open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Elvyra Katalina Kriaučiūnaitė

**Elvyra Katalina Kriaučiūnaitė** (g. 1942 m. kovo 29 d. Buenos Airėse, Argentina) – Lietuvos grafikė.

## Biografija
Nuo 1956 m. gyvena Lietuvoje. 1968 m. baigė Lietuvos dailės institutą.

## Kūryba
Kuria ofortus, koliažus, t. p. naudoja mišrią techniką. Ankstyvieji kūriniai realistinių formų, kartais traktuotų dekoratyviai, ornamentiškai, ryškus polinkis į plastiškumą, muzikalumą („Atmintis“, „Laukimas“, abu 1983 m., „Langas“, „Pasikalbėjimas“, abu 1988 m., ciklai „Judesys ir greitis“ 1971 m., „Rudens elegija I-IV“, 1985 m.). Devintame dešimtmetyje – dešimtojo dešimtmečio viduryje grafikoje vyravo balta lapo erdvė, pagyvinta faktūra, plonomis virpančiomis linijomis (ciklai „Variacijos“ 1989–1990 m., „Ramybė“ 1990 m.). Vėlesniuose kūriniuose didesnė reikšmė suteikiama faktūrai ir spalvai – vyrauja geltona, ruda, ochra, jų įvairūs tonai ir pustoniai (ciklai „Medaus skonis“ 1994 m., „Geltonas laikas“ 1996–2000 m.) Dažnai derina įvairias technikas, medžiagas, naudoja rankų darbo popierių, jo pradininkė Lietuvoje („Kopa“, „Saulės lietus“, abu 1997 m., ciklas „Burtalapiai“ I–XX, 1998 m.) Kai kuriems kūriniams būdinga sudėtinga erdvinė struktūra („Išgyventa Dykumoje“ 2004 m.).

Sukūrė ekslibrisų (Algimantas Kunčius, Vytautas Kalinauskas, abu 1968 m., ir kt.), iliustravo knygų (R. Budrys. Tėtis ir jo vaikai, 1970 m., Judita Vaičiūnaitė. Balkonas penktame aukite, 1975 m., išl. 1976 m., Janina Degutytė. Juokias duonelė, 1976 m., išl. 1982 m.). Sukūrė dailininko knygų (Iš baltojo kalėdinio tikėjimo…, Laiškai mano mylimiesiems, abi 1992–1993 m.).

Nuo 1969 m. dalyvauja parodose Lietuvoje ir užsienyje; surengė apie 30 individualių parodų. Pelnė apdovanojimų Lietuvoje ir užsienyje. Kūrinių turi Lietuvos dailės muziejus, Nacionalinis Čiurlionio dailės muziejus, Čiurlionio dailės galerija Čikagoje, A. Tretjakovo galerija Maskvoje, kiti užsienio muziejai.

## Individualios parodos
* Vilnius – 1982 m., 1990–1996 m., 1998-1999 m., 2002 m., 2004-2006 m.
* Klaipėda – 1996 m., 2000 m.
* Kaunas – 1999 m.
* Alkmaras – 1992 m.
* Harlemas – 1993 m.
* Leuvardenas – 1995 m.
* Gu-Dolis, Prancūzija – 1995 m.
* Nijigata – 1998 m.
* Tokijas – 1999 m.
* Buenos Airės – 2000 m.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Dalia Montvilaitė. Elvyra Katalina Kriaučiūnaitė
Kriemalos kapinynas

**Kriemalos kapinynas** – kapinynas Kauno rajono savivaldybės teritorijoje, prie Kriemalos kaimo (Batniavos seniūnija), Nemuno dešiniajame krante. Dalį kapinyno per potvynius nuplovė vanduo.

## Tyrimai
1961 m. Istorijos instituto bei Istorijos ir etnografijos muziejaus (dab. Lietuvos nacionalinis muziejus) archeologai kapinyne ištyrė (tyrimų vadovai Vytautas Urbanavičius ir Bronė Tautavičienė) 1355 m² plotą. Nustatyta, kad kapinyne laidota nuo II a. iki XV a. Rasti 28 nedegintų ir 8 sudegintų mirusiųjų kapai bei 23 žirgų kapai. Ankstyvuoju laikotarpiu nedeginti mirusieji laidoti su įkapėmis; 4 mirusieji palaidoti su II a. – III a., dar 3 – su V a. – VI a. dirbiniais. Šiuose kapuose rasta akmenų vainikų liekanų. X a. – XIV a. laidoti sudeginti mirusieji, rasti tokie 8 kapai. šiam laikotarpiui priskiriami ir žirgų kapai. XIV a. – XV a. mirusieji vėl laidoti nedeginti aukštielninki, su įkapėmis arba be jų, septyniuose kapuose rasta įkapių, 14 kapų buvo be jų. Ankstyvuosiuose kapuose rasta darbo įrankių, ginklų, papuošalų, vėlyvuosiuose – papuošalų ir XIV a. Lietuvos monetų, žirgų kapuose – puošnių odinių kamanų liekanų. Radinius saugo Lietuvos nacionalinis muziejus.

## Šaltiniai
Kretingos kapinynas

**Kretingos, Padvarių kapinynas** (regioninio reikšmingumo lygmens valstybės saugoma kultūros vertybė, turinti archeologinį ir kraštovaizdžio vertingųjų savybių pobūdį: unikalus kodas , senas registro kodas A1822, senas kultūros paminklų sąrašo Nr. IP2462A) – kapinynas pietvakarinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Padvariuose (Kretingos seniūnija), prie šiaurinio Kretingos miesto pakraščio, Akmenos kairiajame krante, prie Kretingos dvaro tvenkinio.

## Vieta
Įrengtas kyšulyje, įsiterpiančiame į Akmenos ir bevardžio jos kairiojo intako santaką. Vakarinėje dalyje stovi akmenų mūro Kretingos dvaro ūkinis pastatas, pietrytiniu, pietiniu ir pietvakariniu pakraščiu praeina Salantų gatvė. Likusi dalis dirvonuoja. 

Pietryčių-pietų pusėje palei gatvę (kelią Kretinga–Salantai) išmūryta akmeninė sienelė, kurios pietinėje dalyje pritvirtintas seno pavyzdžio archeologijos paminklo anotacinis ženklas. Pietvakariniu pakraščiu gatve eina takas į Kretingos (Padvarių) kapines (senasis Darbėnų kelias).

## Istorija
Smarkiai apnaikintas XVIII–XX a. statant Kretingos dvaro ir Kretingos tarybinio ūkio-technikumo pagalbinius ūkinius, gamybinius ir gyvenamuosius pastatus, plečiant kelią Kretinga–Salantai, tiesiant vandentiekio tinklus.

1972–1988 m. buvo respublikinės reikšmės archeologijos paminklas, 1993 m. įrašytas į naujai išaiškinamų istorijos ir kultūros paminklų sąrašą (šifras IP2462A), 2004 m. – į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro archeologinių vietų sąrašą (registro kodas A1822), 2005 m. pripažintas valstybės saugoma kultūros vertybe.

### Tyrimai
1909, 1912 m. tyrė Vladas Nagevičius, 1983 m. – Ignas Jablonskis. 1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1988 m. – Julius Kanarskas ir Donatas Butkus, 1992 m. – Lietuvos kultūros paveldo mokslinis centras (tyrimų vadovas Vilnius Morkūnas), 2008 m. – Donatas Butkus (Kretingos muziejus).

Iš viso ištirtas apie 664 m² plotas, aptikta 53 (51 sudeginto ir 2 nedegintų) mirusiųjų kapai ir 14 sunaikintų kapų vietos. Mirusieji laidoti su įkapėmis: rasta įmovinių ir įtveriamųjų žeberklinių ietigalių, dviašmenis kalavijas, peilių, dalgelių, skiltuvų, žąslų, svarstyklių svorelių, papuošalų – vytinių antkaklių, pasaginių segių, apyrankių, žiedų.

Datuojamas X–XIII a.

Kapinyno vakarinėje dalyje aptikti I tūkstantmečio pr. m. e. pab. – I tūkstantmečio m. e. pr. senovės gyvenvietės kultūrinio sluoksnio žymių su kauliniais dirbiniais, lipdytu miniatiūriniu puodeliu bei lipdytos keramikos šukių grublėtu ir spurgeliais puoštu paviršiumi.

Radinius saugo Valstybinis Ermitažas (Rusija), Vytauto Didžiojo karo muziejus ir Kretingos muziejus.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Archeologiniai tyrinėjimai Lietuvoje 1982 ir 1983 metais
* Kretingos (Padvarių) kapinynas. – LIMIS
Jurgis Krikščiūnas (1894)

**Jurgis Krikščiūnas** (1894 m. balandžio 22 d. Ašminta, Prienų valsčius – 1947 m. kovo 24 d. Hamburgas, Vokietija) – Lietuvos agronomas ekonomistas, žemės ūkio kooperacijos, visuomenės veikėjas, politikas.

## Biografija
Brolis Antanas Krikščiūnas. 1914 m. baigė Marijampolės gimnaziją. 1914–1918 m. studijavo Petrogrado universitete. 1923 m. baigė Halės universitetą. 1924 m. gamtos mokslų daktaras

1924–1926 m. Šiaulių apskrities agronomas ir Šiaulių mokytojų seminarijos mokytojas. Vienas pirmųjų Lietuvoje pradėjo lauko bandymus. 1926 m. ir 1939 m. žemės ūkio ministras. 1939–1944 m. kooperatinės bendrovės „Linas“ direktorius. 1926–1943 m. Dotnuvos Žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1938 m. profesorius. 1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946–1947 m. dėstė Pabaltijo universitete Hamburge ir Pineberge prie Hamburgo.

Vienas Žemės ūkio rūmų steigėjų, 1927–1939 m. jų (nuo 1938 m. Žemės ūkio ministerijos) padalinio – Žemės ūkio tyrimo įstaigos – valdytojas, vienas žemės ūkio tyrimų stočių Lietuvoje organizatorių. Lietuvos valstiečių liaudininkų sąjungos, Lietuvos vartotojų bendrovių sąjungos veikėjas, bendrovės „Lietūkis“ pirmininkas, akcinės draudimo bendrovės „Kooperacija“ valdybos pirmininkas.

1932–1936 m. Ekonominių studijų draugijos valdybos vicepirmininkas, 1936–1938 m. pirmininkas. Ilgametis Lietuvos agronomų sąjungos pirmininkas. Lietuvių sąjungos, Lietuvių tremtinių sąjungos valdybos pirmininkas. Propagavo linų auginimą, smulkius ir vidutinius ūkius, tyrė Lietuvos žemės ūkio produktų rinką, teikė siūlymų tęsti žemės reformą Lietuvoje.

Redagavo „Žemės ūkio vadovą“ (1927–1939 m. 5 t.). Nuo 1910 m. bendradarbiavo „Aušrinėje“. Iki 1918 m. Petrograde leisto laikraščio „Naujoji Lietuva“ sekretorius, 1913 m. Vilniuje – savaitraščio „Lietuvos ūkininkas“ sekretorius. 1927–1939 m. redagavo žurnalą „Žemės ūkis“. Nuo 1933 m. Lietuvos žurnalistų sąjungos narys. Parašė daug straipsnių ir knygų įvairiais žemės ūkio klausimais. 

## Bibliografija
* Apie Lietuvos žemės ūkį 1932 metais, 1933 m., vokiečių kalba
* Apie Lietuvos žemės ūkį, 1938 m., vokiečių ir anglų kalba
* Apie Lietuvos žemės ūkį 1935-38 metais, 1939 m., vokiečių k.
* Lietuvos žemės ūkio mechanizavimas atsižvelgiant į jo ypatumus, 1940 m., vokiečių k.
* Lietuvos linų ūkis, 1941 m., vokiečių k.

## Šaltiniai
Jurgis Krikščiūnas (1919)

**Jurgis Krikščiūnas** (slapyvardis **Rimvydas**, 1919 m. rugsėjo 14 d. Samara, Rusija – 1949 m. gruodžio 15 d. Šlynakiemis, Punsko valsčius; palaidotas Suvalkuose (miesto kapinėse, vieta nežinoma) – vienas Lietuvos pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui veikėjų, Dainavos apygardos štabo organizacinio skyriaus viršininkas, j. leitenantas.

## Biografija
Tėvas Antanas Krikščiūnas. 1940 m. baigė Karo mokyklą. 1941 m. Birželio sukilimo dalyvis Kaune. 1940–1943 m. Vytauto Didžiojo universitete studijavo geodeziją. Dalyvavo pasipriešinimo sovietiniam okupaciniam režimui jaunimo organizacijos veikloje. 1944 m. rudenį suimtas, 9 mėn. kalintas Šiaulių kalėjime; nesudarius bylos paleistas. Nuo 1945 m. rudens Dzūkų rinktinės Kunigaikščio Vaidoto grupės partizanas, būrio vadas. Nuo 1946 m. vasaros Dainavos apygardos Mindaugo kuopos vadas. Atstovavo apygardai 1947 m. sausio 15-16 d. Lietuvos partizanų vadų suvažiavime Tauro apygardos teritorijoje.

Mokėjo rusų, vokiečių ir prancūzų kalbas, buvo pasiųstas į Vakarus. 1947 m. gegužės mėn. su J. Lukša perėjo Lenkijos sieną (grįžo m. birželio 5 d.), Gdanske ir Gdynėje susitiko su pasipriešinimo atstovais užsienyje, perdavė svarbių dokumentų apie TSRS okupuotą Lietuvą ir kovą su sovietiniu režimu, pranešė, kad J. Markulis (slap. „Erelis“) yra MGB agentas. Nuo 1947 m. liepos mėn. Dainavos apygardos štabo žvalgybos ir ryšių skyriaus, nuo 1948 m. – organizacinio skyriaus viršininkas, kartu kurį laiką ir Dzūkų rinktinės vado pavaduotojas. Per kautynes du kartus sužeistas. Daug rašė partizanų spaudoje, rūpinosi jos techninėmis priemonėmis, platinimu; rinko medžiagą apie sovietinių okupantų nusikaltimus. 1949 m. pavasarį Pietų Lietuvos partizanų srities vadovybės pasiųstas į Vakarus turėjo informuoti apie Lietuvos partizanų vyriausiosios vadovybės – LLKS įkūrimą, vežė medžiagos apie sovietinės valdžios represijas, apie partizaninį karą ir kitką. Pakeliui į Varšuvą ją atėmė Lenkijos saugumo darbuotojai. Iš atminties atkūręs dingusią medžiagą, paštu išsiuntė Vakaruose esančiam Juozui Lukšai-Daumantui, kuris su Vyriausiuoju Lietuvos išlaisvinimo komitetu parengė memorandumą Jungtinėms Tautoms. Apsupti komunistinės Lenkijos pasienio kariuomenės žuvo bunkeryje kartu su partizanu Vytautu Prabuliu-Žaibu Šlynakiemio kaime 1949 m. gruodžio 15 d.

## Įvertinimas
* Partizanų kapitonas, 1949 m.;
* Laisvės kovos I laipsnio kryžius su kardais, 1950 m. (po mirties);
* Karys savanoris, Vyčio kryžiaus 1 laipsnio ordinas, 1997 m. (po mirties);
* Pulkininkas leitenantas, 1998 m. (po mirties).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Biografija
* Liudininkų Prano Grigučio ir Juozo Jakimavičiaus prisiminimai apie Jurgio Krikščiūno žūtį
* Liudininko Juozo Jakimavičiaus prisiminimai apie Jurgio Krikščiūno žūtį
Romualdas Krikščiūnas

**Romualdas Krikščiūnas** (1930 m. liepos 18 d. Kaune – 2010 m. lapkričio 2 d.) – Lietuvos vyskupas emeritas, teisėtyrininkas kanonistas, kanonų teisės daktaras.

## Biografija
1950–1954 m. mokėsi Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje; įšventintas kunigu. Nuo 1954 m. Kristaus Prisikėlimo parapijos Kaune vikaras, nuo 1959 m. klebonas.

1959–1963 m. Popiežiškajame Laterano universitete Romoje studijavo kanonų teisę, apgynė daktaro disertaciją, kanonų teisės daktaras. Nuo 1963 m. Vilkaviškio vyskupijos kurijos kancleris. 1963–1964 m. ir 1965–1967 m. lydėjo Lietuvos hierarchus į II Vatikano susirinkimą.

1963–1973 m. Kauno tarpdiecezinėje kunigų seminarijoje dėstė bažnytinę (kanonų) teisę, nuo 1968 m. profesorius. Amajos titulinis vyskupas (nuo 1969 m. gruodžio 21 d.), Kauno arkivyskupijos ir Vilkaviškio vyskupijos vyskupo Juozapo Matulaičio-Labuko augziliaras ir generalinis vikaras. Panevėžio vyskupijos apaštališkasis administratorius (1973–1983 m.). Nuo 2004 m. dirbo sielovadinį darbą Kauno Kristaus Prisikėlimo parapijoje.

2010 m. lapkričio 2 d. mirė. Palaidotas lapkričio 4 d. Kauno Kristaus Prisikėlimo mažosios bažnyčios šventoriuje (Aukštaičių g. 4).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Kauno arkivyskupijos informacija
Marijonas Krikštopaitis

**Marijonas Krikštopaitis** (1914 m. balandžio 6 d. Alančiuose, Vadoklių valsčius – 2003 m. liepos 25 d. Vilniuje) – Lietuvos gydytojas terapeutas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
1939 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1939–1942 m. dirbo gydytoju Kėdainiuose ir Eržvilke. 1942–1945 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas. 1945–1948 m. Pastero stoties prie Higienos instituto Vilniuje gydytojas ir vedėjas. 1945–1990 m. Vilniaus universiteto dėstytojas, 1970–1990 m. Vidaus ligų propedeutikos katedros vedėjas, 1971 m. medicinos mokslų daktaras, nuo 1972 m. profesorius. 1951–1957 m. dar ir LSSR Sveikatos apsaugos ministerijos vyriausiasis terapeutas.

1957–1961 m. Eksperimentinės ir klinikinės medicinos instituto Terapijos skyriaus vedėjas. 1964 m. LTSR nusipelnęs gydytojas. Nuo 1982 m. Respublikinio gastroenterologijos centro vadovas. 1991–1995 m. Vilniaus universiteto Bendrosios praktikos gydytojų centro profesorius konsultantas.

1973–1993 m. Lietuvos gastroenterologų draugijos pirmininkas. 1995–2003 m. Lietuvos veiklios ilgaamžystės akademijos prezidentas.

## Mokslinė veikla
1957 m. sukūrė eksperimentinės embolinės inkstinės hipertonijos modelį. Daugiau kaip 600 mokslinių straipsnių, 10 išradimų autorius.

## Bibliografija
* Skrandžio ir dvylikapirštės žarnos opinė liga, su kt., 1959 m.
* Dietoterapijos pagrindai, 1984 m.
* Klinikinė gastroenterologija, su kt., 1979 m., 2 leid. 1988 m.
* Veikti ilgaamžystė, 1997 m.
* Šeimos daktaras, sudarytojas ir vienas autorių, 1994 m.
* Vidaus ligų propedeutika, vadovėlis, su kt., 1963 m. 2 leid. 1971 m.; su Alfredu Žiugžda, 1982 m.

## Šaltiniai
Mykolė Krinickaitė-Astaškienė

**Mykolė Krinickaitė-Astaškienė** (1908 m. spalio 19 d. Rygoje – 1954 m. rugsėjo 4 d. Vilniuje) – Lietuvos teatro aktorė, režisierė, dramaturgė, lektorė, vertėja.

## Biografija
1929 m. baigusi Vilniaus mokytojų seminariją mokytojavo pradžios mokyklose. 1930 m. su kitais įkūrė Vilniaus lietuvių scenos mėgėjų kuopą (nuo 1936 m. Vilniaus lietuvių teatras, nuo 1939 m. Vilniaus skrajojamas „Vaidilos“ teatras). 1931–1944 m. šio teatro aktorė ir režisierė, 1941–1944 m. vadovavo teatro lėlių trupei, režisavo jos spektaklius. 1936 m. eksternu baigė Varšuvos teatro institutą.

1944–1948 m. Vilniaus valstybinio lėlių teatro meno vadovė ir režisierė. 1949–1952 m. Kauno jaunojo žiūrovo teatro lėlių teatro trupės vadovė. 1948–1952 m. Meno reikalų valdybos prie LTSR MT Teatrų ir muzikos skyriaus viršininkė. 1952–1954 m. žurnalo „Tarybinė moteris“ redaktoriaus pavaduotoja.

## Kūryba
Bendradarbiavo Vilniaus lietuvių spaudoje – „Vilniaus žodis“, „Varsnos“, „Versmė“. Paskelbė straipsnių teatro klausimais, eilėraščių, apsakymų.

Parašė pjeses:
* Išmakė, su V. Čepulyte, pastatyta 1936 m., išleista 1937 m. ir režisierė
* Tarp lūšnų, su V. Čepulyte, pastatyta 1937 m., režisierė
* Užauginai kovotojus, su V. Čepulyte, pastatyta 1939 m. vaidinimas vaikams
* Sigutė, vaidinimas vaikams, su V. Čepulyte, pastatyta 1943 m.
* Dzūkiukas, vaidinimas vaikams
* Kristina, drama
* Kauno lėlių teatrui 1950 m. parengė Vinco Pietario apysakos „Lapės gyvenimas ir mirtis“ inscenizaciją.

Kūryboje vaizduojamas Vilniaus krašto lietuvių gyvenimas, siekiama aktyvinti jų tautinį ir kultūrinį sąmoningumą. Plačiausiai buvo statoma Tverečiaus tarme parašyta komedija „Išmakė“, kurioje keliamas inteligentų ir kaimiečių santykių klausimas, smerkiama sugedusi miesto moralė, aukštinamas kultūros įgijęs žmogus, be jokių materialinių sumetimų pasiaukojantis savo kraštui.

## Šaltiniai
Stasys Krikščikas

**Stasys Krikščikas** (1907 m. gegužės 28 d. Kilučiuose, Biržų valsčius – 1993 m. liepos 21 d. Kaune) – Lietuvos agronomas, biomedicinos mokslų daktaras, sovietinis karinis veikėjas.

## Biografija
1926 m. baigė Biržų gimnaziją, 1931 m. Kauno karo mokyklą, tarnavo Lietuvos kariuomenėje; 1939 m. kapitonas.

1940–1941 m. Raudonosios armijos 29-ojo teritorinio korpuso haubicų pulko baterijos vadas. 1941 m. baigė aukštuosius karininkų kursus Solnečnogorske. Nuo 1943 m. 16-osios lietuviškosios šaulių divizijos artilerijos pulko diviziono vadas, 249-ojo šaulių pulko artilerijos viršininkas. 1944 m. vasario 13 d. su kitais buvusiais Lietuvos Respublikos karininkais, tarnaujančiais 16-ojoje divizijoje, pasirašė kreipimąsi į Lietuvos kariuomenės karininkus, likusius Lietuvoje, raginantį nekovoti su artėjančia sovietine kariuomene. 1944–1950 m. 50-osios divizijos artilerijos pulko vadas; 1944 m. papulkininkis.

1946–1956 m. dėstė Kauno aukštosiose mokyklose. 1950 m. baigė Lietuvos žemės ūkio akademiją. 1956–1988 m. Lietuvos žemės ūkio akademijos dėstytojas, nuo 1966 m. docentas. 1964 m. žemės ūkio mokslų kandidatas. Mokslinio darbo kryptis – bulvės, linai, netradiciniai pašariniai augalai. Paskelbė mokslinių straipsnių.

Palaidotas Kaune, Romainių kapinėse.

## Bibliografija
* Ankstyvųjų bulvių auginimas / Stasys Krikščikas, Kostas Bėčius. – Vilnius, 1961. – 104 p.
* Augalininkystės ir pievininkystės laboratoriniai darbai. – Vilnius, 1962. – 244 p.
* Augalininkystės laboratoriniai ir praktikos darbai. – Vilnius, 1972. – 203 p.
* Ankstyvosios bulvės / Stasys Krikščikas, Kostas Bėčius. – Vilnius: Mokslas, 1979. – 178 p.: iliustr.

## Įvertinimas
* 1937 m. Gedimino 5 laipsnio ordinas
* 1943 m. Raudonosios Vėliavos ordinas

## Šaltiniai
Kazys Kriščiukaitis

**Kazys Kriščiukaitis**, taip pat **Kazys Krikščiukaitis**, **Kazys Krisčiukaitis** (1901 m. balandžio 13 d. Tichvinas, Rusija – 1965 m. rugpjūčio 25 d. Bostonas, JAV) – Lietuvos inžinierius, architektas.

## Biografija

1918 m. baigė Naugardo realinę mokyklą. 

1920–1922 m. atliko karinę tarnybą Lietuvos kariuomenėje. 1927 m. baigė statybos inžineriją Lietuvos universitete, kur apgynė diplominį darbą tema „Centriniai universiteto rūmai su biblioteka Kaune“.

1927–1931 m. dirbo Geležinkelių valdyboje. Gavęs Švietimo ministerijos stipendiją, 1928–1929 m. išvyko tobulintis į Paryžių.

Nuo 1931 m. Vytauto Didžiojo universiteto dėstytojas, 1941–1944 m. architektūros katedros vedėjas; nuo 1940 m. docentas. Nuo 1935 m. ir Teisingumo ministerijos technikos patarėjas. 

1944 m. pasitraukė į Vokietiją. 1946 m. ėmė dėstyti Technikos kursuose Kemptene. 1949 m. persikėlė į JAV.

## Kūryba
Dalyvavo projektuojant ir prižiūrėjo statybas:
* Vytauto Didžiojo universiteto Medicinos fakulteto rūmai, su architektu Vladimiru Dubeneckiu, 1933 m.
* Vytauto Didžiojo karo muziejus, su architektais Vladimiru Dubeneckiu, Karoliu Reisonu, 1936 m.
* Karininkų ramovė, su architektu Stasiu Kudoku, 1937 m.

Pagal jo projektus pastatyta:
* Šiaulių apygardos teismo rūmai, 1936 m. (Aušros al. 19, dab. Šiaulių apskr. VPK) 
* Raseinių kalėjimas
* Alytaus arešto namai
* Kalnaberžės (Kėdainių raj.) nepilnamečių kolonijos tarnautojų namas
* Vytauto Didžiojo universiteto Technikos fakulteto mechanikos laboratorijos pastatas, 1937 m. (neišlikęs)
* Nekaltojo Prasidėjimo seserų koplyčios Putname (Konektikuto valstija, JAV) projektas.


Kaunas Medical Academy.jpg|KMU centriniai rūmai


## Šaltiniai
Aloyzas Liudvikas Kapelis

**Aloyzas Liudvikas Kapelis** (, ; g. 1776 m. Italijoje – 1838 m.) – italų teisininkas, teisėtyrininkas penalistas, kanonistas ir civilistas, baudžiamosios teisės mokslo ir dėstymo Lietuvoje pradininkas, Vilniaus universiteto profesorius.

## Mokslinė, pedagoginė veikla
Aloyzas Liudvikas Kapelis studijavo civilinę bei kanonų teisę Italijoje, apgynė disertaciją, abiejų teisių (civilinės ir kanonų teisės) daktaras.

1804 m. pakviestas į VU Civilinės ir baudžiamosios teisės katedrą užimti ordinarinio profesoriaus pareigas. VU taryba išrinko Aloyzą Liudviką Kapelį dėstyti Vilniaus universitete baudžiamąją teisę. Nuo 1805 m. Aloyzas Liudvikas Kapelis Vilniaus imperatoriškajame universitete dėstė civilinę ir baudžiamąją teisę , Teologijos skyriuje – kanonų teisę. Nuo 1813 m. – ir Kanonų teisės katedros vedėjas. Paskaitas dėstė lotynų kalba. Nuo 1827 m. iki VU uždarymo 1832 m. VU Retorikos fakulteto dekanas. Po to toliau dėstė kanonų teisę Vilniaus Romos katalikų kunigų seminarijoje. Talentingas dėstytojas pritraukdavo universiteto jaunimą savo liberalia tuo laikmečiu „kryptimi“. Metropolitas Josifas Semaško savo užrašuose teigė, kad Kapelis savo paskaitose „sistemiškai ir su kažkokiu pasitenkinimu griežė per dantį Romos katalikų dvasininkus, ypač turtingus prelatus, dėl jų piktnaudžiavimų“.

Dziennik Wileński leidinyje išspausdino viešą paskaitą iš kanonų teisės srities, taip pat keletą knygų ir brošiūrų iš civlinės ir baudžiamosios teisės bei italų literatūros (kurią taip pat dėstė VU) lotynų ir italų kalbomis. Savo darbuose „Apie kanonų teisės šaltinius ir pagrindus“ (*O środkach i zasadach prawa kanonicznego… Wilno, 1815*), „Apie romėnų teisės dėstymą“ (*De l'enseignement du droit romain… Wilno, 1827*) kritiškai vertino romėnų ir viduramžių baudžiamąją teisę; kanonų teisę apibrėžė kaip Bažnyčios normų visumą tikintiesiems. Siekdamas pagerinti Kanonų teisės kurso kokybę, A. L. Kapelis parengė ir išleido vadovėlį (*Manuale juris canonici… in usum auditorium… Vilna, 1819*).

Mokslinių interesų sritys – teisės istorija ir šaltinotyra.

## Šaltiniai
Simon Dilger

**Simonas Dilgeris** ( g. XVII a. pradžioje Vokietijoje – m. po 1666 m.) – XVII a. vokiečių teisėtyrininkas, civilinės teisės mokslo ir dėstymo Lietuvoje pradininkas, Vilniaus jėzuitų akademijos ir VU teisės profesorius, Ingolštadto (Bavarija, Vokietija) universiteto dėstytojas, teisės daktaras.

## Išsilavinimas, veikla
Simonas Dilgeris studijavo civilinę bei kanonų teisę, apgynė teisės mokslų disertaciją. Vokiečių teisininkas į Vilniaus jėzuitų akademiją atvyko iš Ingolštato 1644 m., dėstė teisės disciplinas. Paties seniausio Lietuvoje ir vieno didžiausių VU Teisės fakulteto padalinio – Civilinės teisės ir civilinio proceso katedros – veiklos pradininkas, pirmasis Civilinės teisės katedros profesorius (1641 m. spalio 11 d. įkurtame VU Teisės fakultete tebuvo 2 katedros – Kanonų teisės ir Civilinės teisės).

## Literatūra
* Simonas Dilgeris ir jo knygos // Bibliografija 96: mokslo darbai / LNB. V., 1998.

## Šaltiniai
* VU bibliotekos informacija 
* VU TF informacija
Šaulio A

**Šaulio A** () – tai sudėtingos struktūros radijo bangų šaltinis, esantis mūsų Galaktikos centre, Šaulio žvaigždyne. Optiniame diapazone nematomas, nes jį užstoja dideli kosminių dulkių debesys spiralinėse Galaktikos vijose.

Šaulio A šaltinį sudaro trys komponentės: didžiausia jų – tai rytinis Šaulio A šaltinis, kuris yra supernovos liekana, vakarinis Šaulio A šaltinis, pasižymintis spiraline struktūra, bei labai ryškus kompaktiškas radijo šaltinis Šaulio A*, esantis šios struktūros centre.

## Rytinis Šaulio A šaltinis
Jis yra apie 25 šviesmečių skersmens. Panašu, kad tai yra supernovos, sprogusios prieš 10 000–100 000 metų, liekana. Tačiau manoma, kad šis sprogimas buvo 50-100 kartų stipresnis, nei standartinė supernova. Yra daroma prielaida, kad rytinis Šaulio A šaltinis – tai liekana žvaigždės, kuri labai priartėjo prie centrinės juodosios bedugnės ir buvo gravitaciškai suspausta.

## Vakarinis Šaulio A šaltinis
Vakarinis Šaulio A šaltinis atrodo kaip spiralė su trijomis vijomis. Iš tiesų ši struktūra yra sudaryta iš daugelio dujų bei dulkių debesų, kurie sukasi aplink Šaulio A* šaltinį ir krenta į jį milžiniškais greičiais – iki tūkstančio kilometrų per sekundę. Šių debesų paviršinis sluoksnis yra jonizuotas dėl masyvių OB spektrinės klasės žvaigždžių poveikio.

Šis šaltinis yra apsuptas masyvaus vėsesnių molekulinių debesų disko.

## Šaulio A*
 
Daug astronomų yra įsitikinę, kad mūsų galaktikos centre, kaip ir kitose galaktikose, yra supermasyvi juodoji bedugnė. Šaulio A* šaltinis kol kas laikomas tikimiausia jos vieta.
Radijo bangų diapazone gautos Šaulio A* nuotraukos parodo, kad jo skersmuo yra apie pusės Merkurijaus orbitos dydžio. Manoma, kad Šaulio A* šaltinio masė yra apie 3.7 milijono Saulės masių. Šaulio A* masė buvo nustatyta, remiantis netolimos žvaigždės S2 orbitiniu judėjimu. Nustatyta, kad ši žvaigždė labai greitai, iki 5000 km/s, sukasi aplink Šaulio A*, kurio masė tokiu atveju tikrai yra apie 3.7 milijono Saulės masių.

Tikima, kad itin masyvios juodosios bedugnės egzistuoja daugumos kitų galaktikų centruose.
Estijos eurų monetos

**Estijos Euro monetos** turi vienodą dizainą. Jį sukūrė *Lembit Lõhmus*, pavaizduodamas Estijos žemėlapį kartu su žodžiu **Eesti** (Estija) ir apsupta dvylikos žvaigždžių. Šis dizainas 2004 m. gruodžio mėn. per viešą balsavimą tarp dešimties pateiktų variantų laimėjo pirma vietą.

Estijos euro monetos cirkuliuoja nuo 2011 m. sausio 1 d. Estija ir kitos devynios šalys, įstojusios į ES 2004 m., įsipareigojo įvesti eurą. Iš dešimties naujų šalių-narių, Estija buvo pirmoji atskleidusi euro dizainą. Buvo planuota įvesti eurą nuo 2007 m. sausio 1 d., tačiau data oficialiai buvo pakeista į 2008 m. sausio 1 d., o vėliau į 2010 m. sausio 1 d.

## Estijos euro dizainas
Monetų reversas (bendroji pusė) ir aprašymai pateikiami straipsnyje Euro monetos.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Estonia’s official website regarding the changeover to the euro 
* The Euro Information Website – Estonia
* Eesti Pank (Central Bank of Estonia)
Data De Groove

**Data De Groove** yra šeštasis austrų dainininko Falco albumas, išleistas 1990 m., kuris pakilo iki 11-os Austrijos albumų topo vietos.
 
## Priešistorė

Po bendradarbiavimo su olandų prodiuserių duetu – broliais Robu ir Ferdi Bollandais, su kuriais Falco išleido tris albumus – „Falco 3“, „Emotional“ bei „Wiener Blut“, dainininkas vėl sugrįžo pas savo pirmąjį prodiuserį Robertą Pongerį, su kuriuo buvo įrašęs savo pirmuosius albumus „Einzelhaft“ bei „Junge Roemer“. Nors, įrašinėjant albumą, tuo laiku Falco gyvenime įvyko daug permainų, šis darbas nelaikomas ypatingai asmenišku. Jis turėjo liudyti atlikėjo „sugrįžimą“ prie savo senojo skambesio.

Albumas buvo dedikuotas prasidėjusiai kompiuterių erai, kaip ir titulinė daina „Data De Groove“, kurioje gausu kompiuterinių terminių. Daina „Tanja P. Nicht Cindy C.“ skirta manekenei Tatjanai Patitz, kurią Falco teigia esant gražesne už kitą garsią manekenę Cindy Crawford. Daina „Bar Minor 7/11 (Jeanny Dry)“ laikoma neoficialiu garsiosios Falco dainos „Jeanny“ tęsiniu (trečiuoju iš penkių). Taip pat albume galima rasti dar vieną poliglotišką Falco kūrinį – dainą „Charisma Kommando“, kurioje persipina tiek angliški, tiek vokiški, tiek ir itališki žodžiai.

## Dainos

# Neo Nothing – Post Of All (4:45)
# Expocityvisions (4:08)
# Charisma Kommando (4:47)
# Tanja P. Nicht Cindy C. (3:35)
# Pusher (4:25)
# Data De Groove (4:38)
# Alles Im Liegen (5:04)
# U.4.2.P.1. Club Dub (3:41)
# Bar Minor 7/11 (Jeanny Dry) (3:45)
# Anaconda 'mour (0:57)

## Singlai

Išleisti singlai – titulinis „Data De Groove“ bei „Charisma Kommando“.

## Kiti faktai

Nors dalis dainininko gerbėjų džiaugėsi, vėl atradę „senajį Falco“, šis albumas susilaukė mažiausio pasisekimo iš visų Falco albumų, todėl po jo išleidimo muzikantas ir vėl ėmė bendradarbiauti su broliais Bollandais.

Iki šios dienos tai kol kas vienintelis Falco albumas, kuris nėra perleistas iš naujo CD pavidalu, todėl tarp fanų laikomas didele kolekcine vertybe.

## Nuorodos

* Albumo reitingai austriancharts.at
* Falco „Data De Groove“ videoklipas
* Oficiali Falco svetainė
Specija

**Specija** () – miestas Italijoje, antras pagal dydį Ligūrijos regione, Specijos provincijos sostinė.

## Pastatai
### Universitetas
Specijoje įsteigtas G. Marconi universitetas. Veikia 5 fakultetai:
* Informacinių technologijų
* Mechaninės inžinerijos
* Karinės jūrininkystės inžinerijos
* Jūrininkystės inžinerijos
* Karinės jūrininkystės projektavimo

### Bažnyčios

* *Cristo Re dei Secoli* katedra, pastatyta 1975.
* *Santa Maria Assunta* vienuolynas.
* *Santi Giovanni e Agostino* bažnyčia, pastatyta XIV amžiuje.
### Muziejai
* "Ubaldo Formentini" – pilietinis muziejus San Giorgio pilyje.
* "Amedeo Lia" muziejus.
* Palazzina delle Arti ir ruonių muziejus.
* CAMeC – šiuolaikinio modernaus meno muziejus.
* Vyskupijos muziejus.
* Etnografinis muziejus.
* Karinės technikos muziejus.
* Nacionalinio transporto muziejus.

### Kiti
* San Giorgio pilis
* "Naujojo meno" vilos.
* Prampolini sukurta futuristinė mozaika pašto pastate.

## Sportas
* Spezia Calcio futbolo klubas.
* Stadio Alberto Picco, stadionas (talpa 10 200).

## Žymūs gyventojai
* Alexia, dainininkė
* Paolo Bertolani, poetas
* Giancarlo Giannini, aktorius
* Stefano Mei, atletas
* Gaetano Pesce, dizaineris
* Alessandro Petacchi, dviratininkas
* Giacinto Scelsi, kompozitorius
* Dario Vergassola, aktorius

## Miestai partneriai
*  Tulonas, Prancūzija, nuo 1958.

## Nuorodos
* Oficiali miesto svetainė
Antigva Gvatemala

**Antigva Gvatemala** () – miestas pietų Gvatemaloje, Sakatepekeso departamente. Dėl savo bažnytinės architektūros miestas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

## Sportas
* Antigua GFC – futbolo klubas; rungtyniavo stipriausioje šalies lygoje;
* Namų rungtynes žaidžia „Pensativo“ stadione, talpinančiame 10 tūkst. žiūrovų.

## Lankomos vietos

* Kapucinų bažnyčia ir vienuolynas
* Šv. Jono katedra
* Šv. Jono katedros senieji griuvėsiai
* Senųjų ginklų muziejus
* Krikščionių mokykla
* Šv. Prancškaus bažnyčia
* Santo Domingo muziejus
* El Libro Antiguo muziejus
* Kolonistų meno muziejus, senajame San Karloso universiteto pastate
* *Jade* muziejus.
* Maria Eskenasy Fine Art, menininkų studija ir galerija.

## Vulkanai

Aplink miestą yra 3 ugnikalniai: pietuose iškilęs Agvos ugnikalnis (aukštis 3766 m), vakaruose – Akatenangas (3976 m) ir Fuegas (3763 m).

## Miestai partneriai
*  Chalapa, Meksika

## Šaltiniai
Aleksandras Kriščiūnas

**Aleksandras Kriščiūnas** (g. 1945 m. kovo 28 d. Kaune) – Lietuvos fizioterapinės medicinos ir reabilitacijos gydytojas, kardiologas, habilituotas biomedicinos mokslų daktaras.

## Biografija
1968 m. baigė Kauno medicinos institutą. 1985 m. medicinos mokslų daktaras. 2004 m. Latvijos universiteto garbės daktaras.

1973–1991 m. dirbo Širdies ir kraujagyslių fiziologijos ir patologijos mokslinio tyrimo institute; 1985–1991 m. Organizacinės ir metodinės laboratorijos vedėjas. Nuo 1991 m. Kauno medicinos universiteto Reabilitacijos klinikos vadovas, nuo 1992 m. profesorius.

Nuo 1992 m. Lietuvos reabilitologų asociacijos valdybos pirmininkas, nuo 1996 m. Pasaulinės reabilitologų asociacijos medicinos tarybos narys, nuo 2003 m. Baltijos šalių reabilitologų asociacijos prezidentas.

## Mokslinė veikla
Mokslinio darbo pagrindinė sritis – ligonių ir neįgaliųjų reabilitacijos programų parengimas ir įgyvendinimas. Parašė daugiau kaip 250 mokslinių straipsnių.

## Bibliografija
* Dubens pragulos ir jų gydymas, su kitais, 1998 m.
* Antrinė išeminės širdies ligos profilaktika, su kitais, 1999 m.
* Sergančiųjų lėtinėmis nespecifinėmis plaučių ligomis funkcinės būklės nustatymas ir kineziterapija, su kitais, 1999 m.
* Pragulų etiopatogenezė, konservatyvus gydymas ir profilaktika, su R. Savicku, 2005 m.
* Reabilitacija, vadovėlis, su kitais, 1993 m. 2 leid. 1996 m.
* Vidaus ligos, vadovėlis, su kitais, t. 1 1996 m.
* Reabilitacijos pagrindai, vadovėlis, 2008 m.

## Įvertinimas
* 2005 m. Ordino „Už nuopelnus Lietuvai“ Riterio kryžius

## Šaltiniai
Antanas Algirdas Kriščiūnas

**Antanas Algirdas Kriščiūnas** (1922 m. birželio 11 d. Molainiai, Panevėžio valsčius – 1998 m. gegužės 20 d. Kaunas) – Lietuvos gydytojas psichiatras.

## Biografija
1949 m. baigė Vilniaus universitetą. 1951–1963 m. Pažaislio psichiatrijos ligoninės skyriaus vedėjas. 1964–1989 m. Žiegždrių psichiatrijos ligoninės vyr. gydytojo pavaduotojas. 1990–1995 m. teismo medicinos ekspertas.

## Bibliografija
* Psichikos ligos ir mes, 1991 m.
* Neurozė, 1994 m.
* Šeimos daktaras, su kitais, 1995 m.
* Psichiatrija, monografija, 1998 m.

## Šaltiniai
Tanganikos kuprotagalvis

**Tanganikos kuprotagalvis** (*Cyphotilapia frontosa*) – daugiaspalvių ešeržuvių (*Cichlidae*) šeimos žuvis. 

Kūnas iki 40 cm ilgio, bet dažniausiai mažesnis. Visiems suaugėliams būdinga „kuprota" galva. Gana pakantus tokio pat dydžio žuvims, tačiau nepatartina auginti kartu su mažesnėmis. Reikėtų laikyti nedidelėmis grupėmis. 

Akvariumas turi būti didelis ir gilus. Vidutinio kietumo šarmingas vanduo, kurio temperatūra - 24-26 °C. Dažniausiai ikrus išleidžia oloje, patelė kelis mėnesius inkubuoja juos burnos ertmėje.

Paplitusi R. Afrikoje, Tanganikos ežere.
Gintautas Vileita

**Gintautas Vileita** (g. 1975 m. gegužės 23 d. Vilniuje) – Lietuvos krepšininkas, treneris. Karjerą pradėjo 1995 m. Monmouth komandoje. Olandijos krepšinio taurės laimėtojas.

2012 m. vasario 17 d. tapo Vilniaus „Perlo-MRU“ vyr. treneriu.

2016 m. m. lapkričio 27 d. tapo Molėtų Ežerūnas-Karys vyr. treneriu.

## Trenerio karjera
* 2011–2012: Vilniaus „Perlas-MRU“ (NKL) vyr. trenerio asistentas
* 2012: Vilniaus „Perlas-MRU“ (NKL) vyr. treneris
* 2012–2013: Trakų „KK Trakų“ (RKL) vyr. treneris
* 2013: Panevėžio „Lietkabelio“ vyr. treneris
* 2013–2014: Šilutės „Šilutė“ vyr. treneris
* 2016–2018 Molėtų Ežerūnas-Karys vyr. treneris
* 2019 Vilniaus „Perlo-MRU“ vyr. treneris

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Basketnews.lt puslapis apie žaidėją
Mojamba

**Mojamba** – sostinė ir didžiausias Mojambos apygardos miestas Siera Leonės Pietų provincijoje. Su 40 483 gyventojų Mojamba yra antras pagal dydį ir gyventojų skaičių Pietų provincijos miestas po Bo.

Mieste labiausiai paplitusios krio ir mende kalbos.

Čia gimė seras Miltonas Margajas, kurio vadovaujama Siera Leonė tapo nepriklausoma valstybe.
Cyphotilapia

**Cyphotilapia** – daugiaspalvių ešeržuvių (*Cichlidae*) šeimos žuvų gentis. 

Gentyje dvi endeminės rūšys, paplitusios Tanganikos ežere (R. Afrika).

## Rūšys
*Tanganikos kuprotagalvis *[[Cyphotilapia frontosa]]*
**[[Cyphotilapia gibberosa]]*
Makedonija (Romos provincija)

**Makedonija** (, ) buvo Romos provincija, įkurta 146 m. pr. m. e. Didžiąją dalį istorijos ji apėmė istorinius Makedonijos, Pajonijos ir pietinės Ilyrijos regionus (dab. Makedonija, pietvakarių Bulgarija, šiaurės rytų Graikija ir vidurio Albanija). Ji ribojosi su Epyru pietvakariuose, Achaja pietuose, Trakija, Mezija ir Dalmatija šiaurėje. 

## Raida
Kraštas buvo Romos imperijos prijungtas 146 m. pr. m. e. po žiaurių karų Balkanuose. 167 m. pr. m. e. buvo nukariautas Epyras, 148 m. pr. m. e. romėnų karvedys Quintus Caecilius Metellus nugalėjo Makedonijos karalystės karalių Andriską, o po dvejų metų romėnų generolas Lucijus Mumijus sunaikino Korinto miestą, jo gyventojus išžudė ar pardavė į vergiją, o šventyklos buvo apiplėštos dėl skulptūrų romėnų viloms. Jis už savo veiksmus buvo apdovanotas pravarde *Achaicus*. Tuo metu visos romėnų nukariautos graikų sritys, kartu su istorine Makedonija, Epyru ir pietine Ilyrija buvo apjungtos į vieną administracinį vienetą - Makedonijos provinciją.

88 m. pr. m. e. Mitridatas VI Eupatorius, Ponto karalystės karalius, pradėjo karą su Roma ir laimėjo daugelio graikų miestų paramą. Kornelijaus Sulos vadovaujami legionai išstūmė Mitridatą iš Graikijos, sutriuškino sukilimą, 86 m. pr. m. e. nusiaubdami Atėnus, o kitais metais - Tėbus. Sula buvo liūdnai pagarsėjęs dėl graikų meno kūrinių niokojimo. Romos bausmė maištavusiems miestams buvo sunki, maišto nuslopinimas pavertė centrinę Graikiją griuvėsiais. Achajos pirkliai nebebuvo konkurentai Romai. 

Po Antonijaus ir Kleopatros pralaimėjimo, Augustas 27 m. pr. m. e. nuo Makedonijos atskyrė Achają ir suformavo atskirą senatorinę provinciją, taip sumažindamas provincijos teritoriją. Dar vėliau nuo Makedonijos atskirta Senojo Epyro provincija. Po III a. pabaigos Diokletiano administracinių reformų Makedonija padalinta į keturias dalis: vakaruose atskirtas Naujasis Epyras, pietuose Tesalija, o likusi teritorija padalinta į **Pirmąją Makedoniją** (su sostine Tesalonikuose) ir **Antrąją Makedoniją** (su sostine Stobi). Visos šios naujos provincijos, kartu su Achaja, Senuoju Epyru ir Kreta priskirtos Makedonijos diecezijai, kuri priskirta Rytų Romos imperijai. Būtent šių dviejų Makedonijų teritorija nuo Viduramžių tapo istoriniu Makedonijos regionu.

Romos valdymo laikais Makedonija atgavo tam tikrą stabilumą ir ekonominį klestėjimą, nors nesivystė taip sparčiai, kaip ryčiau buvusios romėnų provincijos Azijoje. Provincijos ekonomikai svarbus buvo romėnų kelias Via Egnatia ir jūriniai uostai Dionas, Pela, Tesalonikai, Kasandrėja.

VII a. provincijos teritorijas nusiaubė pietų slavai, kurie apgyvendino Makedoniją. Tarp jų svarbiausios gentys buvo berzitai, sagudatai, velegezitai, rinhiniai, strumianai. Tuo pačiu metu iš rytų į provincijos teritorijas migravo bolgarai, vadovaujami caro Kubero. Galiausiai beveik visa teritorija buvo prijungta prie Bulgarijos imperijos. Bizantijai priklausę provincijos likučiai aplink Tesalonikų miestą perorganizuoti į Tesalonikų temą.
Kopijuojant Bethoveną (filmas)

**Kopijuojant Bethoveną** () – 2006 m. lenkų režisierės Agneškos Holand biografinė muzikinė drama pasakojanti apie kompozitoriaus Liudviko van Bethoveno paskutiniuosius gyvenimo metus, kuriant ir pristatant visuomenei savo „Devintąją simfoniją“ bei styginių kvartetą „Didžioji fuga“ ().

Filmo premjera įvyko 2006 m. rugsėjo 10 d. Kanadoje, Toronto tarptautiniame kino festivalyje.

## Siužetas

Vienos konservatorijos studentė Ana, tapusi kompozitoriaus Liudviko van Bethoveno asistente, padeda perrašyti jam „Devintosios simfonijos“ natas. Perrašydama į penklinę Bethoveno muziką Ana drįsta papildyti kai kurias vietas savo idėjomis ir ištaisyti didžiojo genijaus paliktas klaidas. Taip ji patenka į sudėtingą ir nuostabų kompozitoriaus pasaulį, kuriame įkvėpimą lydi kankinanti kančia.

Ana savo bendradarbiavimą su Bethovenu priima kaip Dievo duotą šansą įsitikinti, kad ji taip pat turi kompozitorės talentą. Kada ji parodo Bethovenui savo parašytą kūrinį, jis išjuokia jį ir Ana palieka genijų. Ana sutinka ištekėti už architekto Martino.

Bet Bethovenas nepalieka Anos ramybėje ir reikalauja pasirinkti: jis arba Martinas. Ana bando pabėgti iš Vienos, bet galu gale supranta, kad jos likimas amžiams surištas su Bethovenu…

## Aktoriai
* Ed Harris – Liudvikas van Bethovenas
* Diane Kruger – Ana Holc
* Matthew Goode – architektas Martinas Baueris
* Joe Anderson – Karlas van Bethovenas
* Ralph Riach – Vincentas Šlemeris
ir kt.

## Įdomūs faktai
* San Sebastiano kino festivalio metu režisierė Agneška Holand atskleidė, kad aktorius Edas Haris buvo taip preciziškai išmokęs diriguoti Liudviko van Bethoveno „Devintąją simfoniją“, kad net nutraukus filmavimą dar apie 8 min. vadovavo grojančiam Vengrijos orkestrui. Jo muzikantai vėliau prisipažino, kad aktorius savo darbą atliko geriau nei kai kurie profesionalūs dirigentai.

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali filmo svetainė 
* Apdovanojimai ir nominacijos
* 
* Liudviko van Bethoveno biografija
Kęstutis Kriščiūnas (1944)

**Kęstutis Kriščiūnas** (g. 1944 m. kovo 14 d. Utenoje) – Lietuvos inžinierius elektromechanikas, ekonomistas, habilituotas technologijos mokslų daktaras.

## Biografija
1960 m. baigė Klaipėdos 1-ąją vidurinę mokyklą. 1960–1965 m. studijavo Kauno politechnikos instituto (KPI) Elektrotechnikos fakultete. 1986 m. technikos mokslų daktaras.

Nuo 1965 m. KPI (nuo 1990 m. Kauno technologijos universitetas, KTU) dėstytojas. 1966–1990 m. dirbo dėstytoju KPI Šiaulių fakultete: 1966–1967 m. asistentas, 1967–1970 m. aspirantas, 1970–1971 m. vyr. dėstytojas, 1971–1977 m. docentas, 1977–1985 m. KPI Šiaulių vakarinio fakulteto radiotechnikos ir elektrotechnikos, 1985–1990 m. pramoninės automatikos katedros vedėjas, 1986 m. profesorius. 1981 m. stažavosi Osakos universitete. 1990–1992 m. KTU mokslo prorektorius. 1992–1993 m. dirbo Islandijos technologijos institute. 1992–2000 m. KTU rektorius.

Nuo 2000 m. KTU Europos instituto direktorius. Nuo 2002 m. šio instituto Žano Monė katedros vedėjas, nuo 2003 m. Žano Monė Europos kompetencijos centro vadovas ir Europos universitetų asociacijos tarybos narys. Nuo 2004 m. Lietuvos universitetų rektorių konferencijos generalinis sekretorius. Nuo 1996 m. Technikos enciklopedijos redaktorių tarybos pirmininko pavaduotojas.

1989–1990 m. Sąjūdžio Šiaulių miesto tarybos narys.

## Mokslinė veikla
Veiklos svarbiausios sritys: automatinio valdymo sistemos, techninė kibernetika, aukštojo mokslo vadyba, žinių ekonomika. Daugiau kaip 50 išradimų, daugiau kaip 200 mokslinių straipsnių autorius.

## Bibliografija
**Monografijos:**
* Dvimačių kintamosios srovės sistemų teorija, su P. Kemešiu, 1975 m., rusų kalba
* Ergatinės informacijos transformavimas, 1981 m., rusų k.
* Žiniomis grįstos ekonomikos link: žinių raiška ir svarba, su R. Daugėliene, 2006 m.
* Automatinių elektros pavarų valdymo sistemos, vadovėlis, su V. Geleževičiumi ir V. Kubiliumi, 1988 m.

**Sudarė knygas:**
* Mokslas, technologija ir visuomenė: harmoningos raidos paieškos, 2002 m.
* Europos Sąjungos plėtros ir Lisabonos procesų sugretinimas (*Juxtaposition of European Union Enlargement and Lisbon Processes*), 2004 m.
* Išsiplėtusi Europos Sąjunga Europoje: naujos vidinės ir išorinės problemos (*Enlarged European Union in House of Europe: new internal and external problems*), 2005 m.
* Teisinės, politinės ir ekonominės iniciatyvos Žinių Europai (*Legal, Political and Economical Initiatives towards Europe of Knowledge*), 2006 m.

## Įvertinimas
* 1979 m. SSRS liaudies ūkio pasiekimų parodos medalis
* 1989 m. LSSR valstybinė premija
* 2000 m. Gedimino 4 laipsnio ordinas 
* 2004 m. birželio 23 d. LŽŪU garbės daktaras 

## Šaltiniai
Vytautas Kriščiūnas

**Vytautas Kriščiūnas** (1908 m. rugsėjo 21 d. Pasvalyje – 1991 m. vasario 14 d. Vilniuje) – Lietuvos statybos inžinierius, technikos mokslų kandidatas.

## Biografija
1938 m. baigė Vytauto Didžiojo universitetą. 1944–1948 m. Statybos projektavimo instituto vyr. konstruktorius. 1948–1951 m. statybos ministro pavaduotojas. 1951–1960 m. Miestų ir kaimo projektavimo instituto vyr. inžinierius. 1957 m. technikos mokslų kandidatas. 1960–1979 m. dėstė Vilniaus inžineriniame statybos institute (iki 1969 m. Kauno politechnikos instituto Vilniaus filialas), 1960–1965 m. Statybos, 1965–1971 m. Miestų statybos, 1971–1976 m. Pastatų konstrukcijų katedros vedėjas, nuo 1976 m. profesorius.

1958–1961 m. Statybos industrijos mokslinės techninės draugijos pirmininkas. 1965 m. LTSR nusipelnęs statybininkas.

## Mokslinė veikla
Mokslinių tyrimų sritys: patalpų mikroklimatas, statybinių konstrukcijų skaičiavimas, jų šiluminis laidumas ir ekonomiškumas. Suprojektavo gyvenamųjų, visuomeninių ir pramoninių pastatų, gatvių ir kt. statinių, parengė architektūros paminklų restauravimo projektų.

## Šaltiniai
Chuan Leon Maljorkinas

**Doktor Chuan Leon Maljorkinas** () – miestelis ir apygarda rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamente, į vakarus nuo departamento sostinės Siudad del Estės. 8,8 tūkst. gyventojų (2009 m.).. Šalia miesto eina Siudad del Estės-Asunsjono kelias.

## Šaltiniai
1957 m. Formulės 1 sezonas

**1957 m. Formulės 1 sezonas** buvo 8-tas FIA organizuotas Formulės 1 čempionatas. Jis prasidėjo sausio 13 d., o baigėsi rugsėjo 8 d. po 8 etapų.

## Sezono apžvalga
Šiais metais net penkias pergales nugalėjo argentinietis Juan Manuel Fangio bei laimėjo paskutinį, penktąjį, savo čempiono titulą. Tris pergales sezone pelnė Stirling Mossas su Vanwall ekipa. Šiame sezone jau nebebuvo duodami taškai pilotams, kurie dalinosi vienu bolidu. 

## Sezono rezultatai

## 1957 m. sezono pilotų įskaita

* * Greičiausias ratas (1 taškas)
* † Keli pilotai dalijosi vienu bolidu.
* ‡ Buvo nuvažiuoti keli papildomi ratai taškų gavimui.
* Tik 5 geriausi sezono rezultatai skaičiavosi į galutinę įskaitą.

## Šaltiniai
Itakiri

**Itakiri** () – miestas rytų Paragvajuje, Aukštutinės Paranos departamento šiaurės vakaruose. 31,4 tūkst. gyventojų. Verčiamasi miškininkyste, žemės ūkiu. Automobilių kelias į Hernandarijasą. Apylinkės miškingos.

## Istorija

Itakiri apylinkėse rasta 10 tūkst. metų senumo gvaranių keramikos, kuri dabar saugoma Tierra Guaraní muziejuje. XX a. pr. buvo verčimasi matės auginimu ir palmių šerdžių gavyba.
Stirling Moss

**Stirling Moss** (1929 m. rugsėjo 17 d. Londone – 2020 m. balandžio 12 d. Londone) – buvęs Formulės 1 pilotas iš Anglijos. Jis dažnai vadinamas „geriausiu pilotu nelaimėjusiu čempionato“, mat per 11 Formulėje 1 praleistų metų jis net 4 kartus buvo galutinėje įskaitoje antras ir 3 kartus – trečias.

Per visą savo lenktyniavimo karjerą Mossas laimėjo 194 pergales iš 497 dalyvautų lenktynių. Vieno interviu metu jis prasitarė, kad iš viso jis yra dalyvavęs 525 įvairaus masto lenktynėse – tai yra 62 lenktynės per metus. Kaip ir dauguma to meto pilotų, Mossas dalyvavo ir kitų klasių lenktynėse, kartais net per vieną dieną keliose.

## Karjera
Nuo pat mažens Mossas rodė susidomėjimą lenktynėmis. Taip pat jis buvo vienas pirmųjų Cooper įmonės klientų, kai paprašė savo tėvo nupirkti jam naująjį Cooper 500. Jis greitai mokėsi ir tobulino savo įgūdžius ir jau 1951 m. startavo Formulėje 1. Praėjus keleriems metams jis jau buvo subrendęs pergalėms ir net ketverius metus iš eilės finišavo antras bendroje asmeninėje čempionato įskaitoje. 1955 m. jis pasiekė savo pirmąją pergalę savo namų GP. Kitą sezoną jis jų turėjo jau dvi, o dar po metų jau tris. 1958 m. sezonas jam buvo geriausias – pasiektos 4 pergalės ir viena antroji vieta. Tiesa, iki čempionatą laimėjusio Mike Hawthorno su Ferrari Mossui pritrūko vos vieno taško. Vėlesniuose sezonuose Mossas dar pelnė kelias pergales, tačiau laimėti čempionato nesugebėjo.

Per savo karjerą Stirlingas buvo Maserati, Lotus, Cooper, Vanwall ir Mercedes-Benz ekipų narys. Jam labiau patiko britų ekipos, o tai jis išreiškė savo pasakymu, jog geriau pralaimėti su sava komanda, nei laimėti su svetima.

## Formulės 1 rezultatai

## Šaltiniai
Hoganas

**Hoganas** – pagrindinis navahų tradicinis namas. Kiti tradiciniai statiniai – vasaros slėptuvė, požeminis namas ir garinis namas. Dažniausiai jis apvalaus kūgio formos, tačiau dabar navahai statosi ir kvadratinius su durimis į rytų pusę, kad galėtų pasveikinti tekančią saulę, taip tikėdamiesi geros sveikatos ir sėkmės.

Navahų religijoje hoganas yra šventas statinys. Religinėje dainoje „Palaimintas kelias“ pasakojama, kad pirmąjį hoganą pastatė kojotas padedamas bebrų pirmajam žmogui, pirmajai moteriai ir Kalbančiam Dievui. Bebrų tauta davė kojotui rąstų ir pamokė kaip pastatyti hoganą, dabar vadinamą „dvišakės lazdos“ arba „vyrų“ hoganu. Jis panašus į piramidę penkiomis trikampio formos sienomis. Tarpai tarp medinių rąstų karkaso užpildomi žemėmis, storos sienos apsaugo nuo šalčio žiemą. „Vyrų“ hogonai turėjo prieangį ir buvo naudojami tik šventoms ar privačioms ceremonijoms atlikti.

„Apvalus“ arba „moterų“ hoganas buvo gyvenamasis navahų namas, jis buvo daug didesnis ir neturėjo vestibiulo. Šiame name žaisdavo vaikai, moterys gamino valgį, audė, bendravo, vaišindavo svečius, vyrai juokaudavo ir pasakodavo istorijas. Tokius hoganus navahai statė iki 1900 –ųjų metų. Vėliau pradėjo statyti šešiakampius ir aštuonkampius hoganus. Statybos pokyčius lėmė geležinkelio atsiradimas. Tai, kad buvo galima atsigabenti medinius rąstus, leido „moterų“ hoganą, neprarandant jo pirminės formos, padaryti kur kas erdvesnį. Durys visada būdavo nukreiptos į rytus.

Daugelis kultūrinių tabu buvo susijusios su hoganu ir jo naudojimu. Jei kažkas mirdavo jame, kūnas būdavo palaidojamas hogane, duris užantspauduojant, kad įspėtų kitus, jog čia mirė žmogus, arba velionis būdavo ištraukiamas per skylę lubose prakirstą iš šiaurinės pusės. Tokiu atveju pastatas būdavo apleidžiamas ar neretai sudeginamas. Hoganas gali būti paskelbiamas tabu ir nebenaudojamas jei šalia trenkė žaibas ar prie jo lietėsi aplink slankiojęs lokys. Tokio namo mediena, niekada nebebuvo panaudojama kitoms navahų reikmėms.

Šiandien, kai kai kurie seni hoganai vis dar naudojami kaip gyvenamasis būstas, o kiti skirti ceremonijoms, naujieji hoganai priskiriami šeimos statiniams.

## Taip pat skaitykite
* Jaranga
* Jurta
* Tipi
* Vigvamas

## Nuorodos
* Navahai: Šiaurės Amerikos indėnų iki kontaktiniai namai.