open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Dunojaus kultūra

**Dunojaus kultūra** arba **Balkanų-Dunojaus kultūros** – neolito ir eneolito archeologinė kultūra, paplitusi prie Dunojaus vidurupio ir aukštupio.

## Kultūra
Dunojaus kultūrų terminas plačiai vartotas iki XX a. devintojo dešimtmečio vidurio ankstyviausioms Europos žemdirbių kultūroms apibūdinti. Iš pradžių buvo skiriami 4, vėliau 2 (tik pirmieji) Dunojaus kultūrų laikotarpiai: pirmuoju (nuo 5300 m. pr. m. e.) laikotarpiu tarp Dniestro ir Reino bei dab. Serbijos ir Juodkalnijos bei Belgijos teritorijose buvo paplitusi vientisa kultūra. Žmonės kūrėsi laikinose gyvenvietėse; rasta medinių stulpinės konstrukcijos ilgųjų pastatų liekanų. Vertėsi plėšinine lydimine žemdirbyste, naudojo pleištinius akmeninius kirvius. Šiam laikotarpiui būdinga linijiniu juostiniu ornamentu puošta keramika, dvigeldžių moliuskų dygliuočių kriauklės. Dirvą nualinę žmonės keldavosi kitur, vėliau grįždavo. Gyvenvietes atstatydavo, rasti keli kultūriniai sluoksniai.

V tūkstantmečio pr. m. e. viduryje (antrasis laikotarpis) radosi regioninių ypatumų – statyti trapecijos formos ilgieji pastatai, paplito brūkšnių ir brūkšnelių linijomis puošti indai. Dunojaus kultūra ėmė plisti į vakarus; Reino-Dunojaus aukštupio baseine susiklostė Roseno kultūra ir Finkelšteino kultūra, o prie Dunojaus vidurupio ir žemupio – linijinės juostinės keramikos kultūra, Lendjelio kultūra, Tisos kultūra.

Trečiuoju laikotarpiu (priskiriamas eneolitui) susiformavo Bodrogkerešturo kultūra (dab. Vengrijos teritorijoje) ir Jordanovo kultūra (dab. Austrijos, Lenkijos ir Vengrijos teritorijose). Ketvirtajam laikotarpiui buvo priskiriamos Vidurio Europos senojo bronzos amžiaus kultūros.

## Šaltiniai
Diminio kultūra

**Diminio kultūra** – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1901–1903 m. K. Cunto ir V. Staiso tyrinėtą Diminio gyvenvietę (Graikija).

## Arealas
Diminio kultūra 5500 – 4000 m. pr. m. e. plito Tesalijoje. Diminio kultūra skirstoma į 7 fazes: Canglis, Arapis, Odzakis I, Odzakis II, Diminio tikroji, Larisa, Rachmanis. Ji turėjo įtakos daugeliui Vidurio Europos neolito kultūrų susidarymui.

## Kultūra
Kultūrai būdingos įtvirtintos gyvenvietės – aptvertos mūrine siena su vartais. Diminio gyvenvietė buvo įtvirtinta ant 16 m aukščio kalvos, išliko 6–7 ovalo formos akmeninių sienų liekanų. Gyvenvietės viduryje rasta megarono tipo pastatų liekanų. Žmonės vertėsi žemdirbyste ir gyvulininkyste, gausiai naudojo įvairios formos, dažniausiai spiralės ir meandros ornamentu juodai ir baltai dažytus puodus, gludintus akmeninius kirvius. Diminio kultūros gyvenvietėse aptinkama amforų, taurių, antropomorfinių figūrėlių iš akmens ir molio, makrolitų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Diminio kultūra
Desnos kultūra

**Desnos kultūra** () – vidurinio ir vėlyvojo neolito archeologinė kultūra.

## Arealas

Desnos kultūra 4 tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje – 3 tūkstantmečio pr. m. e. viduryje plito Desnos baseine. Ji susiformavo veikiama Lialovo kultūros, jos gyventojai migravo į Padesnį. Desnos kultūrą į rytus išstūmė, vėliau asimiliavo iš pietų atsikėlę Dniepro vidurupio kultūros gyventojai.

## Kultūra
Desnos kultūros gyvenvietės mažos, kurtos žemose smėlėtose upių ir upinių ežerų pakrantėse. Žmonės gyveno pusiau žeminėse ir antžeminiuose pastatuose. Vertėsi žvejyba, medžiokle, maisto rinkimu. Pagal dirbinius skiriami du laikotarpiai: ankstyvasis ir vėlyvasis. Ankstyvuoju laikotarpiu vyravo iš nuoskalų gaminti titnaginiai dirbiniai retušuotu paviršiumi. Naudoti aukšti smailiadugniai šalmo pavidalo su palenkta apatine dalimi ir šiek tiek žemesni pūstais šonais puodai, dažniausiai puošti rombo formos duobutėmis, išdėstytomis šachmatine tvarka. Vėlyvuoju laikotarpiu Desnos kultūrai turėjo įtakos stepių zonos kultūros, daugėjo titnago dirbinių, gaminamų iš skelčių, puodai lipdyti profiliuotais pakraščiais, puošti dažniausiai derinant vadinamąja letenėlių ir sukinių įspaudus su zigzagine linija.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Stefan K. Kozłowski. Zróżnicowanie kulturowe Europy w X–V tysiącleciach p.n.e., skrypt, Wydawnictwo UW, Warszawa, 1975
Bongo masyvas

**Bongo masyvas** (**Tondu masyvas**) () – kalnagūbris šiaurės rytinėje CAR dalyje, prie Sudano sienos. Bongo masyve yra Bahr Al Arabo ištakos. Pietinė masyvo dalis vadinama Kuados plynaukšte. 

## Viršūnės
Višūnės esančios Bongo masyve:
***Mount Toussoro** (1368 m).
Bimbas

**Bimbas** () – miestas ir subprefektūra Centrinės Afrikos Respublikos pietvakarinėje dalyje, Bangio prefektūroje, 25 km į pietvakarius nuo Bangio. Veikia moterų kalėjimas.

Iki 2020 m. buvo Ombela–Mpoko prefektūros centras.

## Šaltiniai
Šukinės duobelinės keramikos kultūra

: *Panašiai skambanti 3200–2300 m. pr. m. e. kultūra vadinama [[Duobelinės keramikos kultūra]]*

**Šukinės duobelinės keramikos kultūra** arba **Duobelinės šukinės keramikos kultūra** arba **Šukinės keramikos kultūra** – ankstyvojo neolito archeologinė kultūra, V–III tūkst. pr. m. e. paplitusi šiaurės rytinėje Europos kontinento dalyje.

## Arealas
Duobelinė-šukinė keramika atsirado ankstyvajame neolite – 5-ojo tūkstantmečio pr. m. e. pradžioje prie Volgos ir Okos tarpupio ir Volgos aukštupio, vėliau paplito į šiaurę tarp Karelijos ir Baltosios jūros pakrančių, į pietus tarp Desnos ir Dono aukštupių, į vakarus iki Dniepro ir į rytus iki Volgos vidurupio. Duobelinė-šukinė keramika būdinga Rytų Europos miškų ir miškastepių zonų neolito kultūroms – Lialovo kultūrai, Riazanės kultūrai, Balachnos kultūrai, Desnos kultūrai, Karelų kultūrai, Kargopolio kultūrai, Narvos kultūrai ir kitoms.

## Kultūra
Šukinė duobelinė keramika – tai lipdyta keramika su mineralinėmis priemaišomis molio masėje, puošta duobučių ir šukinių atspaudėlių ornamentu.
Duobelinė šukinė keramika – daugiausia plačiaangiai šiek tiek profiliuotais pakraštėliais, apvaliadugniai ir smailiadugniai indai, kurių paviršius puoštas horizontaliomis juostomis ar ploteliais išdėstytomis įvairios formos duobutėmis ir šukiniais atspaudėliais. Vėlyvajame neolite (3 tūkstantmetis pr. m. e.) ėmė nykti; kai kuriuose regionuose naudota iki eneolito ir bronzos amžiaus pradžios.

## Genetika
2017 m. „Current Biology“ paskelbtame genetiniame tyrime buvo analizuojami trijų Šukinės duobelinės keramikos kultūros individų palaikai, palaidoti Kudrukiuloje. Išgautas Y-DNR mėginys priklausė R1a5-YP1272. Trys išgauti mtDNR pavyzdžiai priklausė U5b1d1, U4a ir U2e1.

2018 m. sausį „Nature Communications“ publikuotame genetiniame tyrime buvo analizuojami dviejų Šukinės duobelinės keramikos kultūros vyrų palaikai. Nustatyta, kad ištirtas vyras turėjo R1 ir U4d2, o moteris – U5a1d2b. Išsiaiškinta, kad minėtosios kultūros individai daugiausia buvo kilę iš Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų, turėję daugiau jų genetinės kilmės negu Narvos kultūros atstovai.

2018 m. lapkritį „Nature Communications“ paskelbtame genetiniame tyrime buvo nustatyta, kad Šukinės duobelinės keramikos kultūros individai turėjo apie 65 % Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų, 20 % Vakarų stepių pastoralistų ir 15 % Vakarų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės. Rytų Europos medžiotojų-rinkėjų genetinės kilmės kiekis buvo didesnis tarp ankstesnių Rytų Pabaltijo kultūrų, o Vakarų stepių pastoralistų genetinė kilmė nebuvo anksčiau patvirtinta šio regiono ankstyvoje kultūroje.

## Išnašos

## Šaltiniai
* 
* 
* 
* 
*
Duobelinės keramikos kultūra

*Panašiai skambanti 4200–2000 m. pr. m. e. kultūra vadinama [[Šukinės duobelinės keramikos kultūra]]*

**Duobelinės keramikos kultūra** arba **duobinės keramikos kultūra** – vidurinio ir vėlyvojo neolito archeologinė kultūra, pavadinta dėl duobutėmis puoštų keramikos indų.

## Arealas

Duobelinės keramikos kultūra 3200–2300 m. pr. m. e. buvo paplitusi dab. Danijos šiaurinėje ir šiaurės rytinėje dalyje, Pietų Norvegijoje, Pietų ir Vidurio Švedijoje, t. p. Alandų, Bornholmo, Gotlando ir Olando salose. 

Ji susiklostė Niosveto ir Lihulto kultūrų areale, veikiama piltuvėlinės keramikos kultūros iš pietų. Vėlesniame etape vyko aktyvūs mainai su virvelinės keramikos kultūros atstovais, ir pastaroji galiausiai nustelbė vietines tradicijas.

## Kultūra
Duobelinės keramikos kultūros žmonės kūrėsi prie vandens telkinių. Gyveno atvirose, polinėse ir įtvirtintose gyvenvietėse. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą; rasta kiaukutynų. Gausiai naudojo titnaginius darbo įrankius ir ginklus, gamintus iš skelčių, nuskeltų nuo dvigalių cilindrinės formos skaldytinių; rasta įkotinių antgalių, gremžtuku, peilių, ylų, grandukų, kirvelių.

Keramika su mineralinėmis priemaišomis. Duobelinės keramikos kultūrai būdingi aukštoki, platėjantys, su peteliais, įsmaugtu kakleliu smailiadugniai ir plokščiadugniai indai. Jų viršutinė dalis buvo puošiama duobučių, įkartėlių ar šukinių įspaudų horizontaliomis kompozicijomis. Iš kaulo ir rago gaminti žeberklai, adatiniai ir paplokšti antgaliai, štampeliai, ylos, kaltai, papuošalai. Rasta kaulinių ir keraminių žmonių bei gyvūnų figūrėlių, ornamentuotų kaulinių šukų, drožinėtu kriauklių, gintaro dirbinių.

Mirusiuosius laidojo kapinynuose aukštielninkus ir suriestus, paguldytus ant šono, su gausiomis įkapėmis: kabučiais ir vėriniais iš žvėrių ilčių, kauliniais cilindriniais karoliais, žvejybos įrankiais ir ginklais.

Kadangi jai nebūdinga žemdirbystė ir sėslus gyvenimas, paprastai būdingi neolito kultūroms, tačiau jos atstovai jau gamino keramiką, ji dar priskirtina taip vadinamojo keraminio mezolito laikotarpiui.

## Šaltiniai
Duobinių kapų kultūra

**Duobinių kapų kultūra** arba **ochros kapų kultūra** (, , ) – eneolito ir ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, ją 1901 m. išskyrė V. Gorodcovas.

## Arealas

Duobinių kapų kultūra 3600–2500 m. pr. m. e. buvo paplitusi nuo Pietų Uralo rytuose iki Dunojaus žemupio vakaruose – dab. Rusijos Federacijos pietinėje dalyje, Šiaurės Kazachijoje, Pietų Ukrainoje, Moldavijoje, Rytų Rumunijoje, Rytų Vengrijoje, Šiaurės Bulgarijoje. Duobinių kapų kultūra turi vietinių kultūrų elementų. Duobinių kapų kultūrą pakeitė katakombų kultūra.

## Kultūra
Duobinių kapų kultūra skiriama pagal laidoseną ir keramiką. Duobinių kapų kultūros žmonės vertėsi klajokline gyvulininkyste – augino galvijus, avis, ožkas, arklius, kiaules, kai kur – ir žemdirbyste: sėjo kviečius, miežius, soras. Vėlyvuoju laikotarpiu buvo įtvirtintų gyvenviečių (Michailovkos gyvenvietė Ukrainoje).

Keramika – smailiadugnės taurės, viršutinėje dalyje puoštos horizontaliai ir trikampiais virvučių, įkartėlių ornamentu, duobučių įspaudais. Rasta trikojų ir keturkojų indų, manoma, žarijoms laikyti.

Mirusiuosius laidojo keturkampio ar ovalo formos giliose duobėse, suriestus, paguldytus ant nugaros ar šono, apibertus ochra. Įkapių mažai, ryškūs turtiniai skirtumai, randama indų, kaulinių ir bronziniai papuošalų (smeigtukų, auskarų, karolių, įvijų), akmeninių skeptrų, titnaginių antgalių ir durklų (rasta ir varinių), akmeninių ir bronzinių kirvių; kapuose rasta gyvulių kaulų. Kartais mirusysis laidotas su ratais ar vežimu. Kapo duobę uždengdavo rąstais ir virš jos supildavo nuo 2–4 iki 10 m aukščio ir iki 100 m skersmens pilkapį, kalnuotose srityse jį sukraudavo iš akmenų. Pilkapyje būdavo 1–2 kapai, kartais 15–50 kapų.

## Šaltiniai

## Ermitažo rinkinys

Vaizdas:Yamna02.jpg
Vaizdas:Yamna03.jpg
Vaizdas:Yamna04.jpg
Vaizdas:Yamna05.jpg
Dufenzės kultūra

**Dufenzės kultūra** arba **Dufenzėjės kultūra** – ankstyvojo ir vidurinio mezolito lokalinė archeologinė kultūra, 8-7 tūkstantmetyje pr. m. e. paplitusi Šiaurės Vokietijoje, pavadinta pagal 1946 m. tyrinėtą *Duvensee* gyvenvietę.

## Kultūra
Dufenzės kultūra – Maglemozės kultūros ankstyvasis laikotarpis, susiklostė veikiama Arensburgo kultūros. Žmonės gyvenvietes kūrė dažniausiai prie ežerų, upių ir pajūryje, gyveno nedideliuose, kartais ovalios formos, mediniuose pastatuose. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Titnaginius įrankius dažniausiai gamino iš skelčių, nuskeltų nuo dvigalių ir vienagalių skaldytinių; rasta daug mikrolitų – jie naudoti ir kaip antgaliai, žeberklai, t. p. galinių gremžtukų, retušinių rėžtukų, ylų, peilių, kirvelių ir šiek tiek įkotinių antgalių. Iš kaulo ir rago gaminti žeberklai, antgaliai, kirveliai ir kapliai su skyle kotui, peiliukai. Iš medžio daryti luotai, irklai, plūdės, bučiai, namų apyvokos daiktai.

## Šaltiniai

## Literatūra
* K. Bokelmann, Duvensee, ein Wohnplatz des Mesolithikums in Schleswig-Holstein, und die Duvenseegruppe. OFFA 28, 1971, 5-26.
* K. Bokelmann, Mesolithische Wohnplätze im Duvenseer Moor. In: Führer zu archäologischen Denkmälern in Deutschland 2. Kreis Herzogtum Lauenburg 2. Stuttgart 1983, 93-103.
* K. Bokelmann, Rast unter Bäumen. Ein ephemerer mesolithischer Lagerplatz aus dem Duvenseer Moor. Offa 43, 1986, 149–163.
* K. Bokelmann, Eine mesolithische Kiefernrindenmatte aus dem Duvenseer Moor. Offa 46, 1989, 17-22.
* K. Bokelmann, Duvensee, Wohnplatz 9. Ein präborealzeitlicher Lagerplatz in Schleswig-Holstein. Offa 48, 1991, 75-114.

## Nuorodos
* Dufenzės kultūros radiniai
Dingę (pirmas sezonas)

**Pirmojo sezono serialo „[[Dingę]]“** premjera įvyko Jungtinėse Valstijose ir Kanadoje 2004-ųjų rugsėjo 22-ąją, sezonas baigėsi gegužės 25-ają, 2005. Sezonas sudarytas iš 24 serijų (sezono finalas buvo dvigubai ilgesnis).

Po „Oceanic Airlines“ skrydžio 815 lėktuvo katastrofos, išgyvenę 48 keleiviai atsiduria, iš pirmo žvilgsnio, negyvenamoje tropikų saloje. Laukdami išgelbėjimo jie susiduria su keisčiausiais dalykais, tokiais, kaip baltosios meškos tropikų saloje, dūmų pabaisa ir atranda, kad jie yra nevieninteliai žmonės šioje saloje.

## Serijos

Sąraše nurodoma epizodų premjeros JAV data.

## Išnašos
Petras Lipeika

**Petras Lipeika** (1923 m. rugsėjo 11 d. – 2025 m. vasario 18 d.) – lietuvių kino ir televizijos garso režisierius. Lietuvos kinematografininkų sąjungos narys, Lietuvos nusipelnęs inžinierius.

Žmona – Janina Navikaitė, radijo diktorė. Vaikai – Gražina, Nijolė.

## Biografija
1941 m. studijavo Vilniaus pedagoginiame institute, 1956 – 1962 m. – Leningrado (Rusija) kino inžinerijos institute.

1944–1950 m. buvo Lietuvos radijo garso operatorius. 1950–1991 m. dirbo Lietuvos kino studijos garso operatoriumi, nuo 1993 m. – "Baltijos TV" garso režisierius. Apdovanotas už geriausią garso režisūrą keliuose Baltijos šalių, Baltarusijos, Moldovos kino festivaliuose.

## Filmografija
* 1956 – Tiltas, rež. Borisas Šreiberis
* 1956 – Skenduolis, rež. Vytautas Žalakevičius
* 1957 – Žydrasis horizontas, rež. Vytautas Mikalauskas
* 1958 – Kai susilieja upės, rež. Borisas Šreiberis, Balys Bratkauskas
* 1959 – Julius Janonis, rež. Balys Bratkauskas, Vytautas Dabašinskas
* 196o – Gyvieji didvyriai, kartu su J. Batuneriu, rež. Marijonas Giedrys, Balys Bratkauskas, Vytautas Žalakevičius, Arūnas Žebriūnas
* 1961 – Suominis, rež. Algimantas Kundelis
* 1964 – Paskutinė atostogų diena, rež. Arūnas Žebriūnas
* 1965 – Eglė žalčių karalienė, rež.
* 1966 – Mažasis princas, rež. Arūnas Žebriūnas
* 1967 – Posūkis, rež. Borisas Jermolajevas
* 1968 – Kai aš mažas buvau, rež. Algirdas Araminas
* 1970 – Vyrų vasara, rež. Marijonas Giedrys
* 1971 – Maža išpažintis, rež. Algirdas Araminas
* 1972 – Herkus Mantas, rež. Marijonas Giedrys
* 1973 – Linksmos istorijos, rež. Stasys Motiejūnas, Algimantas Kundelis, Gytis Lukšas
* 1973 – Laimingas laimės neradęs, rež. Algirdas Araminas
* 1974 – Žvangutis, rež. Gytis Lukšas
* 1974 – Perskeltas dangus, rež. Marijonas Giedrys
* 1977 – Mano vaikystės ruduo, rež. Gytis Lukšas
* 1978 – Veidas taikinyje, rež. Almantas Grikevičius
* 1978 – Nesėtų rugių žydėjimas, rež. Marijonas Giedrys
* 1979 – Velnio sėkla, rež. Algimantas Puipa
* 1981 – Amerikietiška tragedija, rež. Marijonas Giedrys
* 1990 – Marius, rež. Jonas Pakulis ir M. Giedrys.
* 1992 – Zuzana, negalinti gyventi be bananų, rež. Artūras Ulevičius

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Petras Lipeika
Desau

**Desau** – miestas rytinėje Vokietijoje, prie Muldės ir Elbės santakos. Uostas, geležinkelio mazgas. Išvystyta mašinų, lengvoji, maisto pramonė. Yra zoologijos sodas, pilies liekanos, rotušė, daug bažnyčių, rūmų.

## Sportas
* SV Dessau 05 (futbolas)
Paulina Rubio

**Paulina Rubio Rue Riestra** (1971 m. birželio 17 d. Meksike) – Meksikos dainininkė, aktorė, dainų autorė.

## Diskografija

### Studijiniai albumai
* 1992: *[[La chica dorada]]* (EMI)
* 1993: *[[24 kilates]]* (EMI)
* 1995: *[[El tiempo es oro (álbum)|El tiempo es oro]]* (EMI)
* 1996: *[[Planeta Paulina]]* (EMI)
* 2000: *[[Paulina (álbum)|Paulina]]* (Universal Music)
* 2002: *[[Border Girl]]* (Universal Music)
* 2004: *[[Pau-latina]]* (Universal Music)
* 2006: *[[Ananda (álbum)|Ananda]]* (Universal Music)
* 2009: *[[Gran City Pop]]* (Universal Music)
* 2011: *[[Brava!]]*  (Universal Music) 

### Kompiliacijos
* 1996: Grandes Éxitos/Versiones Remix
* 2000: Top Hits (EMI Latin)
* 2001: I'm So In Love (EMI Latin)
* 2002:  (EMI Latin)
* 2003: La Historia CD/DVD (EMI Latin)
* 2004: Sin Pausa (EMI Latin)
* 2006: Mío: Paulina y Sus Éxitos (EMI International)
* 2008: Celebridades CD+DVD (Televisa EMI Music)
* 2009: Gran Pop Hits 2CD/DVD (EMI Latin)

## Singlai
* "Mio" (1992)
* "Abriendo las puertas al amor" (1992)
* "Amor de mujer" (1992)
* "Sabor a miel" (1992)
* "Nieva, nieva" (1993)
* "Vuelve junto a mi" (1993)
* "El ultimo adios" (2000)
* "Lo hare por ti" (2000)
* "Sexi dance" (2000)
* "Tal vez, quiza" (2000)
* "Y yo sigo aquí" (2001)
* "Yo no soy esa mujer" (2001)
* "**[[Don't Say Goodbye]]**" (2002)
* "Si tu te vas" (2002)
* "Todo mi amor" (2002)
* "The One You Love" (2002)
* "Baila Casanova" (2002)
* "Te quise tanto" (2004)
* "Algo tienes" (2004)
* "Dame otro tequila" (2004)
* "Alma en libertad" (2004)
* "Mia" (2005)
* "Ni una sola palabra" (2006) - US Billboard Hot 100 #98, US Latin Songs #1
* "Nada puede cambiarme" (2006)
* "Ayudame" (2007)
* "**[[Causa y Efecto]]**" (2009) - US Billboard Latin Tracks #1
* "**[[Ni rosas ni juguetes]]**(2009)
* "**[[Me Gustas Tanto]]"**(2011) - US Billboard Latin Songs #1
Biarozauka

**Biaròzauka**  – miestas vakarų Baltarusijoje kairiajame Nemuno krante (1,5 km nuo upės), prie kelio Lyda–Naugardukas. Veikia stiklo muziejus.

## Istorija

Miestas išaugo šalia stiklo fabrikų (pirmasis įkurtas 1875 m.). Pagrindą dabartiniam miestui davė 1898 m. įkurtas ir nuo 1900 m. Nemuno vardu vadinamas stiklo fabrikas. 1928 m. įkurta katalikų parapija, 1932 m. pastatyta bažnyčia. 1995 m. gavo miesto teises.

## Gyventojai

## Galerija

Byarozavka1.JPG|Stiklo fabrikas
Byarozavka3.JPG|Kultūros namai
Byarozavka5.JPG|Nemunas


## Šaltiniai
Džhukaro kultūra

**Džhukaro kultūra** – eneolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1928 m. indų archeologo N. Madumdaro tyrinėtą Džhukaro (Pakistanas) gyvenvietę.

## Arealas
Džhukaro kultūra 1900-1600 m. pr. m. e. buvo paplitusi dab. Pakistane ir Indijoje (Indo slėnis). Džhukaro kultūra pakeitė Harapos kultūrą. Džhukaro kultūrai būdingiausia archeologinė medžiaga yra iš Čanhu Daro gyvenvietės (Sindas), datuojamos 4000-1700 m. pr. m. e., kuri leidžia teigti, kad tarp Harapos kultūros ir Džhukaro kultūros buvo pertrauka.

## Kultūra
Rasti dirbiniai turi įvairių Indostano, Beludžistano ir Vidurio Rytų regionų kultūrų elementų. Kultūrai būdinga dvispalvė keramika, puošta įv. ornamentais, ir antspaudai, pagaminti iš akmens, molio ir fajanso, varinės segės bei pentiniai kirviai. Žmonės gyveno iš degtų plytų statytuose namuose, vertėsi žemdirbyste (augino kviečius, miežius, ryžius), gyvulininkyste (laikė buivolus, avis, ožkas, kiaules), žvejyba ir medžiokle. Jie prekiavo su kitomis Indijos sritimis.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Bridget und Raymond Allchin: The rise of civilization in India and Pakistan. Nachdruck Cambridge u. a. 1988.
* D. K. Chakrabarti: Indus Civilization Sites in India: New Discoveries. Marg Publications, Mumbai, 2004, ISBN 81-85026-63-7.
* B. B. Lal: India 1947–1997: New Light on the Indus Civilization. 1998, ISBN 81-7305-129-1.
* B. B. Lal: The Earliest Civilization of South Asia (Rise, Maturity and Decline). 1997.
* Sir Mortimer Wheeler: The Indus Civilization. Third Edition, London 1972, S. 56-59
* Gregory Possehl: Ancient cities of the Indus. Delhi 1979.
* Gregory Possehl: The Indus Civilization. A Contemporary Perspective. Lanham 2002.
Elmenteitos kultūra

**Elmenteitos kultūra** – neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal Elmenteitos ežero (Kenija), prie kurio tyrinėtas Gamblės urvas, pavadinimą.

## Arealas
Elmenteitos kultūra 1 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi dab. Kenijoje ir Tanzanijos šiaurinėje dalyje. Elmenteitos kultūros dirbiniai panašūs į ankstyvesnės Kenijos-Kafros kultūros, keramika turi bruožų, būdingų Afrikos šiaurinėje dalyje plitusių kultūrų keramikai, ūkis primena dabartinį masajų ūkį. Manoma, Elmenteitos kultūros elementų buvo išlikę ir pirmame m. e. tūkstantmetyje.

## Kultūra
Elmenteitos kultūros žmonės gyveno uolinėse, urvinėse ir atvirose gyvenvietės. Žemumose kūrė mažas atviras, aukštumose – dideles, dažniausiai uolines gyvenvietes. Vertėsi pusiau klajokline gyvulininkyste – augino galvijus, ožkas ir avis, iš dalies medžiokle, žvejyba ir maisto rinkimu. Gyvenvietėse rasta daug dirbinių iš obsidiano: ilgų skelčių, retušuotų buka nugarėle peilių, galinių gremžtukų, mikrolitų (trikampių, segmentų); dauguma dirbinių gaminti skeltine technika, dar rasta ir akmeninių indų, rankinių girnų bei į kirvį panašių dirbinių. Keramika mažai ornamentuota, dažniausiai tiesiomis ar šiek tiek profiliuotomis sienelėmis taurės ir rutulio formos puodynės.

Mirusiuosius laidojo su opalo, agato, amazonito karoliais, šalia gyvenvietės.

## Šaltiniai
Ertebiolės kultūra

**Ertebiolės kultūra** () – mezolito pabaigos – neolito pradžios archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1919 m. T. Matiaseno tirtą Ertebiolės gyvenvietę (Danija).

## Arealas
Ertebiolės kultūra 5500–4000 m. pr. m. e. buvo paplitusi dab. Pietų Švedijos, Danijos ir Šiaurės Vokietijos teritorijose. Susiklostė iš Kongemosės kultūros. Skiriami 3 periodai: ankstyvasis, vidurinis, vėlyvasis. Ertebiolės kultūrą pakeitė piltuvėlinės keramikos kultūra.

## Kultūra
Ertebiolės kultūros gyvenvietės dviejų tipų: vasarą kurtos jūros pakrantėse, žiemą – atokiau. Žmonės gyveno mediniuose lengvos konstrukcijos mažuose pastatuose. Vasarą žvejojo ir medžiojo jūrų gyvūnus (ruoniai, jūrų kiaulės) bei paukščius, rinko moliuskus; pajūrio gyvenvietėse aptinkami iki 325 x 50 m dydžio ir iki 1,5 m aukščio kiaukutynai. Žiemą vertėsi žvejyba ir medžiokle (medžiojo tauriuosius elnius, stirnas, šernus, stumbrus, lapes, vilkus, ūdras, kiaunes, lūšis, antis, gulbes). Naudojo titnaginius trapecinius antgalius, gremžtukus, rėžtukus, grąžtus, peilius, kirvelius ir kt., akmeninius, kaulinius ir raginius žeberklus, T formos kirvius, kabliukus, strėlių ir iečių antgalius, kaplius, buožes, durklus) įrankius ir ginklus. Iš medžio skobė luotus, gaminosi irklus, indus. Apie 4800 pr. m. e. pradėjo naudoti šiek tiek ornamentuotus indus – smailiadugnes plačiaanges puodynes ir pailgus dubenėlius.

Mirusiuosius (sudegintus ir nedegintus) laidojo gyvenvietės teritorijoje ar pastatuose, kiaukutynuose, vandenyje (luotuose), kapinynuose; aptinkama šunų laidojimo vietų. Rasta žmonių bei gyvūnų figūrėlių, gintaro dirbinių.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Europe’s First Farmers – T. Douglas Price, University of Wisconsin, Madison, Cambridge University Press, 2000
* L. P. Louwe Kooijmans – Trijntje van de Betuweroute, Jachtkampen uit de Steentijd te Hardinxveld-Giessendam, 1998, Spiegel Historiael 33, blz. 423–428
Ezero kultūra

**Ezero kultūra** – ankstyvojo bronzos amžiaus archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1961–1971 m. tyrinėtą (tyrė G. Georgijevas, N. Merperlas, R. Katinčarovas, D. Dimitrovas) Ezero gyvenvietę (Bulgarija).

## Arealas
Ezero kultūra IV tūkstantmečio pr. m. e. viduryje- III tūkstantmečio pr. m. e. viduryje buvo paplitusi dab. Bulgarijos teritorijoje, Graikijos rytuose palei Egėjo jūros šiaurinį pakraštį ir Turkijos vakarinėje dalyje. Susiklostė iš vietinės Karanovo kultūros ir iš Eurazijos stepių plintančios pilkapių kultūros.

## Kultūra
Ezero kultūros gyvenvietės kurtos kyšuliuose, kalvotose ir sunkiai prieinamose vietose, įtvirtintos – Ezero gyvenvietę juosė dvi 80 ir 160 m ilgio, 1,5–2 m pločio akmeninės sienos. Žmonės gyveno stačiakampiuose namuose, statytuose iš medinių stulpų, aptikta jų stulpaviečių, sienos išpintos šakomis ir glaistytos plonu molio sluoksniu; didesni namai dviejų patalpų. Namuose rasta krosnių, židiniu, pakylų grūdams džiovinti ir duobių jiems saugoti. Įtvirtintos gyvenvietės buvo administraciniai, kultūros ir gamybos centrai, aplink jas kūrėsi mažos gyvenvietės.

Gyventojai vertėsi žemdirbyste (auginti kviečiai, miežiai, vikiai ir žirniai) ir sezonine gyvulininkyste. Naudojo daugiausia akmeninius grūstuvus, plaktukus, gludinimo įrankius, kirvius, kaltus, kaulinius ir raginius, dažniausiai iš elnio ragų pagamintas ylas, kaltus, kaplius, kirvius, t. p. varinius ir bronzinius ylas, peilius, durklus, kaltus, adatas bei kitus įrankius. Rasta akmeninių formų kirviams lieti. Keramika – ąsočiai, puodynės, puodeliai su aselėmis; jų forma ir apdaila paprastesnė nei Karanovo kultūros keramikos. Mirusiuosius laidojo kapuose su įvairiomis akmeninėmis konstrukcijomis.

## Šaltiniai

## Literatūra
* E. M. Wild, P. Stadler, M. Bondár, S. Draxler, H. Friesinger, W. Kutschera, A. Priller, W. Rom, E. Ruttkay, P. Steier (2001): New Chronological Frame for the Young Neolithic Baden Culture (4th millenium BC). In: RADIOCARBON, Vol 43, Nr2B: 1057–1064.
Transhumanizmas

**Transhumanizmas** (simbolizuojama **h+** arba **H+**) – tarptautinis intelektualinis ir kultūrinis judėjimas, remiantis mokslo ir technologijų panaudojimą žmogaus protinėms ir fizinėms savybėms pagerinti.

Transhumanistai mano, kad ilgainiui žmonės galės save transformuoti į daug daugiau sugebančias būtybes ir kad tokie dalykai kaip negalia, kančia, ligos, senėjimas bei nesavanoriška mirtis yra nepageidaujami ir išvengiami. Atsižvelgiama ne tik į galimą tokio biotechnologijų bei kitų technologijų panaudojimo naudą, bet ir į iškylančias grėsmes. Frensis Fukujama, vienas iš judėjimo kritikų, transhumanizmą netgi pavadino „pačia pavojingiausia idėja pasaulyje“. Tuo tarpu šalininko Ronaldo Beilio nuomone, „judėjimas įkūnija pačius drąsiausius, daugiausiai vaizduotės ir idealizmo turinčius žmonijos troškimus“.

## Išnašos
Fajumo kultūra

**Fajumo A kultūra** arba **al Fajumo kultūra** – epipaleolito ir neolito archeologinė kultūra apie 7000 m. pr. m. e. – 4000 m. pr. m. e. paplitusi Žemutiniame Egipte. Pavadinta pagal al Fajumo oazėje tyrinėtas gyvenvietes.

## Kultūra
Skiriami 2 Fajumo kultūros laikotarpiai.

Epipaleolito laikotarpio (apie 7000 – 5500 m. pr. m. e.) dirbiniai gaminti iš skelčių, būdingi mikrolitai su nubukinta nugarėle ir nusklembtu galu, įvairių tipų gremžtukai, rėžtukai, peiliai, ylos, t. p. gaminti trikampiai antgaliai plokščiai retušuotu paviršiumi, su įgaubtu pagrindu ir įkote. Žmonės klajokliai, vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą.

Neolito laikotarpiu (apie 5500 m. pr. m. e. – 4000 m. pr. m. e.) žmonės kūrėsi mažose gyvenvietėse, gyveno lengvos konstrukcijos antžeminiuose pastatuose, vertėsi žemdirbyste – sėti dvigrūdžiai kviečiai ir miežiai bei gyvulininkyste – augino galvijus, kiaules. Taip pat jie medžiojo ir žvejojo, rinko maistą, audė, pynė krepšius ir demblius.

Gyvenvietėse rasta titnaginių plokščiai retušuotu paviršiumi peilių, pjautuvų ašmenų, trikampių antgalių su įgaubtu pagrindu ir įkote, kirvelių, akmeninių trinamųjų girnų, kaplių, buožių, kaulinių ir raginių antgalių, žeberklų, ylų, adatų. Keramika – plačiaangės puodynės, žemi dubenys ir puodukai – storasienė, apskritadugnė su gumbuotomis kojelėmis, dažniausiai raudonai ar juodai poliruotu paviršiumi, viršutinėje dalyje šiek tiek ornamentuota įvairiomis įraižomis ar iškilių gumburėlių juosta. Papuošalai – karoliai, pagaminti iš stručio kiaušinio lukšto bei Viduržemio ir Raudonosios jūros moliuskų kriauklių.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Boleslaw Ginter/Janusz K. Kozlowski: Kulturelle und paläoklimatische Sequenz in der Fayum-Depression, in: Mitteilungen des Deutschen Archäologischen Instituts, Abteilung Kairo (MDAIK) 42, 1986, S. 9 – 23
Frank-Walter Steinmeier

**Frankas Valteris Štainmajeris** (; g. 1956 m. sausio 5 d.) – vokiečių teisininkas, politikas, buvęs Vokietijos užsienio reikalų ministras, Bundestago narys, nuo 2017 m. Vokietijos prezidentas.

## Biografija
Steinmeier tėvas – stalius, mama – fabriko darbininkė. Frankas užaugo Brakelsieke (dabartinio Schieder-Schwalenberg miesto dalis). Po abitūros 1974 metais Blomberge atliko karinę prievolę, o nuo 1976 m. studijavo teisės, nuo 1980 – politikos mokslus Justo Lybigo universitete (Gysenas). Studijų metais kartu su Brigitte Zypries buvo (išeinančio kas ketvirtį) kairiųjų žurnalo „Demokratie und Recht“ (DuR) redakcijos narys (leidinys buvo tapęs Vokietijos saugumo tarnybų () tyrimų objektu).

1982 m. išlaikė pirmąjį, o 1986 m. – antrąjį valstybinį teisės egzaminą. Gyseno universiteto Viešosios teisės ir politikos mokslų katedros mokslinis bendradarbis. 1991 metais apgynė disertaciją tema „Valstybinės intervencijos, siekiant išvengti ir pašalinti benamystę, tradicija ir perspektyvos“ (), teisės mokslų daktaras.

Nuo 1991 m. Žemutinės Saksonijos valstybės kanceliarijos referentas medijų teisės ir medijų politikos klausimais. Nuo 1993 m. tuometinio federalinės žemės ministro pirmininko Gerhardo Šrėderio biuro vadovas, nuo 1994 m. Politikos, sričių koordinavimo bei planavimo gairių departamento vadovas. Nuo 2005 m. Vokietijos užsienio reikalų ministras Angela Merkel vyriausybėje. Dalyvavo Vokietijai padedant išspręsti Gruzijos ir nuo jos atsiskirti siekiančios Abchazijos konfliktą (vieną iš pavojingiausių ir sunkiausiai valdomų krizių buvusios Sovietų Sąjungos erdvėje), lankėsi Gruzijoje bei Rusijoje. Nuo 2007 m. Vokietijos vicekancleris, nuo 2009 m. rugsėjo 29 SPD frakcijos Bundestage pirmininkas, Bundestago opozicijos lyderis.

Nuo 2007 m. vienas iš trijų Vokietijos socialdemokratų partijos (SPD) federalinio pirmininko pavaduotojų.
2008 m. Steinmeier buvo SPD kandidatas į kanclerio postą Bundestago rinkimų 2009 m. metu.

Vedęs (1995 m.); žmona Elke Büdenbender, administracinio teismo teisėja (buvusi teisės bendramokslė), turi dukrą.

2017 m. kovo 19 d. pradėjo eiti Vokietijos prezidento pareigas.

## Baltijos šalyse
2007 m. liepą su kultūros misija lankėsi visose Baltijos šalyse. Jį lydėjo iškilūs vokiečių kultūros veikėjai (rašytojas Sten Nadolny, Vokietijoje gyvenantis ir dirbantis lietuvių kultūros veikėjas violončelininkas Davidas Geringas, teisės istorikas Joachim Tauber ir kiti), gausybė Vakarų Europos žurnalistų. Apsilankė Vilniuje, XI tarptautiniame Tomo Mano festivalyje (Nida), kuriame pasakė sveikinimo kalbą. Nidoje jį užklupusiems vokiečių turistams šypsodamasis ir pokštaudamas dalijo autografus.

## Išnašos

## Nuorodos
* Asmeninis Štainmajerio rinkimų į Bundestagą 2009 m. tinklalapis (vokiečių k.).
Jednota Kosice

**Jednota Košice** vadinosi du Slovakijos futbolo klubai:
* Sokol Jednota Košice maždaug 1945–1950 m., prijungta prie Lokomotiva Kosice klubo;
* MFK Košice 1957–1961 metais.
Klaktono kultūra

**Klaktono kultūra** – ankstyvojo paleolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1921 m. tyrinėtą *Clacton-on-Sea* gyvenvietę (Esekso grafystė, Didžioji Britanija).

## Arealas
Klaktono kultūra, apytiksliai datuojama Mindelio-Riso ar Holšteino tarpledynmečiu (prieš 435–230 tūkstančių metų), buvo paplitusi Šiaurės Europoje.

## Kultūra
Klaktono kultūros žmonės (Homo erectus) gyveno nedidelėmis grupėmis urvuose ir atvirose gyvenvietėse. Vertėsi maisto rinkimu bei kolektyvine medžiokle. Įrankius gamino iš titnago, kitų skalių akmenų. Dažniausiai randami įrankiai – grubiai retušuotos nuoskalos ar viename krašte nuskelti rieduliai. Kartais randama pavienių kaulinių, ragintų ir medinių dirbinių.

Dėl Klaktono kultūros nėra bendros nuomonės, nes *Svanskombo* ir kt. gyvenvietėse jos radinių rasta po vidurinio Ašelio kultūriniais horizontais, todėl vieni tyrinėtojai mano, kad ji gyvavo kartu su Ašelio kultūra (panašus dirbinių gamybos būdas), kiti jas laiko skirtingomis kultūromis – nerasta rankinių kirtiklių, būdingų Ašelio kultūrai. Klaktono kultūros dirbinių gamybos būdas kai kur naudotas iki vėlyvojo paleolito pradžios.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Ashton, N., Cook, J., Lewis, S. G. et Rose, J. High Lodge – Excavation by G. de G. Sieveking 1962-68 and J. Cook 1988, London, British Museum Press, 1992. 192 p.
* Butler, C, Prehistoric Flintwork, Tempus: Strood, 2005
* Breuil, H. Les industries à éclats du Paléolithique ancien: I. – le Clactonien, Préhistoire, t. I, 1932. fasc. II, pp.&nbsp;125-190.
* Forestier, H. Le Clactonien: mise en application d’une nouvelle méthode de débitage s’inscrivant dans la variabilité des systèmes de production lithique du Paléolithique ancien, Paléo, 1993, n° 5, pp.&nbsp;53-82.
* Ohel, M. Y. The Clactonian: an independant complex or an integral part of the Acheulian, Current Anthropology, t. 20, n° 4, 1979. pp.&nbsp;329-331.
Federmeserio kultūra

**Federmeserio kultūra** – vėlyvojo paleolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal būdingo dirbinio – ilgos skeltės lenkta nugarėle () – pavadinimą, ją 1954 m. išskyrė H. Švabedisenas.

## Arealas

Federmeserio kultūra 10 200–8800 m. pr. m. e. buvo paplitusi dab. Belgijos, Nyderlandų, Danijos, Vokietijos ir Lenkijos teritorijose. Siejama su Azilio kultūra, Madleno kultūra ir Hamburgo kultūra.

## Kultūra
Federmeserio kultūros žmonės gyveno palapinės pavidalo lengvos konstrukcijos mažuose pastatuose. Vertėsi medžiokle ir žvejyba, rinko maistą. Naudojo daug titnaginių dirbinių, padarytų iš įvairaus dydžio nuoskalų, nuskeltų nuo viengalių ir dvigalių bei briauninių skaldytinių. Būdingiausi dirbiniai – antgaliai ir ašmenėliai (dažniausiai smulkios skeltys, kartais šiek tiek išlenkta nugarėle), naudoti įvairiuose medžioklės įrankiuose.

Federmeserio kultūros gyvenvietėse taip pat rasta trumpų gremžtukų su išgaubtu ašmenėliu (dažniausiai su įtvaru) ir rėžtukų, ylų, įvairiai retušuotų skelčių ir nuoskalų, kaulinių ir raginių vienos eilės, su retomis užbarzdomis, nuaštrinto kastuvėlio pavidalo žeberklų. Daugelis Federmeserio kultūros dirbinių dažnai aptinkami ir kitose archeologinėse kultūrose. Panašūs titnaginiai dirbiniai būdingi ir Kresvelo kultūrai.

Lietuvoje Federmeserio kultūrai būdingų titnaginių pavienių dirbinių aptikta Ežeryno titnago kasyklose, Kašėtų gyvenvietėse.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Gerhard Bosinski: Die große Zeit der Eiszeitjäger. Europa zwischen 40.000 und 10.000 v. Chr. Jahrbuch des Römisch-Germanischen Zentralmuseums Mainz 34, 1987. S. 13-139.
Ferjero kultūra

**Ferjero kultūra** – vėlyvojo neolito ir eneolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal tyrinėtą *Ferrières-les-Verreries* dolmeną (netoli Monpeljė, Hero departamentas, Prancūzija).

## Arealas
Ferjero kultūra 3500 – 2500 m. pr. m. e. buvo plitusi Prancūzijos pietinėje dalyje, Ronos slėnyje.

## Kultūra
Ferjero kultūros žmonės gyveno urvuose ir atvirose gyvenvietėse. Gyvenvietėse rasta mažų (5 x 2,5 – 6 x 3 m dydžio) stačiakampio formos su stulpais kampuose pastatų liekanų; asla grįsta akmenimis. Vertėsi gyvulininkyste, iš dalies žemdirbyste ir medžiokle, rinko maistą. Naudojo akmeninius, kaulinius ir raginius įrankius, šiek tiek varinių dirbinių. Keramika (daugiausia pusiau apskritos taurės) puošta horizontaliai įrėžtomis linijomis, ševronų ir girliandų motyvais. Mirusiuosius laidojo sudegintus kapinynuose ir dolmenuose. Manoma, Ferjero kultūrą pakeitė Fonbuiso kultūra.

## Šaltiniai
Fonbuiso kultūra

**Fonbuiso kultūra** – vėlyvojo neolito ir eneolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal tyrinėtą *Fontbouisse* gyvenvietę į rytus nuo Somjero, Gardo departamentas, Prancūzija).

## Arealas
Fonbuiso kultūra 3 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Pietų Prancūzijoje, ji susiklostė iš Ferjero kultūros.

## Kultūra
Fonbuiso kultūros žmonės gyveno atvirose ir įtvirtintose gyvenvietėse, kartais urvuose. Atvirose gyvenvietėse rasta 5-15 nedidelių akmeniniais pamatais pastatų su židiniais liekanų, jų viduje aptikta didelių indų, manoma, maisto atsargoms laikyti. Įtvirtintas gyvenvietes (*Boussargues, Le Grand Devois de Figaret*) paprastai juosė netaisyklingo daugiakampio plano akmenų sienos su bokštais kampuose.

Gyventojai vertėsi gyvulininkyste, iš dalies žemdirbyste ir medžiokle, rinko maistą. Naudojo daugiausia titnaginius dirbinius, dažniausiai pagamintus iš nuoskalų – plokščiai retušuotus lapo pavidalo antgalius, gremžtukus, peilius, grąžtus, kirvius; rasta t. p. kaulo ir rago bei ankstyvųjų varinių dirbinių. Fonbuiso kultūri būdinga keramika (daugiausia įvairūs pusiau apskritadugniai indai profiliuotu pakraščiu) puošta įrėžtais girliandų, kvadratų motyvais.

Mirusiuosius dažniausiai laidojo nedegintus dolmenuose, urvuose, uolose iškirstose kamerose, kartais sudegintus cistose; būdingi kolektyviniai kapai. Fonbuiso kultūra sunyko bronzos amžiaus pradžioje.

## Šaltiniai
Folsomo kultūra

**Folsomo kultūra** – paleolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal 1926 m. Dž. Figinso aptiktą ir 1926–1927 m. tyrinėtą 23 bizonų griaučių radimvietę netoli Folsomo miesto (Naujosios Meksikos valstija, JAV).

## Arealas
Folsomo kultūra 9-8 tūkstantmetyje pr. m. e. buvo paplitusi Šiaurės Amerikos Centrinėse ir Didžiosiose lygumose. Folsomo kultūra – vėlyvoji paleoindėnų kultūra. Susiklostė iš Kloviso kultūros.

## Kultūra
Folsomo kultūros kelių šeimų grupės kūrė mažas laikinas gyvenvietes, kartais vienoje vietoje apsigyvendavo ilgam; Lingenmejerio gyvenvietėje (Kolorado valstija) aptiktas kultūrinis sluoksnis su atvirų židinių liekanomis, gyvūnų kaulais, dirbiniais. Gyventojai vertėsi žvejyba, medžiokle – medžioti bizonai, elniai, kalnų avinai, rinko maistą. Naudojo akmeninius – iš titnago, certo, obsidiano, chalcedono, kvarco padarytus dirbinius – įvairius antgalius, gremžtukus, rėžtukus, peilius, grąžtus. Iš kaulo ir rago darė cilindrinius antgalius, adatas, karolius. Folsomo kultūrai būdingas 2–8 cm ilgio lapo pavidalo antgalis įgaubtu pagrindu su plokščiu išilginiu nuskėlimu vienoje, kartais abiejose pusėse, vad. Folsomo tipo antgalis. Dauguma radimviečių – laikinos medžiotojų stovyklos; Lipskombo stovykloje rasta apie 50 bizonų liekanų. Manoma, Folsomo kultūrą pakeitė Plano kultūra.

## Šaltiniai
Džeituno kultūra

**Džeituno kultūra** – ankstyvojo neolito archeologinė kultūra, pavadinta pagal Džeituno (Turkmėnija) gyvenvietę.

## Arealas
Džeituno kultūra VII tūkstantmečio pr. m. e. antroje pusėje – VI tūkstantmečio pr. m. e. viduryje buvo paplitusi Vidurinėje Azijoje nuo Kopetdago kalnų Turkmėnijos pietuose iki Chorasano kalnų Irano šiaurės rytinėje dalyje.

## Kultūra
Džeituno kultūros gyvenvietės dažniausiai daugiasluoksnės, iki 12 horizontų. Žmonės gyveno iš molio blokų, kartais plytų, statytuose stačiakampio plano 19-40 mz ploto su plūkta dažyta asla ir židiniu pastatuose, prie kurių buvo prišlieti ūkiniai pastatai ir įrengti uždari kiemai. Buvo vienas didelis pastatas, kurio sienos ištapytos gyvūnų, medžių, geometrinių figūrų piešiniais; manoma čia buvus bendruomenės susirinkimų vieta ar šventykla. Vienoje gyvenvietėje gyveno nuo 50-100 (Mondžukli Depe) iki 600–800 (Čopan Depe) žmonių.

Žmonės vertėsi žemdirbyste – sėjo miežius, kviečius ir gyvulininkyste – augino avis, ožkas, vėlyvuoju laikotarpiu ir galvijus, šiek tiek medžiokle, verpė ir audė. Rasta daug titnago dirbinių – pjautuvų (25-35 % visų dirbinių), geometrinių mikrolitų, gremžtukų, peilių, grandukų, grąžtų, t. p. akmeninių trinamųjų girnų, trintuvų, piestų su grūstuvais, šlifuotų kirvių ir kaplių, kaulinių ir raginių adatų, ylų, papuošalų iš kauro kriauklių, akmeninių bei kaulinių karolių apvijų, amuletų su žmonių ir gyvūnų figūrėlėmis, molinių apyrankių ir zoomorfinių statulėlių (manoma, apeiginių). Keramika lipdyta, molio masė su kapotų šiaudų priemaišomis. Indai plokščiadugniai, kai kurie puošti raudonos spalvos įvairiomis linijomis, skliaustelių ir trikampių juostomis.

Mirusiuosius laidojo gyvenvietėse, po namo asla ar kiemuose, suriestus ir paguldytus ant šono, kartais aukšlielninkus, be įkapių.

## Šaltiniai
Faursmito kultūra

**Faursmito kultūra** – ankstyvojo paleolito pabaigos – vidurinio paleolito pradžios archeologinė kultūra, pavadinta pagal *Fauresmitho* miestą (Laisvosios Valstybės provincija, Blumfonteinas, Pietų Afrikos Respublika).

## Arealas
Faursmito kultūra prieš 100-75 tūkstančius metų plito Afrikos pietinėje ir rytinėje dalyje. Susiklostė po Stelenboscho kultūros.

## Kultūra
Faursmito kultūrai būdingi maži rankiniai kirtikliai nuapvalintu smailiu galu, vad. *[[Levalua gyvenvietė|Levalua]]* tipo dirbiniai – nuoskalos – smaigai, skeltės, nubukinta nugarėle. Faursmito radiniai turi vėlyvosios Ašelio kultūros rankinių kirtiklių bruožų, siejami su Saldanos žmogumi (Homo sapiens rhodesiensis); greta jo griaučių liekanų rasta Faursmito dirbinių. Žmonės gyveno olose, medžiojo ir rinko maistą.

## Šaltiniai
Fosnos kultūra

**Fosnos kultūra** () arba **Fosnos–Hensbakos kultūra** () – paleolito pabaigos – mezolito archeologinė kultūra. Ją 1929 m. išskyrė A. Bjarnas.

## Arealas

Fosnos kultūra IX – VIII tūkst. pr. m. e. paplitusi Švedijos pietvakariuose ir Norvegijos pietinėje ir pietvakarinėje dalyse, į pietus nuo poliarinio rato. Šios kultūros nešėjai buvo pirmieji gyventojai Norvegijoje, jūros pakrantės ruožu migravę iš žemyno (iš Arensburgo kultūros arealo). Siejama su Skandinavijos pusiasalio pietvakarinės dalies apgyvendinimu; pirmiausia buvo apgyventa Švedijos pietvakarinė dalis. 

Ankstyviausi Fosnos kultūros paminklai analogiški Arensburgo kultūros paminklams. Fosnos kultūrai gimininga Komsos kultūra, kuri laikoma jos dalimi. VIII tūkst. pr. m. e. pabaigoje iš Fosnos kultūros išsivystė mezolitinė Sandarno kultūra. 

## Kultūra
Ankstyvuoju laikotarpiu Fosnos kultūros gyvenvietės kurtos jūrų (fiordų) pakrantėse, vėliau, šiltėjant klimatui, ir giliau žemyne. Gyvenvietės nedidelės. Žmonės gyveno mažuose lengvos konstrukcijos keturkampio ir ovalaus plano antžeminiuose pastatuose, kartais jų apatinė dalis ar asla – akmeninė. Pajūrio gyvenviečių gyventojai vertėsi jūros žinduolių (ruonių) medžiokle, žvejyba ir maisto rinkimu, žemyninių – medžiojo šiaurinius elnius, briedžius, stirnas, šernus, žvejojo gėluose vandenyse ir rinko maistą. Naudojo daug akmeninių dirbinių: Norvegijoje daugiausia gaminti iš kvarco ir kvarcito, Švedijoje – iš titnago. Ankstyvuoju laikotarpiu būdingi įkotiniai ir Zonhoveno tipo antgaliai, viduriniu – plito mikrolitai su įstrižai retušuotu galu ir statmenai retušuota nugarėle, smulkūs vienašoniai įkotiniai antgaliai, vėlyvuoju – išplito įvairių tipų trapecijos, tačiau beveik nebenaudota įkotinių antgalių. Visais A laikotarpiais gausiai naudoti iš skelčių ir nuoskalų gaminti gremžtukai, rėžtukai, grąžtai, peiliai, kirveliai.

## Šaltiniai

## Literatūra
* Chronological insights, cultural change, and resource exploitation on the west coast of Sweden during the Late Palaeolithic/early Mesolithic transition. Oxford Journal of Archaeology, Vol.28 No.1, 2009.

## Nuorodos
* Švedijos nacionalinis istorijos muziejus. Hensbakos kultūros radiniai 
* Švedijos nacionalinis istorijos muziejus. Fosnos kultūros radiniai
Fremonto kultūra

**Fremonto kultūra** – archeologinė kultūra, pavadinta pagal Fremonto upės (Jutos valstija), kurios pakrantėse XX a. trečiojo dešimtmečio pabaigoje N. Morsas surado ir tyrinėjo senovės gyvenvietes, pavadinimą.

## Arealas
Fremonto kultūra 400–1300 m. buvo paplitusi JAV vakarinėje dalyje – dab. Jutos ir gretimose valstijose: Nevados rytinėje, Kolorado vakarinėje ir Aidaho pietinėje dalyse. Manoma, kad Fremonto kultūra susiklostė veikiama į pietus gyvenusių anasazių genčių kultūros.

## Kultūra
Fremonto kultūros gyvenvietėse – medžiotojų stovyklose ir mažuose kaimuose, kurtose atvirose vietose ir uolų įlinkiuose, gyveno nuo kelių iki keliolikos šeimų. Ankstyvuoju laikotarpiu atviro tipo gyvenvietėse statyta pusiau žeminės ir žeminės, uolinėse – antžeminiai nedegtų plytų ir plūktiniai pastatai, vėlyvuoju laikotarpiu plito ręstiniai, plūktiniai ir akmeniniai kelių patalpų gyvenamos ir ūkinės paskirties statiniai. Žmonės vertėsi daržininkyste (auginti kukurūzai, pupos, moliūgai), medžiokle, žvejyba, rinko maistą. Naudojo daug akmeninių iš abiejų pusių retušuotų su įdubomis šonuose antgalių, peilių, gremžtukų, grąžtų, trinamųjų girnų, pilku lygiu gludintu ar gofruotu paviršiumi keramiką; dalis jos puošta įspaustais, įrėžtais, tapytais ornamentais. Būdingos molinės antropomorfinės skulptūrėlės. Gyvenvietėse rasta pintų krepšių, jukos pluošto sandalų, mokasinų liekanų. Fremonto kultūrai būdingi uolų piešiniai ir raižiniai su detaliais antropomorfiniais, zoomorfiniais atvaizdais ir geometriniais simboliais. Apie 1300 m. Fremonto kultūra buvo asimiliuota iš vakarų atsikėlusių šošonų kalba kalbančių žmonių.

## Šaltiniai
Unalaška (gyvenvietė)

**Unalaška** () – gyvenvietė Jungtinėse Amerikos Valstijose, Aliaskoje, Unalaskos saloje (Aleutų salos). Tai didžiausia ir svarbiausia Aleutų salų gyvenvietė. Yra jūrų uostas, oro uostas. Verčiamasi krabų žvejyba. Yra stačiatikių Švč. Kryžiaus Išaukštinimo cerkvė, Šv. Kristoforo katalikų, metodistų, baptistų, mormonų bažnyčios.

Tai buvusi Rusijos kolonija, egzistavusi nuo 1759 m. iki Rusijos Amerikos pardavimo Jungtinėms Amerikos Valstijoms 1868 m.

2010 m. 39 % Unalaškos gyventojų buvo baltieji, 7 % – afroamerikiečiai, 33 % – azijiečiai (daugiausia filipiniečiai), 2 % – okeaniečiai, 7 % – kiti, 6 % – mišrios kilmės, 15 % – lotynoamerikiečiai.

## Istorija
Unalaskos salą 1741 m. atrado Vitus Beringas. Iki XVIII a. antros pusės Unalaskos ir Amaknako salose gyveno tik aleutai. Neoficialia Unalaškos gyvenvietės pradžia laikoma 1759 m. rugpjūčio 1 d., kai saloje išsilaipino rusų keliautojas ir prekeivis kailiais Stepanas Glotovas.

1763 m. saloje kilo konfliktas tarp rusų medžiotojų ir vietinių gyventojų. Aleutai sunaikino 4 Rusijos prekybinius laivus (pirklių Kulkovų „Šv. Joanas“ ir „Šventieji Zacharijus ir Jelizaveta“, Trapeznikovo kompanijos galiotus „Šv. Nikolajus“ ir „Šventoji Trejybė“). Buvo nukauti 162 medžiotojai. Po metų laivo „Šventieji Petras ir Pavelas“ kapitonas Ivanas Solovjovas aptiko saloje sunaikintos rusų artelės pėdsakus. 1765 m. birželį prie Solovjovo prisijungė Korovinas su sunaikintos „Šventos Trejybės“ įgulos likučiais. Bendromis jėgomis jie surengė baudžiamąjį reidą, kuriame buvo išžudyta daugiau kaip 5 tūkstančiai aleutų.

1768 m. Unalaška tapo pagrindiniu Rusijos uostu regione, per jį vyko didžioji dalis prekybos kailiais. 1772 m. Solovjovas vadinamajame „Olandų uoste“ () įkūrė pastovią rusų gyvenvietę. 1778 m. gyvenvietę aplankė Džeimso Kuko ekspedicija, kurią sudarė laivai „Resolution“ ir „Discovery“. Unalaškoje su Kuku susitiko rusų pirklys ir jūrų tyrinėtojas Gerasimas Izmailovas ir padovanojo jam vietinių jūrų žemėlapį.

1796 m. buvo įkurta *[[Rusijos Amerikos kompanija]]*, o Unalaška tapo jos pagrindine baze.
1825 m. buvo pastatyta rusų stačiatikių Viešpaties Paėmimo Dangun cerkvė. Parapijos įkūrėjas Inokentijus Venjaminovas, padedamas vietinių gyventojų, sukūrė pirmą aleutų abėcėlę ir išvertė į aleutų kalbą Bibliją. Tuo metu saloje gyveno apie 1000 žmonių, iš kurių ne daugiau kaip 300 buvo aleutai. 1836 m. saloje prasidėjo tymų, vėjaraupių ir kokliušo epidemija, nuo kurios išmirė daug vietinių gyventojų.

1867 m. miestas kartu su visa rusų kolonija buvo parduotas JAV. Rusijos Amerikos kompanija užsidarė, jos vietą Unalaškoje užėmė *Aliaskos komercinė kompanija*.
Angliškai miestas imtas vadinti *Unalaska*.

## Klimatas

## Šaltiniai