open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Alko Šventasis ąžuolas

**Alko ąžuolas**, vadinamas *Šventuoju, Aukuro ąžuolu* (registrinis kultūros paveldo objektas: unikalus kodas – , senas kultūros paminklo laikinosios apskaitos Nr. 304/1) – mitologinis ąžuolas šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Alke (Imbarės seniūnija), 1,30 km į vakarus nuo kelio , kairiajame Alkupio krante, Salantų regioniniame parke.

## Ąžuolas
Augo tarp alkakalnio ir Janinos Nomgaudienės sodybos, kalvos vakariniame šlaite, netoli Jonikės šaltinio. Iki šių dienų išliko ąžuolo kelmas. Jis netaisyklingo apskritimo plano, iki 1,7 m skersmens. Vidus išpuvęs.

Teritorijos plotas – 4,2 m².

20 m į pietus prasideda alkakalnis (Alkos kalnas), 25 m į pietvakarius yra Aukuo akmuo, 38 m į vakarus – Jonikės šaltinis.

## Istorija
Tautosakos duomenimis ąžuolas ženklina senovės pagonių šventyklą. Vietos gyventojai ąžuolą nuo seno garbino ir saugojo kaip protėvių tikėjimo papročių liudininką, vadino *Šventuoju* arba *Aukuro ąžuolu*. Jis buvo maždaug 4 m apimties (1,3 m aukštyje), kamienas buvęs suskeldėjęs, tarsi apdegęs.

Nuo XX a. 9 dešimtmečio medis pradėjo džiūti, o šerdis – pūti. Jam visiškai išdžiuvus, sodybos šeimininkas medį 2002 m. nupjovė, o šalia pasodino keletą ąžuolo sodinukų.

Šventasis ąžuolas su šalia esančiais šaltiniu ir Aukuro akmeniu sudarė Alkos kalno senovės pagonių šventyklos apeiginį-sakralinį kompleksą.

1993 m. Lietuvos įrašytas į istorijos ir kultūros paminklų laikiną apskaitą (l. a. 304/1), 1993 m. birželio 15 d. registruotas nekilnojamųjų kultūros vertybių registre. 2016 m. gruodžio 13 d. objekto teisinė apsauga panaikinta.

### Padavimai
* Po storu ąžuolu ant aukuro akmens degusi šventoji ugnis, kurią saugojo vaidilutės, o tarp senų ąžuolų įrengtame būste gyveno žynys. Šventykla buvusi skirta žalčių dievui Pilvyčiui, o joje laikomus žalčius vaidilutės maitinusios Salanto slėnyje stūksančioje Gaidžio kalno kalvelėje
* Po ąžuolu pagonys aukodavo aukas savo dievams – avinus, žmones
* Švedmečiu ant Alkos kalno buvo įsitvirtinę švedų kareiviai, kurie traukdamiesi užkasė čia auksą, o kaip ženklą pasodino toje vietoje ąžuolą
* Prie ąžuolo pasirodanti balta šmėkla

## Tyrimai
1993 m. žvalgė Vykintas Vaitkevičius.

## Literatūra
* Julius Kanarskas. Salantų alkos kalnas. – Švyturys – 2000 m. balandžio 26 d. – P. 6
* Feliksas Rapalis. Pažinkime gimtąjį rajoną. – Stalino vėliava – 1957 m. rugsėjo 7 d.
* Laima Stonkuvienė. Gyvenimas garsiojo Alkos kalno pašonėje. – Švyturys – 2011 m. gegužės 14 d. – P. 5.
* Vykintas Vaitkevičius. Mosėdžio ir Salantų apylinkių senosios šventvietės. – Liaudies kultūra, 1995. – Nr. 3. – P. 12
* Vykintas Vaitkevičius. Senosios Lietuvos šventvietės: Žemaitija. – Vilnius: Diemedis, 1998. – P. 54, 55

## Šaltiniai
Alkupis (Erla)

**Alkupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Erlos intakas.

Ištakos yra Žudgalio kaimo šiaurinėje dalyje, Erlos pelkėje, 2,4 km į šiaurės vakarus nuo Salantų. Visa upelio vaga ištiesinta, paversta melioracijos kanalu. Teka atvira vietove, Erlos senslėniu. Iš pradžių teka šiaurės vakarų kryptimi, netrukus staigiai pasuka į pietryčius, vėliau – skersai pelkės teka į šiaurės rytus iki pat Alkos kalno. Aukštupyje upelio kairiajame krante iškasti 4 melioracijos kanalai, kuriais iš pelkių surenkamas ir į upelį nuvedamas vanduo. Toliau upelis teka Alkos kalno papėde, apjuosdamas jį iš pietvakarių, rytų, šiaurės rytų ir šiaurės pusių, o šiaurinėje papėdėje pasuka į šiaurę. Į Erlą įteka Erlėnų kaimo vakariniame pakraštyje, 20 m į pietus nuo kelio  tilto per Erlą, 18,9 km nuo jos žiočių.

Gyvenvietės: Žudgalis, Alkas.

Kairiajame krante yra Alko alkakalnis, mitologinis šaltinis, Aukuro akmuo ir Šventasis ąžuolas.
 
Pavadinimas kildinamas nuo žodžių *alka* („balokšnis, tvenkinys“; „vieta ant kalno, kur degintos aukos“) bei *[[alkas]]* („kalnas su šventviete, stabas“). Tokios kilmės vandenvardžių Lietuvoje yra 12.

## Šaltiniai
Bajoralių senosios kapinės

**Bajoralių senosios kapinės**, vadinamos *Kapeliais, Marų kapeliais* (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Bajoraliuose (Imbarės seniūnija), kairiajame Pestupio krante. 

## Kapinės

Įrengtos pakilesnėje vietoje, netaisyklingo plano. Laidojimo žymių nėra. Teritorija dirvonuoja.

Teritorijos plotas – 0,1 ha.

## Istorija

Veikė XVII – XVIII a., vadinamos *Kapeliais* (). Jose laidoti Bajoralių kaimo gyventojai. Daug jų čia palaidota per 1710–1711 m. Didįjį marmetį. Kapines uždarius, XIX a. jose laidojo savižudžius (pakaruoklius) ir nekrikštytais mirusius kūdikius. Pasakojama, kad kapinėse vaidendavosi, vaikščiodavo ugnelės, stovėjo keli monumentalūs kryžiai ir koplytėlė, kurie XX a. pr. sunyko. Tarpukariu kapinės buvo Meškio žemėje. 

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga
Sinchroninis plaukimas olimpinėse žaidynėse

**[[Sinchroninis plaukimas|Sinchroninio plaukimo]]** rungtis **[[vasaros olimpinės žaidynės|vasaros olimpinėse žaidynėse]]** vyksta nuo 1984 m. olimpiados. Šiuo metu olimpinių žaidynių programoje varžomasi *duetų* ir *grupių* kategorijose, anksčiau buvo ir *solo* kategorija. JAV, Kanada ir Japonija, visose olimpinėse žaidynėse 1984–1996 m. laimėjusios medalius, yra tradiciškai laikomos stipriausiomis valstybėmis šioje sporto šakoje. Neseniai Rusija taip pat įsitvirtino sinchroninio plaukimo rungtyje ir laimėjo medalius visose olimpinėse žaidynėse nuo 2000 m.

## Kategorijos

## Medalių lentelė

## Šaltiniai
Grūšlaukės dvaras

**Grūšlaukės dvaras** – buvęs dvaras šiaurinėje - šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, į vakarus nuo Salantų, prie kelių  ir .

## Istorija
Įkurtas 1675 m. didikams Motiejui ir Benediktui Vainoms pasidalinus Salantų dvaro valdas. Grūšlaukės dvarui atiteko Grūšlaukės vaitija su Kumpikų, Juodupėnų, Jakštaičių, Narmantų, Pesčių ir Bajoralių kaimais.

Be minėtų kaimų, 1750 m. dvarui priklausė Buginiai, Kirkšiai, Mažonai, Padvarninkai, Palšiai, Pėtaraičiai, Peldžiai, Serapinai, Šaučikiai ir Urbaičiai.

Po 1861 m. baudžiavos panaikinimo vykdyta žemės reforma dvaro valdas apkarpė, kadangi nemažai dirbamos žemės teko perleisti iš baudžiavos paleistiems valstiečiams. 1870 m. atodirbio prievolę Grūšlaukės dvaro žemėje atlikinėjo Grūšlaukės miestelio, Kumpikų, Erlėnų, Pesčių, Naujųjų Salantų ir Juodupėnų valstiečiai.  
  
Prasidėjus Lietuvos žemės reformai, 1922 m. dvaro valdos buvo paimtos valstybės nuosavybėn, dvaras išparceliuotas, o žemė išdalinta kumečiams ir iš Grūšlaukės valsčiaus kilusiems Lietuvos kariuomenės savanoriams kūrėjams. 
 
## Dvaro savininkai
* Motiejus Vaina, 1675 – 1692? m.
* Kazimieras Dominykas Oginskis, 1692 – 1733 m.
* Elena Oginskienė, 1733 – 1739 m.
* Ignotas Oginskis, 1739 – 1775 m.
* Ignotas Jokūbas Masalskis, po 1775 – 1794 m.
* Elena Apolonija Potockienė, 1795 m.
* Vincentas Gavelas Potockis, 1795 – 1806 m. 
* Platonas Zubovas, 1806 – 1822 m.
* Mykolas Juozapas Tiškevičius, 1824 – 1839 m.
* Juozapas Mykolas Tiškevičius, 1839 – 1844 m.
* Juozapas Tiškevičius, 1845 – 1891 m.
* Sofija Tiškevičienė, 1891 – 1922 m. 

## Šaltiniai
Vilniaus miesto klinikinė ligoninė

**Vilniaus miesto klinikinė ligoninė** – didžiausia ligoninė Vilniuje.

## Istorija
1958 m. pastatytas pirmasis korpusas. 1966 m. ligoninė išplėsta.

1978 m. pabaigoje į Respublikinę vaikų ligoninę iškelti Vaikų chirurgijos ir Vaikų traumatologijos–ortopedijos skyriai.

2004 m. prijungti Šv. Jokūbo ligoninės akušerijos, neonatologijos ir ginekologijos skyriai. 2005–2007 m. ligoninės pastatai rekonstruoti. 2011 m. prijungta Sapiegos ligoninė, o 2012 m. – Vilniaus universitetinė Antakalnio ligoninė, kuri tapo ligoninės Antakalnio filialu.

2020 m. dėl koronavirusinės ligos pandemijos ši ligoninė tapo atramine, pertvarkyta dalis patalpų.

## Pavadinimų kaita
* 1954–1987 m. Vilniaus miesto klinikinė ligoninė
* 1987–1991 m. Vilniaus miesto 6-oji klinikinė ligoninė
* 1991–2010 m. Vilniaus miesto universitetinė ligoninė
* Nuo 2010 m. Vilniaus miesto klinikinė ligoninė

## Struktūra
* Vidaus ligų klinika
* Kraujagyslių chirurgijos klinika
* Chirurgijos klinika
* Akušerijos ir ginekologijos klinika
* Vaikų ligų klinika

## Direktoriai
* Stasys Trepšys – 1958–1977 m.
* Vytautas Banevičius – 1977–1981 m.
* Romanas Rimkevičius – 1982–1991 m.
* Rimantas Keblas – 1991–2012 m.
* Henrikas Ulevičius – 2012–2014 m.
* Narimantas Markevičius – nuo 2014 m.

## Galerija

Vaizdas:Vilniaus miesto klinikinė ligoninė.JPG||2014 m.
Vaizdas:Vilniaus miesto klinikinė ligoninė3.JPG|Akušerijos ir ginekologijos bei Vaikų ligų klinikų pastatas (2014)


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Ligoninės svetainė
Anlo

**Anlo** – istorinė gbe (eve) valstybė Vakarų Afrikoje, Vergų krante (dabartinės pietryčių Ganos teritorijoje). Ji buvo dabartinio Voltos regiono Ketos ir Ketu rajonuose. Jos gyventojai sudaro atskirą eve subetnosą, vadinama **anlais**.

## Istorija
Kaip ir dauguma eve valstybių Anlo buvo įkurta XVII a. migrantų iš seniausios jų valstybės – Notsės. Legendos pasakoja, kad Notsėje valdė ypač žiaurus valdovas Togbe Agorkolis, iš kurio priespaudos norėję pabėgti gyventojai gudrumu prasiskverbė pro storas miesto sienas. Jiems vadovavo Teglis. Pabėgėliai migravo į pietus, kol pasiekė pajūrį, ir ten įsikūrė. Jų svarbiausiu miestu tapo Anloga, dabartinis Ketos priemiestis prie Ketos ežero. Šis anlų egzodas yra kasmet prisimenamas jų nacionalinėje šventėje *Hogbetsotso* („pabėgimas iš Hogbės, t. y. Notsės“).

Anlo valdovų titulas buvo avoamefia (*awoamefia*), o prieš vardus naudojamas pagarbus eve titulą *togbui*, tačiau valdovai neturėjo absoliučios valdžios, nes buvo specialios tarybos renkami iš dviejų svarbiausių Anlo klanų, ir negaliojo sosto paveldėjimo principas. Be to, valdovai daugiau rūpinosi dvasiniais valstybės reikalais, atsiskyrę nuo pasaulio. Pasaulietiniais reikalais rūpinosi trys valdytojai, atsakingi už tris valstybės dalis: lašibi (vakarais), adotri (centru) ir voe (rytais). Jie turėjo realią valdžią, nors formaliai konsultuodavosi su valdovu.
  
Valstybė su stipriu uostu buvo svarbi prekyboje su Europos kolonistais. Ji ypač domino olandus, kurie 1734 m. pasistatė čia Singelenburgh fortą, o 1784 m. Prinzenstein fortą. 1850 m. olandai pardavė šį fortą kartu su kitomis kolonijomis Afrikoje Britų imperijai, kuri jį įjungė į Aukso kranto koloniją. Tokiu būdu britai įgijo ir patekimą į Anlo, kurį pavertė protektoratu, o netrukus galutinai absorbavo. Tradicinė monarchija kolonijos, o vėliau nepriklausomo Ganos sudėtyje buvo išlaikyta.

## Valdovų sąrašas
* Togbui Sri I
* Togbui Adeladza I
* Togbui Zanyedor
* Togbui Akortsui
* Togbui Nditsi
* Togbui Azamu (Acoli Nguña)
* Togbui Agordormatu
* Togbui Agorleha
* iki 1780 Togbui Axorlu Nunya
* 1780–1783 Togbui Atsa
* 1783–1810 Togbui Atsasa
* 1810–1878 Togbui Letsa Gbagba
* 1878–1906 Togbui Amedor Kpengla
* 1906–1907 Togbui Kugbeagbo Katsruku
* 1907–1956 Togbui Sri II
* 1956–1967 Togbui Abiwu
* 1957–1997 Togbui Adeladza II
* 1997–1999 Togbui Agbesi Nyaho Tamakole IV
* 1999–2011 Togbui Agbesi Ausu II (acting)
* nuo 2011 Togbui Sri III

## Nuorodos
* Anlo valdovų sąrašas
Asogli

**Asogli** – istorinė gbe (eve) valstybė Vakarų Afrikoje, Vergų krante (dabartinės pietryčių Ganos teritorijoje) su centru Ho mieste. Jos gyventojai kalba atskiru eve kalbos dialektu **ho**.

## Istorija
Kaip ir dauguma eve valstybių Asogli buvo įkurta XVII a. migrantų iš seniausios jų valstybės – Notsės. Legendos pasakoja, kad Notsėje valdė ypač žiaurus valdovas Togbe Agorkolis, iš kurio priespaudos norėję pabėgti gyventojai gudrumu prasiskverbė pro storas miesto sienas. Jiems vadovavo Kakla. Pabėgėliai migravo į vakarus, kur pasiekė pirmąją įkurtą savo gyvenvietę Komedzralę. Čia jų vadas turėjo tris sūnus ir dukterį.

Kadangi Komedzralėje eve galiausiai išsekino žemę, Kaklos palikuonys išvedė savo grupes ieškoti derlingesnių vietų ir įkūrė 4 savo gyvenvietes, kurios sudaro karalystės tradicines teritorijas. Jauniausias sūnus Asoras įkūrė Ho gyvenvietę, kuri tapo naujosios karalystės sostine.

Asoglio valstybė buvo prijungta prie Vokietijos Togolando XIX a. pabaigoje, išlaikant jos tradicinę monarchiją. Po 1918 m. Ho miestas perėjo britams kaip Britų Togolendo dalis, o vėliau prijungtas prie Ganos.

Asoglio valdovų titulas yra *agbogbomefia*, o prieš vardus naudojamas pagarbus eve titulas *togbe*. Asoglis turi tradicinę vyriausybę, kurią sudaro 5 skyriai: Ahoe, Bankoe, Dome, Heve ir Hliha. Kiekvienas skyrius turi savo vadą, kuris savo ruožtu turiu savo tarybą, karo vadą *asafofia* ir jaunimo reikalų vadą *sohefia*. Agbogbomefia tiesiogiai vadovauja Bankoe skyriui.

## Valdovų sąrašas
* Togbe Afede I
* Togbe Ati Akporsor (Afede II)
* Togbe Afede Agbonyoe (Afede III)
* Togbe Afede IV
* Togbe Afede Korwu (Afede V)
* Togbe Afede Nkudze (Afede VI)
* Togbe Afede Adi (Afede VII)
* Togbe Afede Koko (Afede VIII)
* Togbe Afede Akpo (Afede IX)
* Togbe Afede Kwame (Afede X)
* iki 1904/05 Togbe Fia Kodzo Akpo (Afede XI)
* 1905–1948 Togbe Aogbe Korsi (Afede XII)
* 1952–2001 Togbe Afede Asor II (Afede XIII)
* 2001–2003 Togbe Kasa III (regentas)
* nuo 2003 Togbe Afede XIV

## Nuorodos
* Anlo valdovų sąrašas
* Asogli valstybės tinklalapis
Ho (Gana)

**Ho** () – miestas pietryčių Ganoje, įsikūręs Atakoros kalnyno pakraštyje. Voltos regiono administracinis centras. 96 tūkst. gyventojų. Penkioliktas pagal dydį miestas Ganoje.

Ho buvo įkurtas XVII a. eve genčių, kurios migravo iš Notsės į vakarus. Čia įsikūrė viena iš eve karalysčių – Asogli, kurios tradicinė monarchija išlaikyta iki dabar.

XIX a. pabaigoje karalystė ir miestas atiteko vokiečiams, kurie įjungė jį į Togolandą. 1916 m. Togolandą padalinus, Ho atiteko Britų Togolendui ir tapo šios kolonijos sostine. Ja išbuvo iki 1956 m., kol Britų Togolendas panaikintas, prijungiant prie Britų Aukso kranto (nuo 1957 m. – nepriklausoma Gana).

Ganos sudėtyje Ho neprarado savo reikšmės ir išliko Voltos regiono administraciniu centru.

Mieste yra katedra, muziejus, reziduoja Asogli karalystės monarchas agbogbomefia. Svarbiausias turistų traukos objektas – tradicinė jamsų šventė.
Keta (Gana)

**Keta** (, senesnis užrašymas *Quitta*) – miestas pietryčių Ganoje, įsikūręs prie Benino įlankos Voltos regione.

Keta buvo įkurta XVII a. evių genčių, kurios migravo iš Notsės į pietus. Čia įsikūrė viena iš eve karalysčių – Anlo, kurios tradicinė monarchija išlaikyta iki dabar.

Stiprus Vergų kranto uostas buvo svarbus prekyboje su Europos kolonistais. Ji ypač domino olandus, kurie 1734 m. pasistatė Ketoje *Singelenburgh* fortą, o 1784 m. *Prinzenstein* fortą. 1850 m. olandai pardavė šį fortą kartu su kitomis kolonijomis Afrikoje Britų imperijai, kuri jį įjungė į Aukso kranto koloniją.

Po to, kai Britų Togolandas 1956 m. prijungtas prie Aukso kranto, suformuojant Ganos valstybę, Keta ir buvusios Anlo teritorijos buvo sujungtos su pastaruoju, suformuojant Voltos regioną. Po 1960 m. uostas smarkiai nukentėjo nuo kranto erozijos. Mieste yra išlikę olandų forto likučiai, reziduoja tradicinis Anlos monarchas avoamefia.
Elena Apolonija Masalskaitė

**Elena Apolonija Masalskaitė - de Ligne - Potockienė** (, 1763 m. vasario 9 d. – 1815 m. spalio 9 d. Paryžiuje, Prancūzija) – Lietuvos Didžiosios kunigaikštystės didikė, memuaristė.

## Biografija

Kunigaikštytė, kilusi iš rusų kilmės Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės didikų Masalskių giminės. Tėvas – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kariuomenės generolas leitenantas, Lietuvos dvaro paiždininkis Juozapas Adrijonas Masalskis (apie 1726–1765 m.), motina – Antanina Radvilaitė (1730–1764 m.). Brolis – Abiejų Tautų Respublikos kariuomenės generolas Ksaveras Pranciškus Masalskis (1745–1788 m.)

Tėvui anksti mirus, ja rūpinosi dėdė, Vilniaus vyskupas Ignotas Jokūbas Masalskis. Užaugo Prancūzijoje, išlaikoma Abbaye-aux-Bois vienuolyno. Ištekėjusi gyveno Paryžiuje, Briuselyje, Vienoje. Palikusi vyrą ir dukrą, 1788 m. išvyko į Varšuvą, kurioje susipažino su Lenkijos karalystės pakamariu Vincentu Potockiu (1740–1825 m.). Vyrui 1792 m. mirus, išardė pirmąją V. Potockio santuoką ir ištekėjo už jo. Gyveno Potockių Kovaliuvkos dvare (Braclavo vaivadija), Sankt Peterburge, Broduose (Vakarų Ukraina), vėliau grįžo į Paryžių. Rašė dienoraščius ir prisiminimus, kurie XIX a. pab. Paryžiuje buvo publikuoti. 

;Santuokas:
* 1779 m. liepos 29 d. Paryžiuje ištekėjo už Austrijos kunigaikščio Karolio Juozapo Emanuelio de Ligne (1759–1792 m.). 
* Antrąkart 1792 m. rugsėjo 14 d. ištekėjo už Vincento Gavelo Potockio.

;Vaikai:
;Iš I santuokos:
* Sidonija Pranciška de Ligne (, 1786–1828 m.), ištekėjo 1807 m. rugsėjo 8 d., vyras Pranciškus Stanislovas Juozapas Potockis (1788–1853 m.), duktė – Sidonija Potockaitė (apie 1800 m. – 1811 m.)
;Iš II santuokos:
* Aleksas Potockis (, 1793–1799 m.)
* Vinentas Potockis (, 1794–1799 m.)
* Elena Potockaitė (, 1795–1795 m.)

## Valdos
1795 m. kovo 28 d. jai buvo perduota Telšių apskrityje buvusi dėdės Ignoto Jokūbo Masalskio Plungės ekonomija su Darbėnų, Grūšlaukės, Kretingos, Palangos, Plungės dvarais ir Tarvydų kaimu. Darbėnų ir Palangos dvarus, vykdydama dėdės testamentą, perleido pusbroliui, tetos Kotrynos Masalskytės-Niesiolovskos sūnui, generolui Pranciškui Ksaverui Niesiolovskiui, o Kretingos, Grūšlaukės, Plungės dvarus ir Tarvydų kaimą užrašė vyrui V. Potockiui.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Rodovid.pl
* Potomkowie Sejmu Wielkiego
Elena Oginskaitė

**Elena Oginskaitė-Oginskienė** (, 1701 m. – 1790 m.) – Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės (LDK) didikė.

## Giminė

Kunigaikštytė, kilusi iš Lietuvos didikų Oginskių giminės. Tėvas Kazimieras Dominykas Oginskis (1665–1733 m.), motina – Eleonora Vainaitė. Brolis – Juozapas Tadas Oginskis, seserys – Marcibelė Oginskaitė-Zavišienė, Teresė Oginskaitė-Sologubienė ir Marijona Oginskaitė-Oginskienė.

1739 m. ištekėjo už giminaičio, didžiojo Lietuvos kunigaikščio dvariškio Ignoto Oginskio. Vaikų neturėjo.

## Veikla

Iš motinos paveldėjo Grūšlaukės dvarą, kuris jai po tėvo mirties atiteko kaip nuotakos kraitis. Su vyru Ignotu Oginskiu buvo Salantų bažnyčios koliatorė, 1765–1771 m. fundavo Grūšlaukės bažnyčios (Salantų bažnyčios filijos) statybą (pastatyta 1778 m.; sudegė 1945 m.).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Grūšlaukės Šv. Jono Nepomuko bažnyčia: Kretingos krašto enciklopedija 
* Grūšlaukės Šv. Jono Nepomuko parapija: Kretingos krašto enciklopedija
Fumito Tomoi

**Fumito Tomoi** (, g. 1974 m. gruodžio 16 d. Čikusoje, Nagojoje, Japonijoje) – japonų televizijos laidų vedėjas ir verslininkas, 14 metų gyvenęs Lietuvoje, geriausiai žinomas kaip japoniškos laidos „Takeši pilis“ įgarsintojas lietuvių kalba.

Susidomėjęs tarpukario Japonijos diplomato Čiunės Sugiharos istorija baigęs mokyklą 1993 m. atvyko į Lietuvą, Vilniaus Universitete baigė lietuvių kalbos ir Rytų Europos istorijos studijas. 1999 m. pakviestas įgarsinti per *[[LNK]]* transliuojamą laidą „Takeši pilis“, buvo tapęs televizijos įžymybe, kartu su Algiu Ramanausku-Greitai ir kitais vaidindavo humoristinėje laidoje *ZBTV*.

2005 m. vykusioje *[[Pasaulinė paroda|Pasaulinėje parodoje]]* kartu su A. Ramanausku-Greitai pristatė Lietuvos paviljoną.

2006 m. įgijo archeologijos magistro laipsnį.

## Šaltiniai
Storoji Klaipėdos liepa

**Storoji Klaipėdos liepa** – viena iš seniausių liepų Lietuvoje, valstybės saugomas botaninis gamtos paveldo objektas. Vieno kamieno medis auga Klaipėdoje, šalia Minijos gatvės, netoli sankirtos su Bijūnų gatve. 

## Medžio būklė

2021 m. duomenimis, po atliktos išsamios arboristų apžiūros pripažinta, kad Storoji liepa buvo prastos būklės, o jos gyvybingumas – vidutinis. Buvo tikėtina, kad medis po kažkurio laiko nebeatitiks saugotino objekto kriterijų. Tuo pat metu išmatavus kamieno storį, paaiškėjo, kad jis siekė tik 5,65 m, t. y. buvo mažesnis nuo oficialiai skelbiamo 5,80 m. Tai galėjo lemti prieš kelerius metus atsivėrusios kamieno kiaurymės, kartkartėmis atskylantys medienos gabalai. Liepos augavietė išsekinta, miesto sąlygomis pažeisti natūralūs dirvožemio atkuriamieji procesai. 

## Duomenys

* Medžio rūšis – mažalapė liepa (*Tilia cordata* Mill)
* Kamienų skaičius – 1
* Kamieno apimtis – 5,80 m
* Medžio aukštis – 15 m
* Lajos aukštis – 12 m
* Svorio centras – su pokrypiu
* Lapuotumas – 60% - 90%.
* Aukštis virš jūros lygio – 4 m

## Galerija


Vaizdas:Storoji Klaipėdos liepa, Minijos g.JPG|Senoji liepa
Vaizdas:Storoji Klaipėdos liepa. Kamienas.JPG|Kamienas
Vaizdas:Storoji Klaipėdos liepa. Sutvirtinimas.JPG|Šakų sutvirtinimas


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Storoji Klaipėdos liepa - pirmoji gelbėtinų sąraše
Baltijos finų kalbos

**Baltijos finų kalbos** – kalbų grupė, priklausanti Uralo kalbų finougrų pošeimiui, finų kalbų grupei. Kalbų skaičius priklauso nuo to, ar kai kurios iš jų laikomos tarmėmis, ar savarankiškomis kalbomis. Daugiausia kalbos vartotojų turi suomių ir estų kalbos, jos įteisintos kaip valstybinės. Kitos Baltijos finų kalbos:
* Karelų
** Livikų
** Liudikų
* Ižorų
* Vepsų
* Vodų
* Veru
* Lyvių
Dėl senos, ilgalaikės ir glaudžios sąveikos su prabaltų kalba Baltijos finų kalbose palyginti nemaža baltizmų (bendrinėje suomių kalboje jie sudaro apie 1,1 % viso žodyno – 11 žodžių iš 1000 yra baltiškos kilmės), kai kurie fonetikos, sintaksės ir morfologijos reiškiniai aiškinami baltų kalbų įtaka.

## Išnašos
Bonifratrai

**Bonifratrai** (OSIdD, ) – Romos katalikų bažnyčios vienuolių ordinas, įkurtas 1540 m.

Pavadinimas kilęs iš lotynų kalbos () ir reiškia gailestingieji, gerieji broliai. Bonifratrai dažnai slaugo ligonius, ypač sergančius psichikos ligomis.

## Istorija
Vienuoliją 1540 m. įsteigė portugalas šv. Dievo Jonas. 1611 m. sausio 7 d. popiežius Paulius V brolijos narius pripažino tikraisiais vienuoliais.

## Bonifratrai Lietuvoje

1635 m. Lietuvoje bonifratrus įkurdino Vilniaus vyskupas Abraomas Vaina ir pavedė jiems Vilniaus Šv. Kryžiaus bažnyčią prie dabartinės Daukanto aikštės.

Vienuoliai Lietuvoje veikė iki 1843 m., vėliau trumpam buvo atnaujinę veiklą XX a. pirmoje pusėje.

## Šaltiniai ir nuorodos

* Vilniaus buvęs bonifratrų vienuolynas
Henrikas Ulevičius

**Henrikas Ulevičius** (g. 1951 m.) – Lietuvos angiochirurgas.

## Istorija

1976 m. baigė Vilniaus universiteto Medicinos fakultetą.

1976–1983 m. dirbo Vilniaus universiteto Širdies kraujagyslių chirurgijos laboratorijoje jaunesniuoju moksliniu bendradarbiu. Nuo 1983 m. Vilniaus miesto klinikinės ligoninės II angiochirurgijos skyriaus gydytojas angiochirurgas. 1991–2012 m. šios ligoninės direktoriaus pavaduotojas medicinai, 2012–2014 m. – direktorius.

Lietuvos Kraujagyslių chirurgų draugijos narys. Nuo 1994 m. Vokietijos-Baltijos gydytojų asociacijos narys, 2001–2007 m. – asociacijos pirmininkas. Nuo 2007 m. valdybos narys.

## Šaltiniai
Gintaro įlanka

**Gintaro įlanka** () – nedidelė dirbtinė Kuršių marių įlankėlė šiaurinėje Juodkrantės dalyje. Jos vardas siejamas su gintaro gavybos laikais praeityje. Per 3 dešimtmečius čia buvo iškasta apie 2500 t gintaro.

Stačiakampio formos; ilgis apie 160 m, plotis apie 117 metrų. Gylis (priklauso nuo vandens lygio svyravimų) nuo 0,5 iki 1,2 m; Dugnas uždumblėjęs; Krantai žemi, smėlėti, apaugę nendrėmis, pakrantės – medžiais. Šiaurės rytinėje dalyje įrengta nedidelė valčių prieplauka.

Manoma, kad čia galėjusi būti neolito ir bronzos amžiaus aukojimo vieta. Tai byloja XIX a. gintaro gavybos metu atrastas Juodkrantės lobis. Akmens amžiuje aukos dažnai buvo skandinamos vandenyje.

Nuo 2002 m. Gintaro įlankoje rengiamos kasmetinės nendrinių skulptūrų ekspozicijos.

Gintaro įlanka priklauso Kuršių nerijos nacionaliniam parkui.

## Gintaro gavyba

1855 m. ties Juodkrante begilinant laivybai Kuršių marių dugną, dumble aptikta gintaro. Šiuo atradimu netrukus susidomėjo įvairūs verslininkai. Pirmasis organizuotai kasti purvą iš marių dugno gintaro paieškoms ėmėsi buvęs malūnininkas, laivų savininkas, vėliau Klaipėdos smuklininkas Vilhelmas Štantienas. Pastarajam kompaniją palaikė pirklys iš Dancigo Moritzas Bekeris. Jiedu įkurė gintaro kasimo bendrovę „Stantien & Becker“. Valdžia taip pat neliko nuošaly, nes gilino laivų plaukiojimo vagą tarp Klaipėdos ir nerijos pakrantės. Suvienijus jėgas, bendrovė ėmė turtėti.
 
Gintaro kasyba paskatino gyvenvietės augimą. Bendrovei reikėjo pigios darbo jėgos, todėl ji skatino į gintaro kasimą įsitraukti ir vietos gyventojus. Didėjant apimtims, į šiaurę nuo Juodkrantės buvo pastatyti erdvūs barakai, laivų remonto, narų aprangos dirbtuvės, įrengta uosto krantinė.
 
Gintaro kasimo darbai vykdavo tik vasarą – apie 30 savaičių per metus trimis pamainomis. Pakeltas iš marių dugno gintaras turėjo būti išvalytas, atskirtas nuo priemaišų. Nuo 1860 iki 1890 m. vidutiniškai per metus buvo iškasama apie 75 tūkstančius kg gintaro. Gintaro gavybai ėmus mažėti, 1890 m. kasimo darbų sutartis nebeatnaujinta, todėl kasimo darbai Juodkrantėje nutraukti.

## Pramogos

Nuo 2002 m. Gintaro įlankoje rengiamos kasmetinės nendrinių skulptūrų ekspozicijos. Prasidėjusios nuo pavienių deginimų per Rudens lygiadienį, šios akcijos išaugo iki tarptautinių simpoziumų. Tarptautinio baltų skulptorių simpoziumo metu sukurtos nendrinės skulptūros virsta ugnies skulptūromis ant vandens. Įlankoje taip pat vyksta vasaros sezono atidarymo šventė, tarptautiniai folkloro, kamerinės muzikos ir filmų festivaliai.

Gintaro įlankai būdinga užuovėja, nėra stiprios srovės, todėl skulptūras lengva pastatyti, o atviri vartai į Kuršių marias suteikia vaizdingų reginių. Kasmet sukuriamos naujos nendrinės skulptūros bei kulminacinis renginys rudens lygiadienio metu prie įlankos pritraukia lankytojų.

## Šaltiniai
Pavilnis (upė)

**Pavilnis** arba ***Povilnis*** – upelis pietų Lietuvoje, Varėnos rajone, Dzūkijos nacionaliniame parke; Ūlos kairysis intakas. Išteka šalia miško keliukų Lynežeris–Zervynos ir Marcinkonys–Kašėtos sankryžos. Eglėmis apaugusia dauba teka į Pavilnio ežerą, telkšantį 4 km į vakarus nuo Kašėtų. Toliau vinguriuoja į šiaurės vakarus Dainavos giria. Įteka į Ūlą 19,7 km nuo jos žiočių, Zervynose.

Upė šaltiniuota, vandeninga ištisus metus. Upelio baseine sudarytas Povilnio rezervatas, pasižymintis didele gamtine įvairove.

Vandenvardis galbūt sietinas su žodžiu *pavilnis* („apatinė tanki žolė, pomiškis“). Vietos gyventojai upelį ar ežerą dar vadina *Povelniu*.

## Šaltiniai
Liucija Baumanė

**Liucija Baumanė-Šmitė** (; 1905 m. spalio 28 d. Laukžemėje, Rusijos imperija – 1988 m. birželio 22 d. Rygoje, Latvijos TSR) – Latvijos aktorė, režisierė ir pedagogė.

## Biografija

Gimė 1905 m. spalio 28 d. Laukžemėje dirbusio samdomo kalvio *Alberto Baumanio* šeimoje. Po kiek laiko šeima išsikraustė gyventi į Vecpilį netoli Liepojos. I pasaulinio karo pradžioje visa šeima persikraustė gyventi šalia Rygos. 1914-1917 m. mokėsi Rygoje, iki 1924 m. mokėsi Liepojos dramos mokykloje. Nuo 1926 m. apsigyveno Rygoje, kur iki 1930 m. dirbo pardavėja knygyne *Grāmatu draugs* bei iki 1934 m. vaidino Rygos darbininkų teatre. 1935-1937 m. vaidino Rygos mažajame teatre. II pasaulinio karo metu gyveno nedideliame Kalngalės kaime ant Rygos įlankos kranto.

Po karo 1945 m. pradėjo dirbti Rygos jaunimo teatre, kur ilgainiui tapo viena iš pagrindinių aktorių, taip pat pradėjo režisuoti ir mokyti jaunuosius aktorius. 1949 m. suteiktas nusipelnusios Latvijos TSR artistės apdovanojimas, o 1970 m. liaudies artistės apdovanojimas. 1971-1975 m. ir 1981-1985 m. dirbo dėstytoja Latvijos Jazepo Vytuolio muzikos akademijoje. Mirė 1988 m. birželio 22 d. Rygoje, palaidota Rygos Miško kapinėse. Buvo susituokusi su aktoriumi Luisu Šmitu.

## Filmografija

* 1966 – Purva bridējs – *Kristinos mama*
* 1968 – Mērnieku laiki – *Anuža*
* 1970 – Šūpoles – *Mirdza*
* 1971 – Nāves ēnā – *Daldo žmona*
* 1973 – Pieskāriens – *epizodinis vaidmuo*
* 1973 – Pilsētas atslēgas – *Kalninienė*
* 1974 – Dundurins – *Vaivaro močiutė*
* 1978 – Tāpēc, ka esmu Aivars Līdaks – *epizodinis vaidmuo*
* 1979 – Nakts bez putniem – *Krakštienė*

## Nuorodos

* Biografija (lat.);
* Lūcija Baumane nekropole.info (lat.);
* Lūcija Baumane vieglassmiltis.lv (lat.);
* Biografija (rus.).

## Literatūra

* Teātris un kino biogrāfijās : enciklopēdija / sast. un galv. red. Māra Niedra; māksl. Aleksandrs Busse. – Rīga : Preses nams, 1999-. – (Latvija un latvieši). 1.sēj. A-J. – 1999. – 462 lpp. : il. ISBN 9984-00-331-0
Notsė

**Notsė** – Togo miestas Plynaukštės regiono pietuose, Haho prefektūros centras.

Notsė buvo įkurta apie XV a. eve genčių,ref> kurios migravo iš Tado karalystės į vakarus. Čia įsikūrė pirmoji ir pati svarbiausia eve istorijoje Notsės karalystė, valdoma sudievinto valdovo mavufia. XVII a. pradžioje miestas turėjo dvigubas sutvirtintas sienas, daug gyventojų, kurie dalijosi į 7 kvartalus, ir galėjo surinkti penkis tūkstančius karių. XVII a. dėl ypač žiauraus karaliaus Agorkoli priespaudos iš Notsės pabėgo daug jo gyventojų, kurie pasklido dabartinio pietų Togo ir pietryčių Ganos teritorijose – vadinamajame Evelande. Visų jų protėvyne laikoma Notsė.

XIX a. pabaigoje karalystė ir miestas atiteko vokiečiams, kurie įjungė jį į Togolandą. 1916 m. Togolandą padalinus, Notsė atiteko Prancūzijos Togolandui. Po Togo nepriklausomybės yra vienas iš Togo miestų.

Mieste yra katedra. Svarbiausias turistų traukos objektas – didžiausia eve šventė Agbogbo-za.

## Sportas
* Anges FC – futbolo klubas.
* Namų rungtynes klubas žaidžia Notsės miesto savivaldybės stadione (), talpinančiame 1 tūkst. žiūrovų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Rytų Jorkšyras

**Rytų Jorkšyras** (pilnas pavadinimas *Jorkšyro Rytų Ridingas*;  arba *East Yorkshire*) – unitarinis vienetas ir grafystė Jorkšyro ir Hamberio regione, Anglijoje.

## Geografija
Rytų Jorkšyras ribojasi su Šiaurės Jorkšyru, Pietų Jorkšyru ir Linkolnšyru. Dėl statistinių tikslų Kingstonas prie Halo priskiriamas grafystės teritorijai, nors yra atskira unitarinė institucija.

Kraštovaizdis susideda iš pusmėnulio formos kreidos kalvų, Jorkšyro kalvų, apsuptų Holderneso lygumų ir Jorko lygumos. Grafystė turtinga archeologiniu paveldu. Išskiriamos kelios didesnės gyvenvietės, be pramoninių centrų. Administracinis grafystės centras – istorinis bei religinis Beverlio miestelis.

Ekonomika priklausoma nuo žemdirbystės ir turizmo. Daugybė istorinių pastatų. Gamtos rezervų.

Pagrindiniai sporto ir pramogų renginiai vyksta Kingstone prie Halo.
Juodupėnų senosios kapinės

**Juodupėnų senosios kapinės**, vadinamos *[[Markapiai]]s, Kapeliais, Senkapiais* (valstybės saugoma regioninio reikšmingumo lygmens kultūros vertybė: unikalus kodas – , senasis kultūros vertybių registro kodas – L565) – neveikiančios kapinės šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės dalyje, Juodupėnuose (Imbarės seniūnija), 0,39 km į šiaurės rytus nuo kelių  ir Narmantai–Juodupėnai kryžkelės, Juodupio kairiajame krante.

## Kapinės

Įrengtos upelio slėnyje stūksančioje per 3 m aukščio, 46 x 35 m dydžio, ovalo pavidalo, šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi pailgoje kalvoje. Jas juosia akmenų pylimas, kurio aukštis vakarų pusėje siekia 0,8 m, o plotis – 1,10 m. Vakarinėje dalyje, ties viduriu yra apie 1,5 m pločio vartų vieta. Rytų pusėje tvoros akmenyje iškaltas įrašas: „P / FRAN / 1846“.

Kapinių paviršius nelygus, žemėja link kraštų. Laidojimo žymių nėra. Šiaurinėje dalyje stovi masyvus, betoninis, monumentalus kryžius su įrašu: priekyje – „DIEVE, LAIMINK MŪSŲ ŠALĮ!“, nugarinėje pusėje – „1939“.

Centrinėje dalyje pastatyti du metaliniai, kaltiniai, ornamentuoti kryžiai. Prie vieno kryžiaus stiebo pritvirtinta skydo formos plokštė su įrašu: „GERBKIME BOČIŲ KAPINES“, o prie kito kryžiaus – apskrita plokštė su Aušros Vartų Švč. Mergelės Marijos, Gailestingumo motinos bareljefu ir įrašu: „O Marija Dievo Motina, priglausk kūdikėlius kurie žūna negimę / Ir amžinoji šviesa Jiems tešviečia Teilsisi amžinybėje“.

Teritorijos plotas – 0,13 ha, perimetras – 128 m.

## Istorija

Įrengtos XVI a., vadinamos Maro kapais, Senkapiais, Kapeliais (). Veikė iki XVIII a. pab. – XX a. pr. Laidoti Juodupėnų gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pr. retsykiais laidoti Juodupėnų, Urbaičių, Kirkšių, Palšių kaimų savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, užkrečiamų ligų aukos.

1846 m. kapinės apjuostos akmenų pylimu, kurio vakarinėje pusėje pastatyti stulpinės konstrukcijos mediniai vartai, o rytų pusėje esančiame pagrindo akmenyje iškalta pylimo įrengimo data.

Nuo seno kapinėse stovėjo koplytėlė ir keli ąžuoliniai monumentalūs kryžiai, kurių paskutiniai nugriuvo 1968 m. Mirusiems atminti kaimo pavasarininkai 1939 m. pastatė masyvų betoninį kryžių, o Petras Giedra 1996 m. – porą metalinių, ornamentuotų kryžių.

Pasakojama, kad kapinėse vaidendavosi: pasirodydavo šmėklos, iš kapinių keliu eidavusios ugnies liepsnelės.

1997 m. įrašytos į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (kodas L565), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma vertybe. Memorialinį vertingųjų savybių pobūdį turinti regioninio reikšmingumo lygmens valstybės saugoma kultūros vertybė.

## Tyrimai

1989, 2000, 2013 ir 2015 m. kapines žvalgė Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė), 2015 m. – Loreta Jatulionytė-Brezgienė (Kultūros paveldo centras).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Viliojata Gembutienė. Juodupėnų ir aplinkinių kaimų mažoji architektūra. – Juodupėnai, 2007. – L. 40-42
Juodupio senosios kapinės

**Juodupio senosios kapinės**, vadinamos *[[Marų kapeliai]]s* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas – 23090, senas vertybės kodas – L474) – neveikiančios kapinės pietinėje Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Juodupyje (Veiviržėnų seniūnija), 1 km į šiaurę nuo kelio , Juodupio dešiniajame krante.

## Kapinės
Įrengtos miške, pakilesnėje vietoje, apie 30 m į vakarus nuo upelio vagos. Stačiakampio plano, pailgos šiaurės vakarų – pietryčių kryptimi, 26 m ilgio, 14 m pločio.

Teritorijos plotas – 0,4 ha.

## Istorija
Veikė XVII–XVIII a., vadinamos Marų kapeliais (). Laidoti nuo Juodupio kaimo gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. retsykiais laidoti apylinkės savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, užkrečiamų ligų aukos.
Nuo seno kapinėse stovėjo koplytėlė ir keli ąžuoliniai monumentalūs kryžiai. Pasakojama, kad kapinėse vaidendavosi: pasirodydavo liepsnelės.

1972 m. paskelbtos vietinės reikšmės archeologijos paminklu (AV482), 1997 m. įrašytos į kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L474), 2005 m. pripažintos valstybės saugomu kultūros paveldo objektu.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Valstybės archeologijos komisijos medžiaga. – Kultūros paveldo centro paveldosaugos biblioteka. – F. 1, ap. 1, b. 10. – L. 5 
* Kultūros vertybių registras: Juodupio k. senosios kapinės
Joruboidų kalbos

**Joruboidų kalbos** – Nigerio-Kongo kalbų šeimos artimai susijusių kalbų grupė, priskiriama Voltos-Kongo kalboms. Jomis kalbama Afrikos Gvinėjos retmiškių ir miškų zonoje dabartinėje pietvakarių Nigerijoje ir vidurio Benine bei Toge.

Jos laikomos Kva kalbų grupės dalimi arba atskiros Voltos-Nigerio kalbų grupės dalimi. Kartu su edoidų, igboidų bei akoko kalbomis sudaro YAEI grupę.

Šiomis kalbomis kalba apie 30 mln. žmonių. Jų vartotojai bendrai yra vadinami jorubais (plačiąja prasme), o jų vartojamas arealas vadinamas Jorubalandu. Žinomiausios ir daugiausia vartojamos kalbos yra jorubų kalba, igala kalba.

## Klasifikacija
Joruboidų kalbų klasifikacija yra sudėtinga dėl keliasdešimt dialektų, sudarančių vieną dialektų kontinuumą. Nėra vieningai nutarta, kaip šiuos dialektus grupuoti į atskiras kalbas. Vieningai nutarta tik dėl igala kalbos išskyrimo, o visi kiti dialektai laikomi **edekiri grupe** arba **ede kalbomis**. Kaip ir gbe kalbų atveju, juos vienija tai, kad beveik visose jose žodis „kalba“ yra *ede*. Kai kurie autoriai laiko jas visas viena jorubų kalba su daug tarpusavyje nutolusių dialektų.

Ethnologue išskiria šias 14 joruboidų kalbų:
# igala kalba – kalbama į šiaurės rytus nuo Jorubalando;
# jorubų kalba (èdè Yorùbá) – kalbama pietvakarinėje Nigerijoje. Capo (1989) išskiria 26 skirtingus jos dialektus.
# ulukvumių kalba – smulki kalba, sudaranti salelę tarp esanų kalbos vartotojų;
# itsekirių kalba – kalba, geografiškai nutolusi. Ja kalbama Idžalande;
# pietinių nagų kalba (ede Nago) – kalbama Benine. Svarbiausi miestai yra Ketu ir Pobė;
# idžių kalba (ede Ije) – kalbama Benine;
# šabių kalba (ede Caabe) – kalbama Benine. Svarbiausi miestai yra Savė ir Čauru;
# idašų kalba (ede Idaaca) – kalbama Benine;
# išų kalba (ede Ica) – kalbama Benine;
# šiaurinių nagų kalba (arba manigrių kalba) – kalbama Benine, į šiaurę nuo ikų. Svarbiausi miestai yra Manigris ir Kambolė;
# ifių kalba (ede Ife), dar vadinama ana – kalbama Toge ir Benino pakraštyje. Svarbiausi miestai yra Akparė, Atakpamė, Tšetis;
# Kura nagų kalba (Kura ede Nago) – kalbama Benine, į pietus nuo Džugu. Svarbiausi miestai yra Avotebis ir Partagas;
# mokolių kalba – geografiškai nutolusi. Kalbama netoli Kandžio šiauriniame Benine. Sudaro salelę tarp baribų kalbos vartotojų;
# Taip pat joruboidų kalboms priskiriama Kuboje vartojama lukumi kalba, šventoji Santerijos religijos kalba.

Kluge (2011) siūlė suskirstyti edekiri dialektus į 5 grupes:
* Pietryčių ede: priskirti jorubų dialektai, pietų nagų ir idžių kalbos;
* Šiaurės rytų ede: priskirta šabių kalba;
* Pietvakarių ede: priskirtos ifių, idašų, išų, šiaurės nagų kalbos;
* Šiaurės vakarų ede: priskirta Kura nagų kalba;
* Šiaurės ede: priskirta mokolių kalba;

## Literatūra
Kluge, Angela (2011). A sociolinguistic survey of the Ede language communities of Benin and Togo.
Nagai (reikšmės)

**Nagai** gali reikšti:
* Nagai – gyvūnų raginės plokštelės;
* Nagai (mitologija) – mitologinės būtybės;
* Etninės grupės:
* Nagai (tauta) – Indijoje ir Mianmare;
* Nagai (jorubai) – jorubų etninė subgrupė Benine, alternatyvus jorubų pavadinimas;
Juodupis (Graužupis)

**Juodupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, pietinėje Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, dešinysis Graužupio intakas.

Ištakos yra Juodupio kaimo šiaurinėje dalyje, 3 km į šiaurės vakarus nuo Veiviržėnų. Teka pietų–pietryčių kryptimi pamiške ir mišku, kerta kelią , į Graužupio upelį įteka kaimo pietrytiniame pakraštyje, 0,5 km į pietryčius nuo tilto minėtame kelyje, 0,2 km nuo jo žiočių.

Gyvenvietės: Juodupis.

Dešiniajame krante yra Juodupio senosios kapinės.

Upėvardis kilo nuo spalvos pavadinimo *juodas, juoda*.

## Šaltiniai
Graužupis (Veiviržas)

**Graužupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, pietinėje Klaipėdos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, dešinysis Veiviržo intakas.

Ištakos yra Kausteiklių kaimo šiaurės rytinėje dalyje. Aukštupyje teka pamiške, vakarų kryptimi. Kaimo šiaurinėje dalyje pasuka į pietus, o Trepkalniuose – į pietvakarius, kerta kelią  ir puslankiu aplenkia iš vakarų pusės Veiviržėnus. Į Veiviržą įteka Vyskupiškių šiaurės rytiniame pakraštyje, 0,54 km į pietus nuo tilto kelyje , 32,9 km nuo jos žiočių.

;Intakai: Juodupis (dešinysis).

;Gyvenvietės: Kausteikliai, Trepkalniai, Meiskiai, Juodupis, Vyskupiškiai.

Upėvardis kildinamas iš žodžio *graužas* („smulkūs akmenukai, žvirgždas, žvyras“).

## Šaltiniai
Juodupis (Erla)

**Juodupis** – upelis Vakarų Lietuvoje, šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Salantų regioniniame parke, kairysis Erlos intakas.

## Geografija
Ištakos yra Narmantų kaimo pietrytinėje dalyje, 0,69 km į pietryčius - rytus nuo kelių Mažonai–Žalgiriai ir Juodupėnai–Narmantai kryžkelės. Teka atvira vietove, pietryčių kryptimi. Iki Juodupėnų tvenkinio ir žemupyje vaga ištiesinta, paversta melioracijos kanalu. Į Erlą įteka Juodupėnų kaimo rytiniame pakraštyje, 0,3 km į šiaurę nuo tilto per Erlą kelyje , 17,5 km nuo jos žiočių.

;Tvenkiniai: Juodupėnų tvenkinys (įrengtas 1979 m.). Prie tvenkinio įrengtas kempingas.

;Gyvenvietės: Narmantai, Jakštaičiai, Juodupėnai.

Dešiniajame krante yra Juodupėnų, kairiajame – Jakštaičių senosios kapinės.

## Šaltiniai
Naujosios Imbarės dvaras

**Naujosios Imbarės dvaras** – dvarvietė šiaurės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, 5 km į pietryčius nuo Salantų ir 2 km į pietvakarius nuo kelio , Blendžiavos dešiniajame krante.

## Geografija
Dvaro valdos plytėjo tarp Imbarės, Gedgaudžių, Žeimių, Reketės ir Skaudalių kaimų. Dvaro žemėmis tekėjo Blendžiava ir dešinysis jos intakas Kūlupis.

## Istorija
Po baudžiavos panaikinimo išdalinus valstiečiams dirbamą žemę, Platelių dvarui likusioje plėšininėje Imbarės kaimo bendrųjų ganyklų žemėje grafai Šuazeliai-Gufjė XIX a. II pusėje įkūrė palivarką. Norėdami atskirti nuo kito Imbarėje buvusio dvaro, pavadino jį *Naująja Imbare*. Dvarui priklausė apie 120 ha žemės, kurios centrinėje dalyje, į rytus nuo kaimo, dešiniajame Kūlupio krante buvo pastatyta palivarko sodyba – administracinis pastatas su kumetynu ir pagalbiniais ūkiniais-gamybiniais pastatais, pasodintas didelis vaismedžių sodas.

Imbarės gyventojai ir dvaro kumečiai palivarką vadino *Tridvariu*. Esą, taip jis buvo pavadintas todėl, kad dvaro statybos darbams vadovavusį meistrą persekiojo viduriavimas, t. y. .
   
1923 m. dvare buvo 2 kiemai ir 41 gyventojas. Prasidėjus Lietuvos žemės reformai, 1922 m. dvaras buvo paimtas valstybės nuosavybėn ir išparceliuotas, o jo žemė 1926 m. išdalinta kumečiams bei iš Salantų valsčiaus kilusiems Lietuvos kariuomenės savanoriams. Naujoji gyvenvietė buvo pavadinta Gaivališkės kaimu, o pora dvaro žemės sklypų priskirta Žeimių kaimui. Administracinis pastatas su sodu buvo perduotas Imbarės pradžios mokyklai, išlaikomai Kretingos apskrities savivaldybės.

## Literatūra
* Julius Kanarskas. Imbarės žemė: žvilgsnis į 755 metų praeitį. – Kretinga: Kretingos muziejus, 2008. – P. 17, 22

## Šaltiniai
San Fransisko de Makorisas

**San Fransisko de Makorisas** () – miestas šiaurinėje Dominikos Respublikoje, Sibao tarpukalnių slėnyje, prie Junos upės. Duartės provincijos administracinis centras. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (kakava, kava, vaisiai, ryžiai, cukranendrės, medus; auginami gyvuliai). Vystomas turizmas. Yra Šv. Onos katedra, keletas parkų.

## Istorija

Ispanai gyvenvietes Sibao slėnyje steigė jau nuo XV a. pab., tačiau gyvenvietė oficialiai įkurta 1778 m. (kaip *Villa del Rincón de Santa Ana de San Francisco de Macorís*).


File:CatedralSantaAna2006.jpg|Šv. Onos katedra
Barahona

**Barahona** (), pilnas pavadinimas **Santa Krus de Barahona** (*Santa Cruz de Barahona*) – miestas Dominikos Respublikos pietvakariuose, Karibų jūros pakrantėje (prie Neibos užutėkio); provincijos centras. Veikia María Montez oro uostas. Svarbus cukraus pramonės centras. Taip pat vystoma kita maisto pramonė (vaisių, pieno), iškasenų gavyba (marmuras, gipsas, alebastras, druska), statybinių medžiagų gamyba. Turistinis centras. Yra 1952 m. statyta bažnyčia, triumfo arka, miesto parkas.

## Istorija

Barahona įkurta 1802 m. valdant haitiečiams, kaip karinis postas. Nuo XX a. pr. pradėta vystyti cukraus pramonė.
Bani

**Bani** () – miestas Dominikos Respublikos pietuose, Karibų jūros pakrantėje, 65 km į pietvakarius nuo Santo Domingo; Peravijos provincijos centras. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (bananai, kiti vaisiai, daržovės, kava). Maisto pramonė. Veikia universitetas, kalbų centras, yra kultūros namai, bažnyčia, Máximo Gómez muziejus.

## Istorija

Bani gyvenvietė įkurta 1764 m., o miestelio statusą gavo 1767 m. Bani 1805 m. buvo suniokotas haitiečių antpuolio. Vėliau atstatytas.
Moka (Dominikos Respublika)

**Moka** () – miestas Dominikos Respublikos šiaurėje, Sibao slėnyje, 18 km nuo Santjago de los Kabaljeroso. Espailjato provincijos centras. Žemės ūkio regiono centras (bananai, manijokas). Yra barokinė Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia (*Corazon Sagrado de Jesus*). 

## Istorija
Iki tol, kai ispanai kolonizavo kraštą, dabartinė teritorija priklausė Magua valdžiai. Miestas buvo įkurtas 1780 metais. 

1858 m. Mokoje parengta šalies konstitucija.

## Sportas
* Moca FC – futbolo klubas; rungtyniavo stipriausioje šalies futbolo lygoje;
* *Estadio Complejo Deportivo Moca 86*, stadionas, talpinantis 7 tūkst. žiūrovų.

## Išnašos
Asua

**Asua** (), pilnas pavadinimas – **Asua de Kompostela** (*Azua de Compostela*) – miestas Dominikos Respublikos pietuose, Karibų jūros pakrantėje, 97 km į vakarus nuo Santo Domingo. Provincijos centras. Verčiamasi gyvulininkyste, vaisių auginimu.

## Istorija

Kompostela de Asua 1504 m. buvo įkurta konkistadoro Diego Velaskeso (vienas seniausių miestų Amerikoje). Tačiau 1751 m. Asuą sunaikino žemės drebėjimas. Asua atstatyta 8 km nuo buvusios vietos, 1844 m. suteiktas miesto statusas.
Samana (Dominikos Respublika)

**Samana** (), pilnas pavadinimas **Santa Barbara de Samana** (*Santa Bárbara de Samaná*) – miestas šiaurinėje Dominikos Respublikoje, Samanos pusiasalyje, šiaurės rytinėje Samanos įlankos pakrantėje, kalnų pašlaitėje. Provincijos centras. Daugiausia vystomas turizmas, taip pat verčiamasi žvejyba, vaisių auginimu. Yra kruizinių laivų prieplauka. Daugiausia turistų apsilanko sausio–kovo laikotarpiu, kai aplinkiniuose vandenyse galima stebėti kuprotųjų banginių migraciją.

## Istorija

Santa Barbara de Samana įkurta 1756 m. ir apgyvendinta daugiausia atvykėlių iš Kanarų.
Ifonjinai

**Ifonjinai** (jorubų kalba: *Ifọnyin*) – jorubų tautos etninė subgrupė, gyvenanti dabartinio Benino pietrytiniame pakraštyje. Jie koncentruojasi abipus Nigerijos ir Benino sienos, ruože nuo Porto Novo pietuose iki Pobės šiaurėje. Benine apima Plynaukštės departamento pietinę dalį, Nigerijoje – Oguno valstijos vakarinį pakraštį.

Kalba atskira ifonjinų tarme, kuri priklauso joruboidinei pietų nagų kalbai. Dėl to ifonjinai dar vadinami nagais.

Juos supa šios jorubų etninės subgrupės: egbadai rytuose ir šiaurės rytuose, avoriai pietryčiuose, ohoriai šiaurėje (skiria nuo Ketu). Vakaruose gyvena gbe kalba kalbantys gunai.
 
Ifonjinai formavosi į vakarus migruojant avoriams, kurie įkūrė pirmuosius regiono miestus – Ipokiją ir Itaketę. Regionas buvo strategiškai svarbus dėl artumo prie jūros, todėl buvo priskiriamas taip vadinamam Egbado koridoriui (kartu su egbadų, egbų ir avorių žemėmis). Nuo XVI a.jį kontroliavo Ojo imperija, kuri čia įkūrė savo miestus – Ifonjį ir Ihumbą, kurie turėjo sustiprinti susisiekimą su Adžače.

XIX a. regione hegemoniją perėmė Dahomėjos karalystė, o XIX a. pabaigoje – Prancūzija. Tuo metu ifonjinų žemės buvo padalintos, ir rytinė jų dalis atiteko britams. Dėl nepalankios prancūzų politikos didelė dalis ifonjinų migravo į britų kontoliuojamas teritorijas. Taip Nigerijoje išaugo dukterinis Ifonjintedo miestas, kuris gyventojų skaičiumi pralenkė Ifonjį.
Ohoriai

**Ohoriai** (jorubų kalba: *Ọhọri*) – jorubų tautos etninė subgrupė, gyvenanti dabartinio Benino pietrytiniame pakraštyje. Čia apima Plynaukštės departamento centrinę dalį, į šiaurę nuo Pobės miesto.

Dėl istoriškai svarbiausio savo miesto Idžės, jie dar vadinami **idžiais** (*Ije*). Kalba atskira idžių kalba (*ede Ije*), kuri priklauso joruboidų kalboms. Ja kalbančiųjų priskaičiuojama apie 50 tūkst. Dažnai ohoriai, kaip ir jiems giminingi ifonjinai, avoriai bei Ketu, dar vadinami nagais.

Juos supa šios jorubų etninės subgrupės: egbadai rytuose, ifonjinai pietuose, Ketu šiaurėje. Vakaruose gyvena gbe kalba kalbantys fonai.
 
Ohorių regionas pasižymi ypač nepalankiomis gamtinėmis sąlygomis, mat didžiumą jo apima pelkės. Todėl istoriškai regionas buvo prieglobstis pabėgėliams, į čia bėgo persekiojami gyventojai iš Ketu, Ojo, ifonjinų regiono. Dėl savo atšiaurumo, regionas buvo menkai kontroliuojamas didesnių karalysčių.

XIX a. pabaigoje – ohoriai atiteko Prancūzijai. Dėl nepalankios prancūzų politikos ohoriai inicijavo sukilimą prieš kolonizatorius, kuris buvo žiauriai numalšintas 1914 m., sugriaunant pagrindinę gyvenvietę Ohori Idže. Po to didelė dalis ohorių migravo į britų valdomą Nigerijoje. Benine išliko paskiros smulkios gyvenvietės.

## Nuorodos