo vos vieną vaiką. XX a. septintame dešimtmetyje buvo dramatiškai sumažėjęs gimstamumas, o tai lėmė, kad vėliau buvo mažiau moterų, galinčių gimdyti. 

## Šaltiniai
Skargos pamokslas (paveikslas)

**Skargos pamokslas** () – 1864 m. sukurtas lenkų dailininko Jano Mateikos paveikslas, vaizduojantis katalikų teologą, jėzuitą, reformacijos priešininką Petrą Skargą, sakantį pamokslą Abiejų Tautų Respublikos karaliui Žygimantui III Vazai ir jo dvariškiams.

Šiuo metu paveikslas saugomas Varšuvos nacionaliniame muziejuje.

## Istorija
Janas Mateika paveikslą nutapė iš karto po 1863 m. sukilimo, kuris sustiprino paveikslo įspūdį jo amžininkams.
Paveikslas buvo eksponuojamas Krokuvos vaizduojamojo meno draugijos galerijoje (Towarzystwo Przyjaciół Sztuk Pięknych w Krakowie). Paveikslas pritraukė būrius žmonių jo pažiūrėti. Paveikslą buvo nupirkęs kunigaikštis Mauricas Potockis už 10 000 guldenų.

1864 m. lapkričio 5 d., pripažinus dailininko indėlį atkuriant istorines temas, Janas Mateika buvo išrinktas Krokuvos mokslų draugijos (Towarzystwo Naukowe Krakowskie) nariu.

Šis paveikslas padarė Mateiką garsų ne tik Lenkijoje, bet ir už jos ribų, Europoje. 1865 m. paveikslas buvo apdovanotas aukso medaliu Paryžiuje.

## Aprašymas
Paveiksle dešinėje gestikuliuojantis rankomis nutapytas Petras Skarga, dėvintis juodą aprangą su geltonais apvadais. Nuncijus Germanikas Malaspina pavaizduotas dešinėje ir žemiau Skargos. Žemiau Skargos raudonai apsirengęs sėdi kardinolas Henrikas Gaetanas. Už jo yra Austrijos ir Ispanijos pasiuntiniai. Centre pavaizduotas magnatas, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikas, Abiejų Tautų Respublikos valstybės ir karinis veikėjas Jonušas Radvila I (1579–1620), apsirėdęs geltonu apsiaustu. Kartu su juo stovi lenkų didikas Stanislovas Stadnickis ir karūnos maršalas Mikalojus Zebžydovskis, būsimo Zebžydovskio rokušo dalyviai.
Taip pat būryje yra diplomatas, kaštelionas Jeržis Mnišekas, karaliaus rotmistras Jonas Petras Sapiega sėdi prie Skargos kojų. Centrinėje paveikslo dalyje pavaizduotas sėdintis ir klausantis pamokslo karalius Zigmantas Vaza. Jo sūnus, princas Vladislovas Vaza pavaizduotas aukščiau už karaliaus ir šiek tiek nuo jo į kairę. Kancleris Janas Zamoiskis nutapytas kampe kairėje, apsirengęs raudonai. Karūnos maršalas bei iždininkas Mikalojus Volskis įsiterpęs tarp kanclerio ir princo. Archivyskupas, karūnos didysis sekretorius Stanislovas Karnkovskis nutapytas su purpurine apranga, pavaizduotas kairėje nuo karaliaus. Unitas Adomas Ipatijus Pociejus pavaizduotas kairiau ir aukščiau dviejų moterų. Dvi moterys, tai Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir Lenkijos karaliaus Žygimanto Augusto sesuo, Stepono Batoro žmona Ona Jogailaitė ir kunigaikštienė Elžbieta Ostrožicka nutapytos virš karaliaus.

Iš tikrųjų Skarga niekada nesakė kalbos pagal savo pamokslus, jie buvo tik spausdinami.

## Šaltiniai
Varius

**Varius** – upelis Lietuvoje, Anykščių rajone; Šventosios kairysis intakas. Prasideda laukuose prie Kalvelių kaimo, 2,5 km į vakarus nuo Debeikių. Teka daugiausia į šiaurės vakarus – pradžioje laukais, už Čekonių – pro Ramuldavos miškus. Žemupyje pasuka į pietvakarius, teka giliu slėniu. Įteka į Šventąją 92 km nuo jos žiočių, ties Šeimyniškėlių sodais.

Intakas – Milys (kairysis).

Upės vaga, išskyrus žemupį, ištiesinta. Šis patenka į Anykščių regioninį parką. Netoli Niūronių prie upės yra vaizdinga, saugoma Variaus atodanga.

Gyvenvietės prie Variaus: Kalveliai, Čekonys, Ramuldava, Pavarės I, Pavarės II, Pavarės III, Stakės, Šeimyniškėliai.

## Etimologija

Upėvardis *Vãrius* kildinamas iš žodžių *varyti, verti*, nors galimos sąsajos ir su žodžiais *virti, versmė, virulys* arba  'vanduo'. Kai kurie šaltiniai (galbūt liaudies etimologija) teigia, kad upeliui pavadinimas duotas pagal vario atspalvio vandens spalvą.

## Šaltiniai
Adamavo ežeriukai

**Adamavo ežeriukai** – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 9 km į šiaurės rytus nuo Švenčionių. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,33 km, plotis – iki 0,18 km. Altitudė 168,8 m. Krantai žemi, ištisai apaugę mišku, pietvakariuose pelkėti. Iš pietvakarių į šiaurės rytus ežerą prateka Žeimenėlė į Sirvėto ežerą (Kančioginos upės baseinas). Į vakarus nuo ežero įsikūręs nebegyvenamas Adamavo kaimas.

Remiantis Lietuvos Respublikos upių, ežerų ir tvenkinių kadastru, daugiskaitiniu pavadinimu **Adamavo ežeriukai** vadinamas vienas ežeras, kurio kodas 50030220, o už 0,1 km į pietvakarius 1,5 ha dydžio telkšantis ežeras (kodas 50030236) vadinamas **Bevardžiu**.

## Šaltiniai
CoRoT-4 b

**CoRoT-4 b** – egzoplaneta, skriejanti apie F8V spektrinės klasės žvaigždę CoRoT-4, esančią Vienaragio žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 2507,2 šviesmečio (768,7 parseko).

CoRoT-4 b yra karštojo Jupiterio tipo dujinė milžinė. Planetos masė siekia 0,72 Jupiterio masės, o spindulys – 1,19 Jupiterio spindulio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 9,20205 (± 0,00037) paros, jos orbitos didysis pusašis – 0,09 (± 0,001) av, o ekscentricitetas – 0,0 ± 0,1. CoRoT-4 b pusiausvyros temperatūra – 976 K.

Apie CoRoT-4 b atradimą pranešta 2008 m. Planeta aptikta CoRoT kosminės observatorijos, taikant tranzitų metodą. CoRoT-4 b yra vienintelė CoRoT-4 sistemoje aptikta planeta (2020 m. duomenimis).

## Šaltiniai
Aibutiškis

**Aibutiškis** – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, Labanoro girioje, 3 km į pietryčius nuo Labanoro miestelio. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,28 km, plotis – iki 0,17 km. Altitudė 157,1 m. Kranto linija vingiuota, į šiaurę yra nutįsusi įlanka. Krantai žemi, tik pietrytinis kiek aukštesnis, ištisai apaugę mišku. Į pietus plyti ~ 15 ha dydžio Aibutiškio pelkė. Kiek atokiau į šiaurės vakarus įsikūręs Paibutiškio kaimas. Ežeras nenutekantis, priklauso Peršokšnos upės baseinui (Žeimenos upės baseinas).

## Šaltiniai
CoRoT-5 b

**CoRoT-5 b** – egzoplaneta, skriejanti apie F9V spektrinės klasės žvaigždę CoRoT-5, esančią Vienaragio žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 1304,6 šviesmečio (400 parsekų).

CoRoT-5 b yra karštojo Jupiterio tipo dujinė milžinė. Planetos masė siekia 0,467 Jupiterio masės, o spindulys – 1,388 Jupiterio spindulio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per maždaug 4,04 paros, jos orbitos didysis pusašis – 0,04947 (-0,00029 +0,00029) av, o ekscentricitetas – 0,09 (-0,04 +0,04). CoRoT-5 b pusiausvyros temperatūra – 1316 K.

Apie CoRoT-5 b atradimą pranešta 2008 m. Planeta aptikta CoRoT kosminės observatorijos, taikant tranzitų metodą. CoRoT-5 b yra vienintelė CoRoT-5 sistemoje aptikta planeta.

## Šaltiniai
Johann Heinrich Abicht

**Johanas Heinrichas Abichtas** (, 1762 m. gegužės 4 d. – 1816 m. balandžio 28 d.) – Vilniaus universiteto profesorius, vokiečių filosofas.

## Kilmė, studijos, veikla Vokietijoje

Johanas Heinrichas Abichtas gimė 1762 m. Folkštete, netoli Rudolštato, Tiuringijos žemėje, Vokietijoje. Mokėsi Rudolštato gimnazijoje. Studijas baigė Erlangeno–Niurnbergo universitete. Jo filosofijai aiškią įtaką padarė Imanuelis Kantas, vėliau Karolis Leonardas Reinholdas.

1786 m. tapo filosofijos magistru, 1790 m. – filosofijos mokslų daktaru. Tais pačiais metais Erlangeno universiteto Filosofijos fakultete buvo paskirtas dirbti adjunktu, vėliau tapo ekstraordinariniu profesorium.

Johanas Abichtas dėstė logiką, metafiziką, psichologiją, etiką, prigimtinę teisę ir pedagogiką. 1796 m. jis laimėjo prizą Berlyno karališkojoje akademijoje už darbą „Dėl metafizikos progreso nuo Leibnico ir Volfo laikų“.

Iki atvykimo į Vilnių jau buvo išleidęs 24 veikalus iš filosofijos („Filosofijos enciklopedija“, „Pažinimo filosofija“, „Papročių metafizika“, išspausdinęs daug straipsnių vokiečių leidiniuose.

## Veikla Vilniuje

Dėl savo mokslo laimėjimų ir geros mokslininko bei pedagogo reputacijos, Johanas Heinrichas Abichtas buvo pakviestas ir, jam sutikus, 1804 m. paskirtas Vilniaus universiteto profesoriumi, kuriame skaitė paskaitas apie logiką ir metafiziką. Nei universitetas, nei kuratorius nepatenkino jo prašymo skaityti paskaitas vokiečių kalba, todėl turėjo jas skaityti lotynų kalba.

1804–1806 m. Johanas Abichtas dalyvavo rengiant universiteto įstatus. Vėlesniais metais jis kelis kartus bandė padidinti savo dalyko valandų skaičių. Vedė poleminius ginčus su tuometiniu universiteto rektoriumi Jonu Sniadeckiu. 1804–1816 m. užėmė abi Vilniaus universiteto filosofijos katedras (Logikos bei metafizikos ir Moralės filosofijos). Imanuelio Kanto pažiūrų šalininkas.

Vilniaus laikotarpiu Johanas Abichtas parašė keletą straipsnių, veikalą „*Initia Philosophiae propriae sic dictae. Vilnae, 1814*". („Filosofijos, tikrąja prasme taip vadinamos, pagrindai”), kurį išleido universitetas.

Johanas Heinrichas Abichtas laikomas pirmuoju Imanuelio Kanto ir klasikinės vokiečių filosofijos skleidėju Lietuvoje.

Johanas Heinrichas Abichtas mirė 1816 m. balandžio 28 d. Vilniuje.

## Šeima
Johanas Heinrichas Abichtas į Lietuvą atvyko su šeima. Dar Erlangene gimęs jo sūnus Adolfas Abichtas vėliau tapo Vilniaus universiteto medicinos profesoriumi. Kitas sūnus – Teodoras Abichtas taip pat studijavo Vilniaus universitete, priklausė Juozapo Ignoto Kraševskio studentų „Mąstytojų draugijai”, dėl ko buvo suimtas ir kalintas.

## Šaltiniai
Sedeikių tiltas

**Sedeikių tiltas** – automobilių tiltas kelyje , kertantis Šventosios upę Sedeikių kaime (Andrioniškio sen.), Anykščių rajone. Tiltas stūkso už 0,4 km į pietryčius nuo kelių  ir  kryžkelės, maždaug pusiaukelėje tarp Andrioniškio (5,5 km į šiaurės rytus) ir Mikierių. Visai šalia tilto, dešiniajame krante (nuo Sedeikių pusės), informaciniu ženklu pažymėtas buvusių senųjų Sedeikių kaimo kapinių plotelis. Priešingoje tilto pusėje, į rytus, plyti mišku apaugusi Magylų kaimo teritorija.

Tiltas gelžbetoninis, trijų angų, jo važiuojamoji dalis dviejų eismo juostų. Pastatytas 1989 m. per kaimą nutiesus naują asfaltuotą kelią, vedantį iš Kupiškio į Juodbalos smėlio-žvyro karjerą Ramuldavos girioje.

## Šaltiniai
29-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas

**29-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas** – tai individualios nuotolinės šachmatų varžybos. Jos vykdomos pagal ICCF taisykles. Čempionato pradžia – 2011.11.05, pabaiga – 2014.06.11. Čempionatas vyko naudojant serverį.

## Varžybų tvarka

### Laikas galvojimui

Naudojant serverį kiekvienam žaidėjui 10-čiai ėjimų buvo skirta 40 dienų, o po 20-os dienos, ėjimui sunaudotas laikas dvigubinamas. Fiksuojama turnyro pradžia, bet pabaigos data nenustatoma. Kai žaidėjas viršija galvojimui skirtą laiką, partija yra stabdoma, jei to reikalauja varžovas. Kiekvienas dalyvis per metus gali pasiimti 30 d. atostogų. Galima gauti specialių atostogų.

### Vietų paskirstymas

Vietos nustatomos pagal surinktus taškus: turintis jų daugiau, užima aukštesnę vietą. Surinkus vienodai taškų vietos buvo nustatomos pagal Sonen-Bergerio koeficientą.

## Varžybų lentelė

**Pastaba.** Įrašas lentelėje **0E** reiškia kad dalyviui įskaitytas pralaimėjimas pasibaigus jo galvojimo laikui. Įrašas **1E** – rezultatas varžovui pratęsus galvojimui skirtą laiką. 2200P – laikina reikšmė.

## Prizininkai
Sužaidus visas partijas du dalyviai: vilnietis Aleksandras Korabliovas ir joniškėnas Virginijus Braziulis buvo surinkę po 10,5 taško. Vietų nustatymui buvo paskaičiuotas abiejų varžovų Sonenbergerio koeficientas. Jis buvo aukštesnis Aleksandro Korabliovo (SB – 67,75) – jam ir atiteko aukso, o Virginijui Braziuliui (SB – 64,5) sidabro medalis. Trečias čempionate liko 9,5 taško iškovojęs Mindaugas Rauduvė.

## Šaltiniai

## Išorinės nuorodos
*  Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionai
Uosinta

**Uosinta** – upė Lietuvoje, Anykščių rajone; Jaros kairysis intakas (Šventosios baseinas). Išteka iš Narbūčių ežero, 4,5 km į rytus nuo Svėdasų. Teka į vakarus, prateka Bedugnio, Uosintėlio ežerus, tada srūva į pietvakarius. Įteka į Jarą 5,4 km nuo jos žiočių, ties Pauriškiais.

Vaga išskyrus žemupį ištiesinta. Prie upelio įsikūrę Palaukiškiai, Grikiapeliai, Pauriškiai.

Upėvardis *Uosintà* kildinamas nuo medžio pavadinimo *[[uosis]]*.

## Šaltiniai
Nacių simboliai

**Nacių simboliai** – Vokietijos Trečiojo Reicho ir Vokietijos nacionalsocialistinės darbininkų partijos naudota simbolika.

XX a. Vokietijos nacionalsocialistinė darbininkų partija naudojo daug vaizdinių simbolių, ypač svastiką, kuri dažniausiai vaizduota ant nacistinės Vokietijos vėliavos. Nuo 1933 m. nacių svastika – tapo visos šalies piliečių kasdienybe, o 1935 m. įstatymu buvo įtvirtinta kaip valstybės simbolis.

## Svastika

Pagrindinis nacių partijos simbolis – „laužytas kryžius“ (), kuris buvo naudotas nuo pat partijos sukūrimo 1920 m. Emblemoje pavaizduotas baltas skritulys raudoname fone. Skritulio centre – juoda svastika, pasukta 45 laipsnių kampu. Ši emblema buvo naudojama nacių partijos vėliavoje, herbe ir rankovių raiščiuose, kuriuos ryšėjo partijos nariai, valstybės tarnautojai, kareiviai ir t. t.

Juodos, baltos ir raudonos spalvų derinys pasiskolintas iš Vokietijos imperijos vėliavų. Naciai pasmerkė Veimaro respublikos vėliavą, kurią iki šiol naudoja Vokietijos Federacinė Respublika.

Knygoje „Mano kova“ (*Mein Kampf*) Adolfas Hitleris paaiškino, ką reiškia nacių vėliava: *Raudona – visuomenės nuostata, kuria paremtas šis judėjimas. Balta – valstybė. Svastika išreiškė vokiečių tautos misiją siekti [[Arijai|arijų]] rasės pergalės ir taip pat kūrybinio darbo idealo triumfą.*

Šiandien tokios šalys kaip Vokietija, Austrija, Prancūzija, Lietuva, Latvija, Lenkija, Ukraina, Brazilija ir Izraelis draudžia nacių simbolius, o viešą jų demonstravimą ne mokymosi tikslais laiko kriminaliniu nusikaltimu. 2018 m. rugpjūčio 9 d. Vokietija suteikė teisę naudoti svastiką ir kitus nacių simbolius kompiuteriniuose žaidimuose.

## Naudojimas
Nacistinis režimas vyriausybines institucijas skatino atsisakyti religinių simbolių tokių kaip kryžius, šventųjų paveikslai ir kt.

## Kiti simboliai
Kiti Vokietijos nacionalsocialistinė darbininkų partijos naudoti simboliai:
* Erelis virš svastikos
* SS (*Schutzstaffel* apsaugos rinktinė) žaibai
* Juoda SS uniforma
* Įvairios runos
* Saulės kryžius

## Runos
Runos buvo naudojamos nacių partijos ir iki dabar naudojamos neonacių grupuočių, kurios sieja save su germaniškomis tradicijomis.

## Neonacių simboliai
Daugelis nacionalsocialistų partijos simbolių buvo perimti neonacių.

Tačiau neonaciai taip pat naudoja keletą naujų simbolių:
* 18, kodas Adolfui Hitleriui. Numeris gaunamas pagal raidės eilę abėcėlėje: A=1, B=8
* 88, kodas Deivido Leino (*David Lane*) manifestui *[[88 priesakai]]*
* 14, kodas Deivido Leino frazei *14 žodžių.* Ji reiškia*: Mes privalome užtikrinti mūsų žmonių egzistenciją ir Baltųjų vaikų ateitį ([[Anglų kalba|angl.]] We must secure the existence of our people and a future for White children).* Frazė taip pavadinta, nes originalo kalba ją sudaro būtent 14 žodžių, o verčiant juos į kitas kalbas iškyla sunkumų, norint perteikti lygiai tą pačią prasmę ir panaudoti taip pat lygiai 14 žodžių. Dėl šios priežasties šiame lietuviškame vertime yra tik 10 žodžių.
* Keltiškasis kryžius
Valupis

**Valupis** (*Volupis*) – smulkus upokšnis Lietuvoje, Anykščių rajone, Anykščių seniūnijoje; Elmės kairysis intakas (Šventosios baseinas). Prasideda laukuose tarp Janydžių ir Elmininkų II. Teka į šiaurės vakarus pro Naujuosius Elmininkus, tada Šeimyniškėlių piliakalnio pašlaite. Įteka į Elmę ~1,7 km nuo jos žiočių, prie Šeimyniškėlių rytinių pakraščių.

Nuo vidurupio patenka į Anykščių regioninį parką. Prie piliakalnio per upelį pastatytas medinis tiltas.

Upelio pavadinimas kildinamas iš asmenvardžių *Valius, Vala*.

## Šaltiniai
Kurklių karjeras

**Kurklių karjeras** – didelis žvyro ir smėlio karjeras Anykščių rajone, tarp Kurklių miestelio vakarinio pakraščio ir Antanuvkos kaimo, prie kelio . Plotas – ~40 ha. Gylis iki 20 m. Per metus iškasama 100–300 tūkst. m³ žaliavų.

Karjere žvyras pradėtas kasti 1980 m.

1995 m. karjeras privatizuotas. Jį valdo įmonė „Kurklių karjeras“ (žvyro gavyba ir paruošimas, kelių ir melioracijos įrenginių statyba ir remontas). Tiekiamas žvyras, žvirgždas, smėlis, akmenys, skalda, gruntas. 1980–2010 m. įmonei vadovavo generalinis direktorius Kazys Daškevičius, nuo 2010 m. – Dainius Daškevičius.


Kurklių karjeras, 2.JPG|Karjeras
Kurklių karjeras, 4.JPG|Tvenkinys karjero vietoje
Kurklių karjeras.JPG|Įmonės valdyba ir žaliavų apdirbimo vieta


## Šaltiniai
Korona (reikšmės)

**Korona** (< 'karūna') gali reikšti:
* Korona – miestas JAV, Kalifornijoje;
* Korona – nedidelės gyvenvietės JAV: Naujojoje Meksikoje, Pietų Dakotoje, Minesotoje;
* Korona – kaimas Lenkijoje, Liublino vaivadijoje;
* Vilja Korona – miestelis Meksikoje, Chaliske;
* La Korona – senovės majų miestas Gvatemaloje;
* Šv. Korona arba Šv. Stefanija – II a. krikščionių kankinė, šventoji;
* Corona – Italijos muzikos grupė;
* The Coronas – airių roko grupė;
* Corona stadionas – stadionas Meksikoje, Toreone;
* MKS Korona Kielce – Lenkijos futbolo klubas;
* Corona – meksikietiškas alus;
* Corona – Egipto konditerijos įmonė;
* *Corona* – Saulės vainikas lotyniškai;
* Corona – JAV dirbtinis palydovas, veikęs 1959–1972 m.;
* *Corona Borealis* – žvaigždynas, liet. Šiaurės Vainikas;
* *Corona Australis* – žvaigždynas, liet. Pietų Vainikas;
* *[[Corona (gentis)|Corona]]* – sraigių gentis;
* Toyota Corona – 1957–2001 m. gamintas japoniškas automobilis;
* 'MS Svea Corona* – 1975–1995 m. plaukiojęs keltas;
* [[Miguel Ángel García Pérez-Roldán|Corona]] – ispanų futbolininko Migelio Pereso Roldano pravardė;
* *Corona'' – pavardė, paplitusi daugiausia Meksikoje, Italijoje, JAV;
* koronaviruso santrumpa.
Tuliai

**Tuliai**, arba **Didieji Tuliai** (, nuo 1938 m. *Reinkenwalde*, nuo 1946 m. ***Tušinas***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 5 km į šiaurės vakarus nuo Pilkalnio, 17 km į pietvakarius nuo Lazdynų.

## Istorija

Įkurti 1564 m. Pavadinimas pavardinės kilmės, pagal įkūrėją *Jennis Tullun*. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: *Tuln*, *Tulln*, *Tullen*. 1785 m. buvo mišrusis kaimas su 46 ugniakurais, 1823 m. – mišrusis kaimas su 269 gyventojais. 1854 m. Tuliuose buvo du vėjo malūnai, 67 gyvenamieji pastatai ir 535 gyventojai. Iki 1723 m. buvo Ragainės valsčiaus šaltyšiaus administruojamos seniūnijos (*Schulzenamt*) centras, 1723–1818 m. priklausė Įsruties apskrities Užpjaunių domenų valsčiui, 1818–1945 m. – Pilkalnio apskričiai. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. 1874 m. apskrityje įsteigtas Enskiškių valsčius, kuriam priklausė ir Tulių kaimo bendruomenė. Nuo XIX a. pab. vadinti Didžiaisiais Tuliais. 1924 m. nuo Didžiųjų Tulių atskirta Naujųjų Tulių kolonija, prijungta prie Plampų kaimo. Tarpukariu kaime buvo mokykla, malūnas, svečių namai, dvaro sodyba. Kaimo šiaurine dalimi tekėjo Vilkupė, rytiniu pakraščiu – Ragupė. Šiaurėje buvo nedidelis Tulių miškas, pelkėtose įdubose buvo kasamos durpės.

Po Antrojo pasaulinio karo ar sovietmečiu išnyko. Nuo 2008 m. buvusio kaimo teritorija priklauso Krasnoznamensko rajono Dobrovolsko ir Vesnovo kaimo gyvenvietėms.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Gonbade Kavuso bokštas

**Gonbade Kavuso bokštas** () − bokštas, stovintis Irano Golestano provincijoje, Gonbade Kavuso miesto centriniame parke. Tai persų architektūros paminklas, nuo 2012 m. įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Jis žymi zijaridų valdovo Kavuso (978–1012) kapavietę ir buvo pastatytas jam dar gyvenant 1006-1007 m. Tai cilindro formos, daugiasienis kapo bokštas, siekiantis 61 m aukštį, jis gali būti matomas iš maždaug 30 km atstumo. Miestas pavadintas šio paminklo vardu.

Ant paminklo sienų yra padaryti įrašai rimuota proza, liudijantys, kad bokštą pastatė Kavuso įsakymu. Jis buvo zijaridų dinastijos, įsikūrusios istoriniame šiaurės Irano Tabaristano regione, emyras. XI amžius šiame regione dar žymėjo perėjimo iš zoroastrizmo į islamą laikmetį. Paminklo pastatymo data pateikta pagal du laiko skaičiavimo kalendorius: iraniečių saulės ir islamo mėnulio kalendorius. 

Virš įėjimo į statinį įrengtas vienas ankstyviausių Irane korinių skliautų mukarno stiliumi („varvantys, stalaktitų skliautai“). Kavuso bokštas savo konstrukcija primena kitus cilindrinius antkapinius bokštus Irano Kaspijos jūros pakrantėje. Tačiau šis skiriasi nuo kitų pavyzdžių savo įspūdingu aukščiu, kuris tris kartus didesnis už jo išorinį skersmenį. Pastatytas iš degtų plytų, yra 71 m aukščio, įskaitant kalvelės, ant kurios stūkso, aukštį. Bokštas yra didžiulė dešimties sienų struktūra su kūginiu stogu, kuris sudaro aukso pjūvio santykį 1,618. Bokštas siaurėja į viršų, jo skersmuo yra 17 m (apačioje) ir 15,5 m (po stogu). Vidinis bokšto skersmuo yra apie 10 m. Turi vieną įėjimą iš rytų, dešimt 3 m storio sienų ir yra pastatytas taip, kad prie įėjimo į bokštą žmogus girdi savo aidą. 

Nors bokšto užrašas aiškiai nenurodo, kad jis buvo pastatytas kaip valdovo laidojimo vieta, tačiau remiantis legenda, sultono kūnas buvo paguldytas į stiklinį sarkofagą, buvo pakabintas bokšto centre 45 m aukštyje. Rytinėje stogo pusėje yra nedidelis langas, pro kurį ryto saulės spinduliai galėjo kristi tiesiai ant sarkofago. Visa tai atkreipia dėmesį į zoroastrinius įsitikinimus, pagal kuriuos mirusiojo laidojimo metu buvo svarbu, kad kūnas neturėtų sąlyčio su žeme, o ketvirtą dieną po mirties kūnas turėtų būti nušviestas Saulės, kurios spinduliais siela pakiltų į dangų..

## Išnašos
Paslėpiai

**Paslėpiai** () – buvęs dvaras Rytų Prūsijoje, Pilkalnio apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities rytinėje dalyje, 2 km į rytus nuo Pilkalnio.

## Istorija

Minimi nuo 1625 m. Istoriniai pavadinimo rašybos variantai: *Paßlepßen*, *Paslöppen*, *Passeloepsnen*, *Pasloepen*. 1823 m. buvo dvaras su 2 gyventojais. 1854 m. Paslėpiuose buvo plytinė, 2 gyvenamieji pastatai ir 8 gyventojai. 1818–1945 m. priklausė Pilkalnio apskričiai ir 1874 m. įsteigtam Užpjaunių valsčiui. Tikintieji priklausė Pilkalnio evangelikų liuteronų parapijai. 1879 m. dvaras valdė 77 ha žemės, iš jų 68 ha ariamos ir 7 ha pievų. 1901 m. netoli dvaro nutiestas siaurasis geležinkelis, įrengta stotelė. 1928 m. prijungti prie Pilkalnio. Po Antrojo pasaulinio karo išnyko.

## Gyventojai

## Šaltiniai
HD 163607 c

**HD 163607 c** – egzoplaneta, skriejanti apie geltonąją nykštukę HD 163607, esančią Slibino žvaigždyne. Nuo Saulės sistemos nutolusi apie 218,3 šviesmečio (66,9 parseko).

HD 163607 c yra dujinė milžinė. Planetos masė siekia 2,201 Jupiterio masės, o spindulys – apytikriai 1,19 karto didesnis nei Jupiterio. Apie savo žvaigždę planeta apskrieja per 1272 (± 4,4) paras, jos orbitos didysis pusašis – 2,39 (± 0,11) av, o ekscentricitetas – 0,08 (± 0,014). HD 163607 c masė nustatyta radialinių greičių metodu.

Apie HD 163607 c atradimą pranešta 2011 m. Planeta aptikta Havajuose esančioje W. M. Keck observatorijoje, taikant radialinių greičių metodą. Be HD 163607 c, šioje sistemoje dar atrasta HD 163607 b planeta (taip pat dujinė milžinė).

## Šaltiniai
Aklutis

**Aklutis** – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 6 km į vakarus nuo Sarių, Melagėnų miške, tarp Juodasio ežero vakaruose ir Ilgio ežero pietryčiuose. Ežerėlis beveik apvalus, jo ilgis iš šiaurės į pietus – 0,09 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 136,1 m. Krantai žemi, pelkėti, pakrantės ištisai apaugę medžiais. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės baseinui.

## Šaltiniai
Akulieriai (Švenčionių r.)

**Akulieriai** – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 4 km į pietus nuo Cirkliškio, 0,07 km į rytus nuo dar vieno didesnio Akulierių ežero, Kunigiškės miške. Ežero ilgis iš vakarų į rytus – 0,11 km, plotis – iki 0,08 km. Altitudė 185,3 m. Krantai žemi, pelkėti, pakrantės kalvotos. Rytine pakrante eina kelias . Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos intako Meros baseinui.

## Šaltiniai
Alasiukas

**Alasiukas** – ežerėlis Lietuvoje, Švenčionių rajone, 6,5 km į pietryčius nuo Labanoro, Žeimenos miške, Macijonėlių pelkėje. Ežero ilgis iš pietvakarių į šiaurės rytus – 0,11 km, plotis – iki 0,05 km. Altitudė 149,5 m. Krantai žemi, pelkėti, ištisai apaugę medžiais. Ežerėlis nenutekantis, priklauso Žeimenos intako Luknelės baseinui.

## Šaltiniai
27-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas

**27-asis Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatas** - tai individualios nuotolinės šachmatų varžybos. Jos vykdomos pagal ICCF taisykles.  Čempionato pradžia - 2009.02.01, pabaiga – 2011.10.09. Čempionatas vyko naudojant serverį.

## Varžybų tvarka

### Laikas galvojimui

Naudojant  serverį  kiekvienam žaidėjui 10-čiai ėjimų buvo skirta - 40 dienų, o po 20-os dienos, ėjimui sunaudotas laikas dvigubinamas. Fiksuojama turnyro pradžia, bet pabaigos data nenustatoma. Kai žaidėjas viršija galvojimui skirtą laiką, partija yra stabdoma, jei to reikalauja varžovas. Kiekvienas dalyvis per metus gali pasiimti 30 d. atostogų. Galima kreiptis į turnyro direktorių dėl specialių atostogų.

### Vietų paskirstymas

Vietos nustatomos pagal surinktus taškus: turintis jų daugiau, užima aukštesnę vietą. Surinkus vienodai taškų vietos buvo nustatomos  pagal Sonen-Bergerio koeficientą.

## Varžybų lentelė

## Prizininkai
27-ąjį Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionatą laimėjo žagarietis Virginijus Braziulis. Jis surinko 11 taškų. Pustaškiu atsiliko Petras Lukaševičius,trečias-Anatolijus Novikovas.
## Šaltiniai

## Išorinės nuorodos
*  Lietuvos korespondencinių šachmatų čempionai
Antiniukas

**Antiniukas** arba **Untiniukas** – ežeras Lietuvoje, Švenčionių rajone, 7,5 km į pietryčius nuo Labanoro, Baranavos miške, Girutiškio pelkėje, įsiterpęs tarp Girutaičio ežero šiaurėje ir Pašilinio ežero pietryčiuose. Ežero ilgis iš šiaurės vakarų į pietryčius – 0,19 km, plotis – iki 0,12 km. Altitudė 152 m. Krantai žemi, pelkėti, apaugę medžiais ir krūmais. Ežero dugną dengia storas sapropelio sluoksnis. Antiniukas telkšo Girutiškio gamtinio rezervato teritorijoje. Ežeras nenutekantis, priklauso Žeimenos upės baseinui.

## Šaltiniai