open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Sandėlio valdymo sistema

**Sandėlio valdymo sistema** (**SVS**) – pilnas „nuo durų iki durų“ sprendimas gamintojams, didmeniniams paskirstymo centrams, viešiesiems logistikos centrams, sandėliavimo logistikos paslaugų tiekėjams.

sandėlio valdymo programos pažangi sistemos architektūra leidžia pateikti sprendimą, kaip atskirą produktą arba kaip aukšto lygio pritaikytą sistemą pagal specifinius kliento poreikius. Sandėlio valdymas tampa efektyvus, greitas, funkcionalus ir šiuolaikiškas.

## SVS sprendžiamos problemos
Sandėlio valdymo sistema sprendžia tokias problemas kaip:
* Neteisingai atkrautos prekės
* Vietos trūkumas
* Nepakankamas sandėlio greitis: ilgai renkamos prekės
* Darbuotojų kaita ir trūkumas
* Inventorizacijos supaprastinimas

## Patarimai renkantis SVS
Renkantis SVS, reikia įvertinti šiuos aspektus:
* komunikacijos galimybes su įmonės klientais, naudojančiais skirtingas VVS (verslo valdymo sistemas)
* galimybę integruoti konvejerius ir rūšiavimo mašinas
* išlaidas  SVS pakeitimams, keičiant ir plečiant įmonės veiklą
* papildomų prekių atributų (partijų, serijinių numerių, sertifikatų) saugojimą ir atsekamumą
* SVS greitą veikimą, t. y. kiek laiko užtrunka operacijos pateikimas darbuotojams
* sandėlio procesų našumo ir darbuotojų produktyvumo sekimo galimybes

## Šaltiniai
* http://vddb.library.lt/fedora/get/LT-eLABa-0001:P.03~2007~ISBN_978-9955-9779-4-0.PG_65-71/DS.003.0.01.PAPER
Saigo Takamoris

**Saigō Takamori** (**Takanaga**) (; 1828 m. sausio 23 d. − 1877 m. rugsėjo 24 d.) − vienas įtakingiausių samurajų Japonijos istorijoje.

## Biografija
Takamori gime Sacumos žemėje (dabar Kagošimos prefektūra). Jis buvo vyriausias sūnus neturtingoje samurajų šeimoje.

1854 m. Takamori įsijungė į politinį gyvenimą, aktyviai palaikydamas savo siuzereno politiką. 1858 m. mirus siuzerenui, Takamori grįžo į Sacumą ir sukūrė šeimą.

1861 m. Takamori buvo vėl pašauktas į tarnybą naujojo kunigaikščio *Simadzu Hisamicu*. 1864 m. Takamori buvo paskirtas Sacumos kunigaikštystės armijos vadu.

1868 m. Saigō Takamori tapo pirmosios Meidži vyriausybės nariu. 1871−1873 m. Vyriausybės nariams lankantis Amerikoje ir Europoje, Takamori faktiškai vadovavo šaliai ir, viršijęs savo įgaliojimus padarė keletą reformų, tuo sukeldamas didelį nepasitenkinimą tarp vyriausybės narių. Takamori nesutiko su Japonijos modernizacija ir reikalavo aneksuoti Korėją iki to, kol tai, jo manymu, padarys vakarų šalys. Nesulaukęs pritarimo savo politikai, 1873 m. Saigo Takamori paliko vyriausybę ir grįžo į Kagošimą.

Netrukus Takamori įkūrė samurajų mokyklą, kurioje mokėsi samurajai atsisakę savo postų vyriausybėje ir tapdami jo pasekėjais. 1877 m. jie sukilo prieš centrinę valdžią, kuri panaikino jų privilegijas ir pensijas. Samurajų išpuolių prieš Meidži reformas apogėjumi tapo *[[Sacumos sukilimas]]*. Patyręs pralaimėjimą prie Kumamoto, Takamori atsitraukė į Kagošimą. Miesto apgulties metu Takamori buvo sužeistas ir nusižudė pagal samurajų papročius.

2003 m. pagal istorinius faktus buvo sukurtas filmas apie Saigo Takamorį „Paskutinis samurajus“.
Kazys Dominas

**Kazys Dominas** (1897 m. kovo 5 d. Genėtiniuose – 1971 m. spalio 8 d. Vilniuje) – Lietuvos komunistinio judėjimo veikėjas.

## Biografija

1919 m. buvo Vadoklių valsčiaus darbininkų ir mažažemių valstiečių atstovų tarybos pirmininkas, dirbo Subačiuje, Panevėžyje. 1920 m. Lietuvos profsąjungų Centro biuro pirmininkas. 1922 m. išrinktas į Pirmąjį Seimą pagal kuopininkų sąrašą. 1923–1924 m. ir 1927–1930 m. vykdė komunistinę veiklą Klaipėdoje ir Vilniuje. 1924–1927 m.  Kazimiero Bangaičio pavarde mokėsi Vakarų tautinių mažumų komunistiniame universitete, šia pavarde dirbo Sovietų Sąjungoje. 1930–1933 m. – Raudonosios profesūros ekonomikos institute. 1933–1937 m. Baltarusijos komunistų partijos Dobrušo rajono komiteto I sekretorius, Slucko mašinų traktorių stoties politinio skyriaus viršininkas, BTSR kinofikacijos tresto valdytojas. Už puikų darbą Slucko MTS apdovanotas Lenino ordinu. 1944–1956 m. pedagogas Vilniuje.

## Bibliografija

* „Spalio aidai“, 1961 m.

## Šaltiniai
Kenzaburo Oe

**Kendzaburo Oe** (;  1935 m. sausio 31 d. – 2023 m. kovo 3 d.) – japonų rašytojas ir svarbi šiuolaikinės Japonijos literatūros asmenybė. Jo kūriniams įtaką darė prancūzų ir amerikiečių literatūra, literatūros teorija, o juose nagrinėjamos politinės, socialinės ir filosofinės temos: branduolinis ginklas, nonkonformizmas ir egzistencializmas. Kenzaburo Oe gavo Nobelio literatūros premiją 1994 m. už „įsivaizduojamą pasaulį, kur gyvenimas ir mitas sutirštėja, kad suformuotų žmonijos keblios šiandienos trikdantį paveikslą“.

## Biografija
Oe gimė Ōse kaime (大瀬村 Ōse-mura), kuris dabar priklauso Učikui, Ehimės prefektūroje, Šikoku saloje. Jis buvo trečias sūnus iš septynių vaikų. Oe senelė mokino anūką meno. Ji mirė 1944 m. o vėliau tais pačiais metais per karą žuvo Oe tėvas. Tada sūnų pradėjo mokyti motina iš knygų *[[Heklberio Fino nuotykiai]]* ir *Nilso nuostabūs nuotykiai*. Šios knygos padarė Oe įspūdį visam gyvenimui.

Kenzaburo Oe iš pradžių mokėsi vietinėje mokykloje, o vėliau lankė Macujamos vidurinę. Būdamas 18-os, jis pirmąkart nuvyko į Tokiją, o kitais metais pradėjo studijuoti prancūzų literatūrą Tokijo universitete profesoriaus Kazuo Vatanabės, kuris buvo François Rabelais specialistas, priežiūroje. Pirmas trumpas istorijas jis išleido 1957 m. dar būdamas studentu. Jose didelė to meto prancūzų ir amerikiečių rašytojų įtaka.

1960 m. vasarį jis vedė Jukari, kuri yra kino režisieriaus Mansaku Itami dukra ir kino režisieriaus Juzo Itami sesuo. Tais metais jis sutiko Mao Dzeduną savo kelionėje po Kiniją. Kitais metais jis buvo Rusijoje ir Europoje, aplankė Jean-Paul Sartre Paryžiuje.

Kenzaburo Oe gyveno Tokijuje. Turi tris vaikus. Vyriausias sūnus Hikari turi nuo gimimo pažeistas smegenis ir sūnaus negalia nuo jo gimimo tapo Oe kūrinių motyvu.

2004 m. Kenzaburo Oe parėmė tuos, kurie priešinosi 1947 m. Japonijos konstitucijos pataisoms, pagal kurias Japonija galėtų ginklu spręsti tarptautinius konfliktus.

2005 m. du atsistatydinę Japonijos armijos pareigūnai padavė Oe į teismą dėl šmeižto jo 1970 m. esė *Okinavos užrašai*, kuriuose buvo rašoma, kad japonų karininkai vertė okinaviečių civilius žudytis per sąjungininkų invaziją į Okinavą 1945 m. 2008 m. kovą Osakos teismas panaikino visus kaltinimus Kenzaburo Oe. Teisėjas Tošimasa Fukami pareiškė: „armija buvo labai įsivėlusi į masines savižudybes“. Oe spaudai po teismo sakė, kad „teisėjas atidžiai perskaitė mano rašinį“.

Oe buvo pacifistas ir branduolinio ginklo priešininkas. Po Fukušimos jėgainės nelaimės 2011 m. Oe kreipėsi į ministrą pirmininką Jošihiko Nodą „sustabdyti planus atnaujinti atominių jėgainių darbą ir vietoj to atsisakyti branduolinės energijos“.

## Bibliografija
Vertimai į lietuvių kalbą: 
* *Pavėlavęs jaunimas* (Vilnius: Vaga, 1975 m., iš rusų kalbos vertė Jonas Žemaitis)
* *Asmeninė patirtis* (Charibdė, 2001 m., iš japonų kalbos vertė Dalia Švambarytė)

## Šaltiniai
Biebža

**Biebža** () – gyvenvietė Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.

## Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei.
Medvežjė (dujų telkinys)

**Medvežjės dujų telkinys** arba **Medvežjės naftos ir dujų kondensato telkinys** () – pirmasis didžiausias TSRS ir Rusijoje dujų gavybos objektas. Telkinys išsidėstęs Jamalo Nencų autonominėje apygardoje tarp Nadymo ir Puro upių, besitęsiantis nuo pietrytinės Obės užutėkio ribos pietų kryptimi. Telkinys yra Vakarų Sibiro lygumoje, kurio gamtines savybes apsprendžia smarkiai užpelkėjusi žemuma su daugeliu nedidelių ežerų, upių, jų senvagių bei protakų, atšiaurus klimatas, amžinasis įšalas. 
 
Dujų telkinys atrastas 1967 m. Kaip pagrindine baze pasirinktas Nadymas – tada dar tik barakais apstatyta gyvenvietė, supama ežerų ir pelkių, miesto teises įgijusi 1972 m. Eksploatuojami Medvežjėje telkiniai – dujų kondensato (2 telkiniai) ir gamtinių dujų (1 telkinys). 

## Pagrindiniai duomenys

Medvežjės telkinyje veikia 9 verslovės su dujų kompleksinio paruošimo ir slėgio pakėlimo kompresorių stotimis. Projektinis Medvežjės eksploatacijos laikas numatytas iki 2030 m. Kiti duomenys:

* išgaunamų dujų sudėtis – 97,37–99,68 % metano;
* dujų gręžinių gylis – 1057–3055 m; 
* telkinio plotas –  daugiau kaip 2000 km²;
* dujų atsargos – 2,2 trln. m³;
* metinė gavyba – apie 30 mlrd. m³;

## Išteklių mažėjimas

2004 m. iš telkinio jau buvo išsiurbta 80 % dujų . Natūraliai mažėjant telkinio gręžiniuose dujų spaudimui, kasmet krenta dujų gavyba – nuo 60 iki 28 mlrd. m³. Medvežjės gelmėse likę daugiausia žemo slėgio dujų, kurių gavybos savikaina yra keliskart aukštesnė, nei Jamburge ir Urengojuje. Atsižvelgiant į transporto kaštus, valdžios kainų ir mokesčių politiką, toliau išgauti tokias dujas darosi nerentabilu. Gazpromo duomenimis 2004 m. pradžioje Medvežjės dujų atsargos sudarė 542 mlrd. m³. Nors Gazpromas ir šakinės mokslo tyrimo įstaigos ieško komerciškai patrauklių būdų tokioms dujoms išgauti, tačiau dujų gavybos įmonėse vyksta gamybinių pajėgumų techninis atnaujinimas, taip pat ir jų mažinimas bei konservacija. Technologinių kompleksų rekonstrukcija užsiima dukterinė įmonė *Газпром добыча Надым*. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Medvežjės telkinys verslovių žemėlapyje 
* Medvežjės dujų telkinys
* Intensyvi dujų telkinio rekonstrukcija
José Saramago

**José de Sousa Saramago** (1922 m. lapkričio 16 d. – 2010 m. birželio 18 d.) buvo portugalų dramaturgas, rašytojas, žurnalistas, gavęs Nobelio literatūros premiją 1998 m. Kai kurie jo kūriniai gali būti suprasti kaip alegorijos, o istoriniuose įvykiuose pabrėžiamas žmogaus faktorius. Harold Bloom pareiškė, kad José Saramago yra „nuolatinė Vakarų kanono dalis“.

Vien Portugalijoje parduota daugiau nei 2 mln. jo knygų, kurios taip pat išverstos į 25 kalbas. Jis įkūrė Kultūros Gynimo Nacionalinį Frontą (1992 m. Lisabona) su Freitas-Magalhães ir kitais. 1992 m. Portugalijos vyriausybė, vadovaujama premjero Aníbal Cavaco Silva, įsakė išbraukti jo *Evangelija pagal Jėzų Kristų* iš Europos Literatūros prizo kandidatų, teigdama, kad ši knyga įžeidžia tikinčiųjų jausmus. Saramago piktinosi cenzūra ir persikėlė į Lansarotę, Kanarų salose, kur gyveno iki mirties.

Kaip aktyvus anarchistas komunistas José Saramago konfliktavo su Katalikų bažnyčia. Jis buvo ateistas, kuris manė, kad meilė yra instrumentas pagerinti žmonių būvį.

Mirties metu jis buvo vedęs ispanų žurnalistę Pilar del Rio ir turėjo dukrą iš ankstesnės santuokos.

## Šaltiniai
Netynai

**Netynai** (, nuo 1929 m. , 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Krasnaja Gorka***, ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kamenskojės kaimo gyvenvietės kaimas Įsruties dešiniajame krante.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas *Netīnai* prūsiškos kilmės. Manoma, kaime stovėjusi nadruvių pilis Spargė, jame išlikęs didelis stipriai įtvirtintas Netynų piliakalnis. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Įsruties apskrities karališkoji valda, vėliau kaimas. Prie jo prijungtas Justinenhofas. 1910 m. buvo 210 gyventojų. 1947–2008 m. Majevkos apylinkės kaimas.

|}

1913 m. kaime pastatytas 15 m aukščio iš lauko akmenų Emilio Kaderaičio (*Emil Kadereit*) sumūrytas paminklinis bokštas Bismarkui.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Plybiškė

**Plybiškė** (arba ***Plyviškė***; , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Gluškovas***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, 14 km į šiaurės rytus nuo Vėluvos. Nuo 2005 m. Kamenskojės kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas *Plyviškė* lietuviškos kilmės. Ordino šaltiniai 1350–1410 m. Plybiškę mini kaip naują kaimą. XVI a. pabaigoje įkurta lietuviška parapija. 1773 m. pastatyta bažnyčia, sovietmečiu joje įrengtas sandėlis.

1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Karaliaučiaus apygardos Vėluvos apskrities kaimas. 1947–1993 m. Gvardeisko rajono Kuibyševskojės apylinkės, vėliau Černiachovsko rajono kaimas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Antanas Kučinskas

**Antanas [[Kučinskas]]**:

* Antanas Kučinskas (1900) – istorikas, pedagogas, visuomenės veikėjas
* Antanas Kučinskas (1968) – kompozitorius, pedagogas
* Antanas Kučingis-Kučinskas – karininkas, karo topografas, dainininkas
Kailiai

**Kailiai** – dažniausiai tai švelniakailių žvėrelių išdirbtos odos, naudojamos kailinių gaminių pramonėje. Kailiai gaunami iš žvėrininkystės fermų arba medžioklės. Medžioklės tikslas dažniausiai yra kailis, o žvėriena neturi praktinės reikšmės. Kailių verslas pasaulyje pastaruoju metu prieštaringai vertinamas gyvūnų teisių aktyvistų.

## Istorija

Įsisavinant Sibirą ir Šiaurės Ameriką, brangiakailių gyvūnų medžioklė ir prekyba jų kailiais, kailių aukcionai buvo svarbi tų kraštų ekonomikos šaka. TSRS monopolinės prekybos kailiais įmonės „Sojuzpušnina“ indėlis į šalies kasą II Pasaulinio karo metais sudarė 40 % visų valiutinių įplaukų
. Prieškaryje vieni didžiausių buvo Leningrado, Londono kailių aukcionai.

## Savybės

Vieni vertingiausių kailinių žvėrelių: bebras, nutrija, ondatra, poliarinė lapė, sabalas, šermuonėlis, ūdra.

Priklausomai nuo metų laiko, kada paruošiami kailiai, jie skirstomi į dvi grupes:
* **Žieminiai kailiai**. Tai kailiai gyvūnų, kurie išlieka aktyvūs visus metus, t. y., neužmiega žiemos miegu: sabalas, šermuonėlis, lapė, šeškas, voverė, triušis.
* **Pavasariniai kailiai**. Kai kurie gyvūnai gyvena giliai urvuose arba žiemai užmiega, tačiau, nežiūrint į aukštą jų kailių kokybę šiuo metu, yra medžiojami pavasarį arba vasarą: barsukas, burundukas, kurmis, staras, švilpikas. 

Nuo to, kur ir kaip gyvena gyvūnai, priklauso jų kailių savybės: plauko ilgis, tankis, minkštumas, spalva, blizgesys, šiluminės savybės. Taip pat didelę reikšmę turi kailių dydis ir svoris. Kailių savybes apsprendžia gyvūnų gyvenamoji vieta (ant žemės, urvuose, vandenyje), geografinis rajonas, klimatinės sąlygos. Keičiantis metų laikams vyksta sezoniniai kailių pakitimai: šėrimasis, spalvos kitimas ir pan. 

## Šaltiniai

## Nuorodos

* Kailiai (rusų k.)
Dimitras Sanguška

**Dimitras Sanguška** (1530–1554) – LDK kunigaikštis; Kanivo, Čerkasų ir Žitomiro seniūnas.

## Biografija

Gimė ir augo žinomo Braclavo seniūno Teodoro Sanguškos šeimoje, brolis – Lietuvos lauko etmonas Romanas Sanguška.

Įsimylėjo kunigaikščio Iljos Ostrogiškio dukterį Elžbietą ir prieš jos motinos valią išsivežė merginą į Čekiją. Bėglius vytis suskubo Kališo vaivada Martynas Zborovskis, kuris juos aptiko Lysa prie Labės miestelio smuklėje. Dimitras buvo nuginkluotas ir, pervežus į Jaromirą, įkalintas. Buvo baiminamasi tąkart Čekiją valdžiusio Ferdinando I galimo įsakymo Dimitrą paleisti, todėl 1554 m. vasario 3 d. jį nužudė. Karalius Ferdinandas I liepė žudiką M.Zborovskį suimti ir jį paleido 1555 m. tik parašius Lietuvos-Lenkijos valdovui Žygimantui Augustui.

Elžbieta buvo gražinta į tėvynę, o Dimitras Sanguška palaidotas Jaromiro šv. Mikalojaus bažnyčioje. Kapas ilgam užmirštas ir tik 1860 m. vėl atsitiktinai surastas. Užrašas lotynų kalba skelbė: „Hoc loco conditvr corp clari litvaie dvcis Dimithr Sandvskovie ex magifica Olgerdorv failia nati capitaei Cyrkovien et Kayonir quem p fide isi dioseq Martinvs Zborovski trvcidavit“ – (). Palaikai buvo perlaidoti tos pačios bažnyčios šoninėje navoje, senasis antkapinis akmuo su Vyčiu ir užrašu įmūrytas į sieną.

Bajorų tarpe D.Sanguška buvo įvardintas kaip negarbingas bėglys nuo teisingumo, vėliau požiūris sušvelnėjo ir Elžbietos-Dimitro meilės istoriją imta romantizuoti.

## Šaltiniai
* Žudynės Jaromire (ček.)i 
* Sanguškų giminės medis (ukr.)
Mervalos akmuo

**Mervalos akmuo** () – Švedijos Melareno ežero Selajono saloje stovintis paminklinis akmuo. Mervalos kaimo runinis riedulys nuo gausių kaimynų skiriasi iškaltu užrašu, kuris skelbia:

: *sirið · lit · ræisa · stæn · (þin)a · at · suæin · sinn · (b)unta · h(n) · uft · siklt · til · simkala · turu(m) · knæri · um · tumisnæs* ,

kas lietuviškai būtų:

: *Si(g)rid pastatydino šį akmenį Svenui, savo vyrui; jis dažnai buriavo į Žiemgalą prabangiu laivu apie Domisnes*. (Alvydo Butkaus vertimas).

Tyrinėtojų nuomone *Domisnes* vardu (ant akmens – *tumisnæs*) vadinamas Kolkos ragas – šiaurinis Kuršo pusiasalio kyšulys, o žodžiu *simkala* įvardijama *[[Žiemgala]]* – teritorija, kurios šiaurinė dalis šiandien priklauso Latvijai, pietinė – Lietuvai. Vienuoliktame amžiuje variagų iškalti ženklai kiek nudilo, ypač nukentėjo žodis *simkala* (Žiemgala), todėl kai kurie švedų runologai spėjo, kad galėjo būti užrašyta ir *simklea*, ir *simkali*. Ratu apie krikščionišką kryžių išdėstytas runinis tekstas yra vienas pirmųjų Latvijos (dalinai ir Lietuvos) vietovių rašytinis paminėjimas.

Pats granitinis akmuo nedidelis: 1,1 m aukščio ir 1,1-1,2 m pločio. Jo kopiją galima pamatyti Latvijos nacionaliniame istorijos muziejuje Rygoje.

## Išnašos


## Šaltiniai
Alvydas Butkus. Žiemgalos vardas skandinavų rašto paminkluose. („Žiemgala“, straipsnių rinkinys. „Žiemgalos“ leidykla, Kaunas, 1999)

## Nuorodos
* Akmens aprašymas (šved.)
Miklausė Marija

**Miklausė Marija** (; g. ? – m. 1405 m. spalio 30 d. Tverėje) – Lietuvos kunigaikštytė, Tverės didžioji kunigaikštienė.

Tėvai – Lietuvos didieji kunigaikščiai Birutė ir Kęstutis; seserys: Ona Danutė, Rimgailė; broliai: Vytautas Didysis, Tautvilas, Žygimantas. 1377 m. ištekėjo už Tverės didžiojo kunigaikščio Ivano Michailovičiaus, taip sustiprindama karinę sąjungą tarp LDK ir Tverės Didžiosios kunigaikštystės. Ryšiai tarp šių valstybių užsimezgė dar anksčiau, LDK didysis kunigaikštis Algirdas buvo vedęs Ivano Michailovičiaus tetą Julijoną. Vėliau ginkluoti tveriečiai 1422 m. padėjo Vytautui Didžiajam kovoti su kryžiuočiais.

Miklausė Marija pagimdė tris sūnus: Aleksandrą, Ivaną ir Jurijų. Palaidota Tverės Šventojo Išganytojo cerkvėje. Po jos mirties kunigaikštis Ivanas Michailovičius vedė Dorogobužo kunigaikštytę Jevdokiją, su kuria vaikų neturėjo.

## Šaltiniai
* Ivano Michailovičiaus moneta (rus.)
* Biografiniai duomenys (rus.)
* Ivano Michailovičiaus biografija Brokhauso ir Jefrono enciklopedijoje (rus.)
Rimgailė

**Rimgailė** (, ; gimė tarp 1367 ir 1369 m., mirė tarp 1423 ir 1430 m.) – Lietuvos kunigaikštytė. Tėvai – Lietuvos didieji kunigaikščiai Birutė ir Kęstutis, brolis – Vytautas Didysis. Vardas būdingas ikikrikščioniškai Lietuvai ir reiškia: *rim- (rimti) + gail- (gailas „stipus“) = „rami ir stipri, ištverminga“.* Krikštyta Onos vardu (kituose šaltiniuose – Elžbieta).

## Biografija
1392 m. kartu su broliu Vytautu pasitraukė pas kryžiuočius į Ritersvederio pilį. Ten sutiko Mozūrijos kunigaikštį Henriką, Jogailos pasiųstą kalbinti Vytautą grįžti į Vilnių. Henrikas Mazovietis buvo katalikų kunigas ir ruošėsi tapti vyskupu. Susipažinęs su Rimgaile atsisakė kunigystės ir ją vedė. Jaunieji pervažiavo gyventi į Vytauto pilį Lucke, bet vedybiniu gyvenimu džiaugėsi neilgai: 1392–1393 m. žiemą Henrikas netikėtai mirė. Vyro nunuodijimu buvo kaltinama Rimgailė, vėliau kaltintojai nurimo.

Netrukus jaunoji našlė ištekėjo antrą kartą – už Moldovos gospodario Stepono I. Su moldavų karių būriu Vorsklos mūšyje kovodamas Vytauto Didžiojo pusėje jis žuvo. Trečiasis vyras buvo Valakijos gospodaris Mirča Senasis, kuris 1418 m. mirė. Ketvirtuoju sutuoktiniu 1419 m. tapo Moldovos gospodaris Aleksandras Gerasis. Po dvejų metų pora išsiskyrė. Rimgailei buvo paskirtos Sireto miesto muitinės pajamos ir 40 kaimų. Istorikų nuomone skyrybos buvo politiškai motyvuotos.

## Išnašos

## Nuorodos
Petrikaičių senosios kapinės

**Petrikaičių senosios kapinės**, vadinamos **Maro kapeliais**, yra pietiniame Kretingos rajono savivaldybės teritorijos pakraštyje, Petrikaičiuose (Žalgirio seniūnija), 0,21 km į pietus nuo kelio Toliai–Petreikiai, Degalo kairiajame krante.

## Kapinės
Įrengtos aukštumoje, stačiakampio plano, pailgos šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 52 m ilgio, 26 m pločio. Jas juosia griovys ir žemių pylimas, ties kurio pietvakarinės dalies viduriu paliktas tarpas praėjimui. Palei pylimą ir kapinėse auga aukštos pušys. Pietvakarinėje dalyje yra du seni, baigiantys sunykti mediniai kryžiai.

Teritorijos plotas – 0,13 ha, perimetras – 151 m.

## Istorija
Veikė XVI–XVIII a., laidoti Petrikaičių gyventojai. Kapines uždarius, XIX a. – XX a. pradžioje buvo pakasami savižudžiai, nekrikštyti kūdikiai, kitatikiai. 1944 m. pabaigoje palaidotas Vokietijos kariuomenės karininkas, žuvęs netoliese traukdamasis motociklu nuo Sovietų armijos.

Kapinėse nuo seno stovėjo aukštas ąžuolinis kryžius. Kitas kryžius pastatytas prie vokiečių karininko kapo. Seniau kapinėse Petrikaičių gyventojai rinkdavosi gegužinių pamaldų.

Šalia senųjų Petrikaičių kaimo kapinių šiuo metu projektuojamos naujosios Kretingos miesto kapinės.

## Tyrimai
1990, 1991 m. žvalgė Julius Kanarskas. 1982 m. kartografvo Visasąjunginio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas.

2011 m. tyrinėjo Vita Bukantaitė (Klaipėdos universitetas). Rasta XVII–XVIII a. kapų su įkapėmis.

## Šaltiniai

* Julius Kanarskas. Petrikaičių kaimo kapinės (Žalgirio apyl., Kretingos raj.). – Kretinga, 1993. – Kretingos muziejaus mokslinis archyvas. – F. 4, b. 228
Karibos tvenkinys

**Karibos tvenkinys** () – tvenkinys Zambijoje ir Zimbabvėje, ketvirtas pagal plotą ir pirmas pagal tūrį pasaulyje. Užsipildė 1958–1963 m. patvenkus Zambezės upę tuoj už Karibos tarpeklio, ~1300 km nuo upės žiočių.

Tvenkinio ilgis siekia 280 km, plotis iki 48 km. Tvenkinio tūris siekia net 180 km³ (palyginimui Trijų Tarpeklių tvenkinio – 39,3 km³), manoma, kad toks sukauptas vandens kiekis sukelia dirbtinį seismiškumą. Tvenkinyje yra keletas salų: Maazė, Mašapė, Četė, Sekula, Sampa Karuma, Fotergilas, Sparvingas, Gyvačių sala, Antilopių sala, Čikanka.

Sudarant tvenkinį buvo iškeldinta 57 tūkst. žmonių (dauguma – tongai), perkelta apie 5000 gyvūnų. Dabar tvenkinys yra svarbus turistinis objektas, verčiamasi pramonine žvejyba. Miestai prie Karibos tvenkinio: Kariba, Mlibizis (Zimbabvė), Siavonga, Sinazongvė (Zambija).

## Šaltiniai
Emisija

Žodis ***emisija*** gali reikšti:

* emisija – pinigų emisija,
* emisija – vertybinių popierių išleidimas,
* emisija – teršalų patekimas (išmetimas) į aplinką,
* emisija – dalelių (pvz., elektronų, jonų) išspinduliavimas
Geniai (Podlesnojė)

**Geniai** (, nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Podlesnojė***, ) – buvusi Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Kalužskojės kaimo gyvenvietės teritorija, 3 km į šiaurės vakarus nuo Aulavėnų.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės.

1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1947–2008 m. Kalinovkos apylinkės teritorija.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Vakarų provincija

**Vakarų provincija** gali reikšti administracinius vienetus šiose šalyse:

* Vakarų provincija – Zambijoje;
* Vakarų provincija – Kamerūne;
* Vakarų provincija – Ruandoje;
* Vakarų provincija – Papua N. Gvinėjoje;
* Vakarų provincija – Kenijoje;
* Vakarų provincija – Saliamono Salose;
* Vakarų provincija – Šri Lankoje.
Mongu

**Mongu** () – miestas vakarų Zambijoje, 15 km nuo Zambezės upės, Barocės salpoje. Vakarų provincijos administracinis centras. Į Mongu veda 610 km „Didysis Vakarų kelias“ iš Lusakos (per Kafuė nacionalinį parką), yra lėktuvų pakilimo takas. Verčiamasi žvejyba, mangų, ryžių auginimu, krepšių ir kilimų pynimu. Mongu yra katedra, turgus, vandens bokštas, keletas parduotuvių.

## Istorija

Mongu yra lozių tautybės žmonių gyvenamo regiono Barotselando sostinė. Ikikolonijiniais bei kolonijiniais laikais mieste reizidavo lozių karaliai (litunga). Zambijai atgavus nepriklausomybę, krašto autonomija panaikinta ir pertvarkyta į Vakarų provinciją. Mieste tebevyksta tradicinė ceremonija Kuomboka, žyminti Zambezės potvynio pradžią. Seniau jos metu karalius išsikraustydavo į rezidenciją Limulungoje.
Vakarų provincija (Zambija)

**Vakarų provincija** () – provincija vakarų-pietvakarių Zambijoje, ribojasi su Namibija ir Angola. Administracinis centras – Mongu.

## Geografija

Provincijoje būdingos lygumos, centrine dalimi prateka Zambezės upė, sudarydama plačią šlapynę – Barocės salpą. Kitos svarbios upės yra Lungvebungu ir Kapombas. Zambezės upėje yra susidaręs Ngonjės krioklys. Pietinėje dalyje būdingas pusdykumių kraštovaizdis, su sezoniškai užsipildančiomis šlapynėmis, balomis ir upėmis. Įsteigti Liuvos lygumos ir Sioma Ngvezio nacionaliniai parkai.

Svarbiausi miestai: Mongu, Sešekė, Kaoma, Senanga.

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 16 apskričių (2022):

* Kalabo apskritis
* Kaomos apskritis
* Limulungos apskritis
* Luampos apskritis
* Lukulu apskritis
* Mitetės apskritis
* Mongu apskritis
* Mulobezio apskritis
* Mvandžio apskritis
* Nalolo apskritis
* Nkejemos apskritis
* Senangos apskritis
* Sešekės apskritis
* Sikongo apskritis
* Siomos apskritis
* Šangombo apskritis

## Šaltiniai
Jean-Marie Gustave Le Clézio

**Jean-Marie Gustave Le Clézio** (dažnai vadinamas tik **J. M. G. Le Clézio**, g. 1940 m. balandžio 13 d.) – prancūzų rašytojas ir profesorius. Jis parašė daugiau nei 40 knygų, 1963 m. gavo Prix Renaudot už romaną „Tardymas“ (*Le Procès-Verbal*). 2008 m. jis apdovanotas Nobelio literatūros premija kaip „naujų išvykimų, poetinių nuotykių ir kūniškų ekstazių autorius, žmonijos, esančios už valdančios civilizacijos ribų ir po valdančia civilizacija, tyrinėtojas“.

## Biografija

Le Clézio motina gimė Nicoje, o tėvas – Mauricijuje (kurį tuo metu valdė britai, bet jis buvo prancūzas). Abiejų tėvų protėviai buvo kilę iš Morbihano pietų Bretanėje. Jo protėvis iš tėvo pusės François Alexis Le Clézio pabėgo iš Prancūzijos 1798 m. ir su žmona įsikūrė Mauricijuje, kuris tuo metu buvo Prancūzijos kolonija, bet greitai atsidūrė britų rankose. Prancūzams buvo leista išlaikyti kalbą ir papročius. Nors pats Le Clézio niekada negyveno Mauricijuje ilgiau nei kelis mėnesius, jis save laikė prancūzu ir mauricijiečiu. Jis turi dvigubą pilietybę (Mauricijus tapo nepriklausomu 1968 m.) ir salą vadina savo „mažąja tėvyne“.

Pats Le Clézio gimė Nicoje per Antrąjį pasaulinį karą, kai jo tėvas tarnavo britų armijoje Nigerijoje. Jis buvo auginamas Roquebillière kaime šalia Nicos iki 1948 m., kai jis su motina ir broliu išvyko pas tėvą į Nigeriją. Jo 1991 m. romanas *Onitsha* yra pusiau autobiografinis. 2004 m. jis parašė esė apie santykius su tėvais ir vaikystę Nigerijoje.

Pastudijavęs Bristolio universitete Anglijoje 1958–1959 m., Le Clézio baigė Nicos literatūros institutą. 1964 m. jis gavo magistro laipsnį Provanco universitete, diplominio darbo tema – Henri Michaux .

Po kelerių metų Bristolyje ir Londone jis išvyko į JAV dirbti mokytoju. 1967 m. Le Clézio tarnavo prancūzų daliniuose Tailande, bet buvo greitai išvytas iš šalies, nes protestavo prieš nepilnamečių prostituciją. Likusį tarnybos laiką jis praleido Meksikoje. 1970–1974 m. Le Clézio gyveno su Embera-Wounaan gentimi Panamoje. 1975 m. jis vedė marokietę Jémia ir turi tris dukteris (vieną iš pirmos santuokos). Nuo XX a. dešimto dešimtmečio jie gyvena Albukerkėje, Nicoje ar Mauricijuje .

1983 m. Perpinjano universitete Le Clézio apsigynė daktaro laipsnį iš Meksikos kolonijinės istorijos, būtent taraskanų, gyvenančių Mičoakano provincijoje, užkariavimo. Jo darbas buvo leistas prancūzų žurnale ir išverstas į ispanų kalbą 1985 m.

Jis mokė daugelyje universitetų. Kadangi dažnai lankėsi Pietų Korėjoje, 2007 m. dėstė prancūzų kalbą Ewha moterų universitete Seule.

2013 m. jis tapo garbės profesoriumi Nankino universitete Kinijoje.

## Romanai
* *Le Procès-Verbal* (Tardymas)
* *Le Jour où Beaumont fit connaissance avec sa douleur*
* *Le Livre des fuites* (Skrydžių knyga: Nuotykio istorija)
* *Le déluge* (Potvynis)
* *Terra amata*
* *La Guerre* (Karas)
* *Voyages de l’autre côté*
* *Désert* (Dykuma)
* *Le Chercheur d’or*
* *Étoile errante* (Klajojanti žvaigždė)
* *Onitsha*
* *La Quarantaine*
* *Poisson d’or*
* *Hasard suivi de Angoli Mala*
* *Fantômes dans la rue*
* *Révolutions*
* *Ourania*
* *Ritournelle de la faim*

## Šaltiniai
Buldurių geležinkelio stotis

**Buldurių geležinkelio stotis** () – geležinkelio stotelė Latvijoje, Jūrmaloje, Bulduriuose, elektrifikuotame geležinkelio ruože Tuorniakalnas–Tukumas II, ankstesnė Rygos–Oriolo geležinkelio dalis.

## Istorija

1877 m. atidaryta. 1944 m. (II pasaulinio karo metu) medinis pastatas sudegė..

## Šaltiniai

## Nuorodos
* о.п. Булдури (Railwayz.info)
Ngonjės krioklys

**Ngonjės krioklys** () arba **Siomos krioklys** (*Sioma Falls*) – krioklys vakarų Zambijoje, Vakarų provincijoje, Zambezės vagoje. Yra pietų Barostalende, prie Siomos miestelio. Krioklys krenta nuo bazaltinės atbrailos 10-25 m. Ngonjės krioklys patenka į Sioma Ngvezio nacionalinį parką. Krioklys sunkiai pasiekiamas, todėl turistų lankomas negausiai.

## Nuorodos
* zambiatourism.com
Šiaurės vakarų provincija (Zambija)

**Šiaurės vakarų provincija** () – provincija šiaurės vakarų Zambijoje, ribojasi su Kongo DR ir Angola. Administracinis centras – Solvezis.

## Geografija

Provincijos teritoriją užima plokščiakalnis su šlapynių sritimis. Vakriniu pakraščiu teka Zambezė su intakais (Kapombu, Lungvebungu), pietiniu pakraščiu teka Kafuė su intaku Lunga. Provincijoje yra Vakarų Lungos nacionalinis parkas ir dalis Kafuė nacionalinio parko.

Svarbiausi miestai: Kasanašis, Mvinilunga, Kabompas, Zambezė, Solvezis.

## Administracinis suskirstymas

Provincija padalinta į 11 apskričių (2022):

* Čavumos apskritis
* Ikelengės apskritis
* Kabompo apskritis
* Kalumbilos apskritis
* Kasempos apskritis
* Manjingos apskritis
* Mufumbvės apskritis
* Mušindamo apskritis
* Mvinilungos apskritis
* Solvezio apskritis
* Zambezės apskritis

## Išnašos
Solvezis

**Solvezis** () – miestas šiaurės vakarų Zambijoje, į vakarus nuo Čingolos. Šiaurės vakarų provincijos administracinis centras. Mieste gyvena virš 6000 žmonių, tačiau su aplinkinėmis kalnakasių gyvenvietėmis – ~52 tūkst. Vyraujančios tautos – kaondžiai, lundai, lovaliai.

Verčiamasi vario bei aukso kasyba – 10 km į šiaurę nuo Solvezio yra Kansanšio kasykla, 65 km į vakarus – Lumvanos kasykla. Kalnakasyba vystoma nuo XIX a.
Mažieji Nybudžiai

**Mažieji Nybudžiai** (arba ***Nybudėliai***; , nuo 1936 m. *Klein Niebudschen*, nuo 1938 m. liepos 16 d. *Bärengraben*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Zelionaja Dolina***, ) – Mažosios Lietuvos gyvenvietė Kaliningrado srities centrinėje dalyje, Černiachovsko rajone, 3 km į šiaurės rytus nuo Pelininkų. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Kalužskojės kaimo gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 

1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Įsruties apskrities kaimas. 1939 m. balandžio 1 d. prijungtas prie Didžiųjų Nybudžių. 1947–2008 m. Zagorskojės apylinkės kaimas.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Zambijos demografija

Šiame straipsnyje pateikiami statistiniai duomenys apie **[[Zambija|Zambijos]] demografiją**.

**Gyventojų skaičius:** 13 881 336 (2011 m. apskaičiavimai)

**Struktūra pagal amžių:**
* *0-14 m.:* 46,7 %
* *15-64 m.:* 50,8 %
* *65 m. ir vyresni:* 2,5 % (2011 m. apsk.)
 
**Gyventojų amžiaus [[mediana]]:**
* *bendras:* 16,6 m.
* *vyrų:* 16,5 m.
* *moterų:* 16,6 m. (2011 m. apsk.)

**Metinis populiacijos prieaugis:** 3,062 % (2011 m. apsk.)

**Gimstamumas:** 44,08 gimimų/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**Mirtingumas:** 12,61 mirčių/1000 gyv. per metus (2011 m. apsk.)

**Migracijos indeksas** (per metus imigravusių į šalį ir emigravusių iš šalies žmonių skirtumas): -0,84 migrantų/1000 gyv. (2011 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procentas:** 36 % (2010 m. apsk.)

**Miestuose gyvenančių žmonių procento metinis kitimas:** 3,2 % (2010 m. apsk.)

**Lyčių pasiskirstymas**:
* *Gimimo metu:* 1,03 vyro vienai moteriai
* *Jaunesniems nei 15 metų:* 1,01 vyro vienai moteriai
* *15-64 metų:* 1,02 vyro vienai moteriai
* *65 metų ir vyresniems:* 0,68 vyro vienai moteriai
* *Visai populiacijai:* 1 vyro vienai moteriai (2011 m. apsk.)

**Kūdikių mirtingumas per pirmuosius gyvenimo metus:** 66,6 mirusiųjų/1000 gimimų (2011 m. apsk.)

**[[Vidutinė gyvenimo trukmė]]:**
* *bendra:* 52,36 m.
* *vyrų:* 51,13 m.
* *moterų:* 53,63 m. (2011 m. apsk.)

**15 m. ir vyresnių gyventojų [[raštingumas]]:**
* *bendras:* 80,6 %
* *vyrų:* 86,8 %
* *moterų:* 74,8 % (2003 m. sur.)

## Šaltiniai
* CŽV pasaulio faktų knyga: Zambija (angliškai) 

## Taip pat skaitykite

* Sąrašas:Zambijos miestai
Adomas Ipatijus Pociejus

**Adomas Ipatijus Pociejus** (1541 m. Ružankoje – 1613 m. liepos 18 d. Voluinės Vladimire) – LDK unitų bažnyčios veikėjas.

## Biografija

Levo Pociejaus sūnus. Iš stačiatikių. Kunigaikščio Mikalojaus Radvilos Juodojo rūmų auklėtinis, nuo 1550 m. jo sekretorius. Veikiausiai baigė Jogailos universitetą Krokuvoje. Nuo 1566 m. Lietuvos Brastos žemės raštininkas, nuo 1576 m. – teisėjas. Iki 1573 m. buvo perėjęs į kalvinizmą. 1588–1593 m. Lietuvos Brastos kaštelionas ir ATR senatorius. Rėmė Rytų (stačiatikių) ir Vakarų (katalikų) bažnyčių uniją. 1593 m. įstojo į stačiatikių vienuolyną (priėmė Ipatijaus vardą) ir tapo Lietuvos Brastos ir Voluinė Vladimiro vyskupu. 1595 m. su Lucko vyskupu K. Terleckiu unijos reikalais buvo nuvykęs į Romą; jų prašymui pritarė popiežius Klemensas VIII. Adomas Pociejus buvo vienas svarbiausių Brastos bažnyčios unijos sudarymo (1596 m.) organizatorių. 1599–1605 Kijevo Pečorų lauros archimandritas. 1599–1613 m. LDK ir Lenkijos unitų metropolitas (rezidavo Kijeve). Kovojo su ATR stačiatikiais. 1600 m. Vilniuje įsteigė unitų kolegiją. 1608–1609 m. užgniaužė vietos Stačiatikių bažnyčios veiklą ir privertė juos priimti unitų tikėjimą. Jis stengėsi priversti ATR stačiatikius pereiti į unitų tikėjimą; jo nurodymu buvo uždaroma stačiatikių cerkvės, vienuolynai, mokyklos, brolijos, jų turtas perduotas unitams (dėl to kilo rel. riaušių; 1609 m. Adomas buvo sužalotas). Savo parašytuose pamoksluose, poleminiuose teologiniuose veikaluose gynė Brastos bažnyčios uniją Svarbiausias – *Tikėjimo harmonija, arba konkordatas (harmonia albo konkordacja wiary* (1608 m.).

## Šaltiniai

## Nuorodos

|-
Leipcigo knygų mugė

**Leipcigo knygų mugė** () – antra pagal dydį knygų mugė Vokietijoje po Frankfurto knygų mugės. Mugė vyksta kasmet keturias ar daugiau dienų šiaurinėje Leipcigo miesto dalyje, moderniame parodų salių komplekse. Mugėje pristatomos būsimos knygos, teikiami įvairūs apdovanojimai ir pan. Leipcigo mugė viena pirmųjų į savo koncepciją įtraukė audioknygas.

2010 m. mugėje apsilankė 156 000 lankytojų, taip pat savo knygas pristatė 2071 leidėjas iš 39 šalių.

## Istorija
Leipcigo knygų mugė tapo didžiausia knygų muge Vokietijoje 1632 m., kai pristatomų knygų skaičiumi aplenkė knygų mugę Frankfurte. Šioje pozicijoje išbuvo iki 1945 m., kai Frankfurto knygų mugė atgavo prarastą poziciją. Šaltojo karo laikotarpiu mugė išlaikė savo svarbą, joje lankėsi tiek Rytų tiek ir Vakarų Vokietijos knygų mėgėjai bei pardavėjai. Vokietijai susijungus, paroda iš miesto centro persikėlė į naujas patalpas.

## Išnašos

## Nuorodos

*Oficiali svetainė
Brimhamo uolos

**Brimhamo uolos** (angl. *Brimham Rocks*) – balansuojančios uolos, esančios Šiaurės Jorkšyre, Anglijoje. Uolos stovi ant aukštos, maždaug 30 m aukščio, pakylos.

Uolas galima lankyti visais metų laikais; tipiškai nuo 8 valandos ryto, iki sutemų. Įėjimas nemokamas, bet už mašinų stovėjimą reikia susimokėti.

Čia yra daug uolinių darinių, susidariusių dėl vandens, apledėjimo ir vėjo sukeltos erozijos. Kai kurie dariniai yra nuostabių formų. Dauguma jų dėl išvaizdos gavo vardus. Norint surišti uolų darinių pavadinimus su jų formomis reikia kiek vaizduotės ir pažvelgti į juos reikiamu kampu. Pavadinimų pavyzdžiai – Sfinksas, Sarginis šuo, Kupranugaris, Vėžlys, Šokantis lokys. 

Vaikų televizijos laidelė *Roger and the Rottentrolls* buvo filmuojama prie Brimhamo uolų. Šeštojoje vaikų serialo *Knightmare* serijoje Brimhamo uolos naudojamos kaip viena iš filmavimo vietų, nors buvo panaudotos tik vieną kartą.

Brimhamo uolos vyrauja Bee Gees video klipe *You Win Again*.

## Galerija

Image:Brimham Rocks 2.jpg
Image:Brimham Rocks 3.jpg
Image:Brimham Rocks.jpg
Image:Rock Panorama.jpg|Uolų panorama
Image:Brimham Rocks 22-02-09.jpg
Image:BrimhamRocks DruidsWritingTable.jpg
De Dion-Bouton

**De Dion-Bouton** – buvo Prancūzijos automobilių ir automotrisių gamintojas, gyvavęs nuo 1883 iki 1932 m. Įmonę įkūrė Žiulis-Alberas de Dionas kartu su Žoržu Butonu (*Georges Bouton*; 1847–1938). Tuomet jų tikslas buvo kurti garais varomas transporto priemones, kaip kad *[[La Marquise]]*.

Įmonė sukūrė keletą išradimų, tokių kaip 1890 m. vieno cilindro benzininį variklį ir 1893 m. automobilio veleną.

Su jų paties pasigamintu garais varomu automobiliu de Dionas laimėjo 1894 m. automobilių lenktynes, kurios driekėsi nuo Paryžiaus iki Ruano, vidutiniškai išvystydamas 17 km/h greitį. Tačiau nebuvo paskelbtas nugalėtoju, nes automobilis neatitiko kai kurių standartų. Po lenktynių de Dionas nusprendė gaminti automobilius su vidaus degimo varikliu. Apie 1900 metus įmonė buvo pagaminusi daugiau kaip 40 000 benzininių variklių, kuriuos naudojo kiti automobilių gamintojai. Įmonė įsigijo keletą smulkesnių gamintojų ir tuo metu buvo stambiausias pasaulyje automobilių gamintojas. Daugiausia buvo pagaminta vieno cilindro *[[Voiturette]]* modelių. 1910 m. kompanija pagamino V8 variklį, turėjusį . 1913 m. buvo pagamintas paskutinis vieno cilindro automobilis. Po I pasaulinio karo įmonės gamyba smarkiai krito. 1932 m. įmonė pagamino paskutinį automobilį. Komercinės transporto priemonės dar gamintos iki 1952 m.


Vaizdas:DeDionBoutonTricycle.JPG|De Dion-Bouton Tricycle
Vaizdas:De_Dion_Bouton_Vierrad_um_1900.jpg|De Dion-Bouton Vierrad
Vaizdas:Steam-Bus.png|Garais varomas omnibusas
Vaizdas:De Dion-Bouton Populaire Type J, 6 CV (1902) in the Musée National de l'Automobile (Muhlhouse).jpg|De Dion-Bouton (1902)
Vaizdas:DeDionBouton_Landaulet_1908_2.jpg|De Dion-Bouton Landaulet (1908)
Vaizdas:OC1-OC2-Billard.JPG|De Dion-Bouton OC1 ir OC2 automotrisės


## Nuorodos
La Marquise

**La Marquise** – manoma, jog tai seniausias pasaulyje tebevažiuojantis automobilis, varomas garais (2011 m. duomenys). Tai 1884 m. įmonės „De Dion, Bouton & Trépardoux“ pagamintas modelis. Sukurtas kaip prototipas ir pavadintas Albero de Diono motinos garbei.

1887 m. de Dionas juo važiavo vienoje parodoje, kuri kartais buvo vadinama pirmosiomis automobilių lenktynėmis. Tiesa, de Dionas buvo vienintelis šių lenktynių dalyvis. Automobilis įveikė maždaug 32 km trasą nuo Paryžiaus iki Versalio, vidutiniškai išvystydamas 25,8 km/h greitį.

Kurui buvo naudojama anglis, malkos ar popieriaus lakštai. Reikalingo garų kiekio sukaupimas užtrukdavo apie 30–40 min. Automobilis galėjo išvystyti maksimalų 61 km/h greitį.

2007 m. viename automobilių labdaros renginyje automobilis parduotas už $3 520 000 JAV dolerių. 2011 m. aukcione perparduotas už $4 600 000 JAV dolerių.

## Šaltiniai
Pžestželė (Grajevo apskritis)

**Pžestželė** () – kaimas Lenkijos šiaurės rytuose, Raigardo valsčiuje, Grajevo apskrityje, Palenkės vaivadijoje.

## Istorija
Nuo VIII a. pr. m. e. iki XIX a. šiose vietovėse gyveno lietuviams artima baltų gentis – jotvingiai. Nuo XIII-XIV a. iki 1569 m. kaimas priklausė Lietuvos Didžiajai Kunigaikštystei. Lenkijos Kongreso karalystės laikais kaimas buvo Pžestželės valsčiaus centras.
Johan Hallgren

**Karlas Johanas Kristeris Halgrenas** (; g. 1975 m. balandžio 13 d.) – švedų muzikantas, ilgametis progresyviojo metalo grupės Pain of Salvation gitaristas bei pritariantysis vokalistas.

## Diskografija
* *[[One Hour by the Concrete Lake]]* (1998)
* *[[The Perfect Element I]]* (2000)
* *[[Remedy Lane]]* (2002)
* *[[BE (albumas)|BE]]* (2004)
* *[[Scarsick]]* (2007)
* *[[Road Salt One]]* (2010)
* *[[Road Salt Two]]* (2011)

]
Bausmių vykdymo teisė

**Bausmių vykdymo teisė** (**penitencinė teisė**) – teisės šaka, visuma teisės normų, reguliuojančių kriminalinių bausmių vykdymą. Baudžiamojoje justicijoje seka po baudžiamojo proceso teisės. Civilinėje teisenoje analogiška teisės šaka yra vykdymo proceso teisė (sekanti po civilinio proceso teisės).

## Lietuva
Pamatinis Lietuvos bausmių vykdymo teisės šaltinis - Lietuvos Respublikos bausmių vykdymo kodeksas. Yra išleistas Lietuvos Respublikos bausmių vykdymo kodekso komentaras, papildomas bausmių vykdymo teisės mokslo šaltinis.
Liudijimas

**Liudijimas** – dokumentas:

* Paveldėjimo teisės liudijimas
* Gimimo liudijimas ‎
* Mirties liudijimas ‎
* Santuokos liudijimas ‎
* Ištuokos liudijimas ‎
* Karinis liudijimas ‎
* Draudimo liudijimas ‎
* Verslo liudijimas ‎
* Notarinis liudijimas ‎
Beldos valsčius

**Beldos valsčius** () – nuo 1919 m. iki 1954 m. ir 1973–1976 m. egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Balstogės vaivadijoje ir Lomžos vaivadijoje, Ščučino apskrityje ir Grajevo apskrityje. Valsčiaus centras buvo Beldos kaimas.

## Istorija

XIX a. Lenkijos Kongreso karalystės laikais šiose vietovėse veikė Pžestželės valsčius. 1948 m. kovo 12 d. valsčius tapo Grajevo apskrities dalimi. 1952 m. liepos 1 dienos valsčių sudarė 26 kaimai. Vykdant Lenkijos valsčių reformą, valsčius buvo panaikintas 1954 m. rugsėjo 29 dieną. Nuo 1973 m. sausio 1 d. iki 1975 m. birželio 1 d. valsčius priklausė Balstogės vaivadijos Grajevo apskričiai. 1975–1976 m. liepos 2 d. priklausė Lomžos vaivadijos Grajevo apskričiai. 1976 m. valsčius tapo Raigardo valsčiumi.

## Šaltiniai

* Główny Urząd Statystyczny w Warszawie: Województwa centralne i wschodnie Rzeczypospolitej Polskiej – podział na gminy według stanu z dnia 1.IV 1933 roku, Książnica-Atlas, Lvovas 1933 m.;
* Liczba ludności z publikacji „Rocznik Demograficzny Polski“, GUS 1975–1995;
* Skorowidz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej – Tom V – Województwo Białostockie, Główny Urząd Statystyczny Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1924;
* Wykaz Gromad Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej według stanu z dnia 1.VII 1952 m., PRL, GUS, Varšuva;
* 1948 m. valsčiaus perkėlimo į Grajevo apskritį įstatymas (lenk.) ;
* 1954 m. valsčiaus panaikinimo įstatymas (lenk.) ;
* 1972 m. Lenkijos valsčių atkurimo įstatymas (lenk.) ;
* 1975 m. Valsčiaus perkėlimo į Lomžos vaivadiją įstatymas (lenk.) ;
* 1976 m. Lenkijos valsčių panaikinimo įstatymas (lenk.) .
Pžestželės valsčius

**Pžestželės valsčius** () – XIX a. m. egzistavęs valsčius šiaurės rytų Lenkijoje, Lomžos gubernijoje, Ščučino apskrityje. 1890 m. dokumentuose jau minimas Beldos valsčius.

## Šaltiniai

* [Aprašymas apie Ščučino apskritį [Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografinis žodynas|Lenkijos Karalystės ir kitų slavų kraštų geografiniame žodyne], Tom XI (Sochaczew – Szlubowska Wola) z 1890 r. (lenk.)];
* Skorowidz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej – Tom V – Województwo Białostockie, Główny Urząd Statystyczny Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1924.
Pilypas II Drąsusis

**Pilypas II Drąsusis** (gimė 1342 m. sausio 17 d. Pontuazoje; mirė 1404 m. balandžio 27 d. Halėje (Brabantas)) − Burgundijos hercogas (1363−1404).

## Biografija

Prancūzijos Karaliaus Jono II Gerojo sūnus. 1356 m. kartu su tėvu kovėsi Puatjė mūšyje (čia už drąsą ir gavo pravardę), po jo lydėjo į Angliją nelaisvėn paimtą tėvą. 1360 m. grįžo į Prancūziją. Vėliau padėjo broliui Prancūzijos karaliui Karoliui V kariauti su Navara ir Anglija. 1382 m. mirus Karoliui V tapo mažamečio karaliaus Karolio VI regentų tarybos įtakingiausiu nariu. 1384 m. mirus uošviui Flandrijos grafui Liudvikui II gavo valdyti Pilypo II-jo žmonai atitekusias Flandrijos, Brabanto, Artua ir Franš Kontė grafystes. Pilypas II buvo įtakingiausia to laikotarpio Prancūzijos asmenybė: 1392 m. susirgus Karoliui VI vėl tapo regentu ir faktiškai valdė šalį iki mirties. Garsėjo menų globa. Pilypo II valdymas padėjo pagrindą vėlesnei Burgundijos hercogų galybei.

## Šaltiniai

## Nuorodos
Veronika (albumas)

**„Veronika“** yra 2009 m. Klaipėdos valstybiniame muzikiniame teatre pastatyto Giedriaus Kuprevičiaus 2–ių veiksmų miuziklo „Veronika“ albumas, išleistas 2009 m. 

Birutės Mar libretas Antano Vienuolio apsakymo „Paskenduolė“ motyvais, dalyvauja Klaipėdos valstybinio muzikinio teatro choras ir orkestras (dirigentas – Vytautas Lukočius).
 
## Atlikėjai

* Veronika – Rasa Ulteravičiūtė
* Juozelis – Mindaugas Rojus
* Žiniuonė – Svetlana Konstantinova
* Veronikos Motina–Dvasia – Dalia Kužmarskytė
* Žąsioganė – Karolina Žibkutė
* Kaikarienė – Valerija Balsytė
* Juozaponienė – Pranciška Kurmanskienė
* Kaikaris – Valdas Kazlauskas
* Anicokas – Arūnas Ramelis
* Veronikos Tėvas – Artūras Kozlovskis
* Kunigėlis – Vytautas Bytautas
* Klebonas – Stasys Rezgevičius
* Davatkėlės – Regina Bagdanavičiūtė–Smalienė, Danguolė Žibkutė

## Dainos

# **Prologas**. Choras „Virš ežero seno“ 4:15
# **I veiksmas**. Žiniuonė, Veronika: „Dievulėliau mano!“ 2:21
# Žiniuonė ir choras: „Karti rūtelė“ 2:17
# Veronika: „Pavasaris buvo sykį“ 1:49
# Veronika ir Juozelis: „Veronika, Veronika!“ 2:39
# Veronika, Juozelis, Veronikos Motina–Dvasia, Žiniuonė, Žąsioganė: „Ant kalno rugiai“ 5:20
# Choras: „Kokia naktis šviesi“ 5:28
# Veronika: „Marija mergele, išgirsk mane“ 2:51
# Veronika: „Čigonė išbūrė“ 1:35
# Veronika: „Jau per vėlu“ 1'53
# Choras: „Priglausk mus, dūšeles“ 4:06
# Motina-Dvasia: „Ko gi verki, dukrel?“ 4:06
# Kaikarienė, Juozaponienė, Žiniuonė: „Kur gi zylioji, Veronyt?“ 4:46
# Juozaponienė, Kaikaris, Kaikarienė, Žiniuonė, Anicokas, Veronikos tėvas: „Sėskis, Veronika, mes kalbos turim“ 6:14
# **II veiksmas**. Lietuvių emigrantų choras: „Amerika pagarsinta“ 3:31
# Juozelis: Lietuviškas bliuzas „Oi, eisim, eisim, mes čia nebūsim“ 3:33
# Kunigėlis, klebonas, Veronika, davatkėlės, choras: scena bažnyčioje 8:42
# Veronika: „Ant ežero kartu sėdėjom“ 3:21
# **Epilogas**. Motina–Dvasia, Juozelis, kunigėlis, Veronika, choras: „Kiek ramybės aplink“ 9:46

## Šaltiniai