open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Peroksisoma

**Peroksisomos** – vienmembranės 0,1–1,5 µm dydžio ląstelės organelės, aptinkamos beveik visose eukariotinėse ląstelėse. Išoriškai jos labai panašios į lizosomas, tačiau skiriasi jų funkcijos ir fermentų sudėtis. Manoma, kad ląstelėje peroksisomos susidaro pumpuravimosi būdu iš endoplazminio tinklo, nors anksčiau gyvavo autonominio peroksisomų dalijimosi teorija.

Peroksisomas 1958 m. atrado K. de Diuvas (*C. de Duve*), kai tyrė centrifuguojant išskirtas kepenų ląstelių frakcijas.

Daug peroksisomų turi kepenų ląstelės (1-2 % hepatocito tūrio), vienas hepatocitas gali turėti 350-400 peroksisomų.

## Funkcijos
Pagrindinė peroksisomų funkcija ląstelėje – oksidacinis skaidymas. Taip nukenksminami nuodingi junginiai. Labai svarbi peroksisomose vykstanti vandenilio peroksido (H2O2) skaidymo reakcija, katalizuojama fermento katalazės:

H2O2 + Fe(III)-E → H2O + O=Fe(IV)-E

H2O2 + O=Fe(IV)-E → H2O + Fe(III)-E + O2 

Čia Fe(III)-E yra redukuota katalazės forma, o O=Fe(IV)-E oksiduota (prie katalazės hemo Fe prijungtas deguonis); skliausteliuose prie Fe nurodomas šio kofaktoriaus oksidacijos laipsnis). Suminė reakcija:

2 H2O2 --> 2 H2O + O2

Be to, katalazė peroksidiniu keliu oksiduoja ir tokiu būdu detoksikuoja kai kurias kitas nuodingas medžiagas, pvz., etanolį, metanolį, formaldehidą, fenolį, nitritus ir kt. Kitas peroksisomoms būdingas fermentas urato oksidazė katalizuoja azotinių junginių (nukleorūgščių ir baltymų apykaitos produktų) skaidymą. Taip pat peroksisomose suardomos ląstelei svetimos arba neįprastos medžiagos, pvz., D-aminorūgštys. Peroksisomose vyksta riebalų rūgščių, kurių grandinė ilgesnė kaip C18, oksidacija, kai kurios aminorūgščių sintezės ir skaidymo stadijos (peramininimas), eterinių fosfolipidų (pvz., plazmalogenų, sudarančių 80-90 % neuronų mielino lipidų), tulžies rūgščių, cholesterolio biosintezė. Augalams peroksisomos yra dar svarbesnės, nes turi papildomų funkcijų. Lapų peroksisomos susijusios su fotokvėpavimu, o dygstančių sėklų peroksisomose (vadinamose glioksisomomis) vykstanti riebalų rūgščių oksidacija – svarbus įvairių angliavandenių ir energijos šaltinis.

Peroksisomose aptikta daugiau nei 60 skirtingų fermentų, kurie yra jų viduje arba integruoti į peroksisomos membraną. Visi peroksisomų baltymai sintetinami citozolyje ir C- arba N-gale turi savitas į peroksisomas nukreipiančias sekas. Teisingai sulankstytų baltymų pernašai reikalingi pagalbiniai, vadinamieji PEX baltymai ir ATP energija.

## Ligos

Su peroksisomomis susiję keletas paveldimų ligų. Celvegerio sindromą lemia mutacijos, dėl kurių sintezuojami defektyvūs pagalbiniai PEX baltymai. Dėl to sutrinka baltymų pernaša į peroksisomas ir pastarųjų funkcijos. Sergant su X chromosoma susijusia adrenoleukodistrofija (ALD), peroksisomose nevyksta riebalų rūgščių oksidacija, nes mutantinis ALDP baltymas nesugeba pernešti į peroksisomos vidų reikalingų fermentų. Dėl to sutrinka normali neuronų mielino dangalo regeneracija.
Glioksisoma

**Glioksisomos** – augalinės ląstelės mikrokūneliai, randami citoplazmoje. Jų viduje yra glioksilinės rūgšties ciklo fermentų – malatsintetazės, perdirbančių riebalus į angliavandenius. Glioksisomų būna riebalus kaupiančiuose augalų audiniuose, taip pat dumbliuose, grybuose ir kai kuriuose pirmuonyse.
Mikrokūnelis

**Mikrokūneliai** – smulkios ląstelės pūslelės, kuriose yra fermentų. Jų dydis 0,1-1,5 mikronų. Turi pralaidžią membraną. Susidaro iš išsiplėtusių, pripildytų fermento endoplazminio tinklo cisternų, kurios atsiskiria nuo endoplazminio tinklo arba, galbūt, lieka susijungusios.

Žinomiausi mikrokūneliai yra:
* Peroksisomos
* Glioksisomos
Astrobiologija

**Astrobiologija** – mokslas, tiriantis gyvybės visatoje kilmę, evoliuciją, pasiskirstymą ir vystymąsi. Tyrimų objektas yra ne tik žemiška, bet ir nežemiška gyvybė. Šis tarpdalykinis mokslas ieško tinkamos gyvybei aplinkos Saulės sistemoje, tinkamų gyvybei planetų už saulės sistemos ribų, tiria gyvybei būtiną cheminę aplinką, laboratorijose bei įvairiose Žemės vietose tiria ankstyvosios gyvybės kilmę ir evoliuciją, stebi, kaip gyvybė geba prisitaikyti prie Žemėje kylančių iššūkių ir kosminės erdvės. Astrobiologija stengiasi atsakyti į klausimą, ar egzistuoja gyvybė už žemės ribų, ir kaip tokią gyvybę būtų įmanomą aptikti. Terminas **egzobiologija** turi panašią reikšmę, bet yra labiau specifiškas – jis apima gyvybės paieškas už Žemės ribų, ir tiria nežemiškos aplinkos įtaką gyviems organizmams.

Astrobiologija pasitelkia fizikos, chemijos, astronomijos, biologijos, molekulinės biologijos, ekologijos, planetologijos, geografijos ir geologijos žinias, kad galėtų ištirti nežemiškos gyvybės galimybes ir atpažintų biosferas, kurios skiriasi nuo Žemės biosferos.

Sąvoka įvesta amerikiečių biologo Joshua Lederberg XX a. 6-ame dešimtmetyje ruošiantis žmogaus išsilaipinimui Mėnulyje.

Manoma, kad Saulės sistemoje gyvybė gali egzistuoti arba galėjo egzistuoti Marse ir Jupiterio palydove Europoje. Taip pat panašiais tikslais tiriamas ir Titanas.

## Minimalios sąlygos gyvybei
Manoma, kad gyvybei atsirasti ir egzistuoti reikalingos tam tikros minimalios sąlygos, galinčios susidaryti planetoje:
* pagrindinių elementų egzistavimas: skysto vandens, azoto, anglies (arba silicio);
* planetos orbitos stabilumas (kad gyvybė turėtų pakankamai laiko atsirasti);
* planetos saulės (-ių) stabilumas.

## Gyvybės Marse galimybės
Hipotezė, kad Marse gali būti arba galėjo būti gyvybės formų remiasi tuo, kad jame yra buvę skysto vandens. Gyvybės ženklų čia ieškojo zondai (tarp jų Viking, Mars Explorer ir Beagle 2 modulis), taip pat robotai Mars Exploration Rover 1 ir 2. Svarstoma hipotezė apie marsietišką poliekstremofiliškos bakterijos *[[Deinococcus radiodurans]]* kilmę.

## Gyvybės Europoje galimybės
Europa yra vienas iš Jupiterio palydovų. Hipotezė, kad šiame palydove gali būti gyvybė, remiasi tuo, kad jame aptiktas vandenynas, esantis po keletu kilometrų ledo. Kaip eksperimentinį pavyzdį mokslininkai naudoja Vostoko ežerą esantį Antarktidoje, kuris yra panašiose sąlygose, kaip kad įsivaizduojamos Europos sąlygos.

## Šaltiniai

## Taip pat skaitykite

* Dreiko lygtis
* Fermi paradoksas
* Kriptozoologija
* Marso kolonizacija
* Mėnulio kolonizacija
* Nežemiška civilizacija
* SETI
* Teraformavimas
Krokialaukis

**Krokialaukis** – miestelis Alytaus rajono savivaldybės vakarinėje dalyje, 10 km į šiaurės rytus nuo Simno, 6 km į šiaurę nuo kelio . Seniūnijos ir seniūnaitijos centras. Stovi Krokialaukio Kristaus Atsimainymo bažnyčia (pastatyta 1872 m.), yra Krokialaukio Tomo Noraus-Naruševičiaus vidurinė mokykla (joje yra etnografinis muziejus), paštas (LT-64041), ambulatorija, kultūros namai, biblioteka. Krokialaukis įsikūręs abipus Nemuno intako Peršėkės, vakariniame pakraštyje telkšo Krokialaukio tvenkinys.

## Etimologija

Tai asmenvardinis vietovardis – pavadinimas vedamas iš asmenvardžio *Krõkas* ir žodžio *laũkas*.

Liaudies etimologija pasakoja, jog kadaise šią vietovę prekėmis aprūpindavęs žydas turėjo seną ligotą kuiną. Išgirdę jo kriokimą žmonės sakydavę: „pirklys at*kriokia*“.. XX a. tarpukariu vadintas ***Kriokalaukiu***.

## Istorija

Krokialaukis įkurtas XVI a., Krokialaukio dvaras žinomas nuo XVI a. antros pusės. Priklausė Alytaus ekonomijai, buvo rakto centras. Jis garsėjo žirgų auginimu. Žirgai buvo skiriami Lietuvos Didžiosios Kunigaikštijos kariuomenei. Prieš 1755 m. pastatyta Krokialaukio bažnyčia. 1819 m. įkurta parapinė, 1870 m. – valdinė pradžios mokykla. Draudžiamąją spaudą lietuvių kalba apylinkėse platino A. Radušis, A. Grinevičius, J. Kancleris ir kiti. 1869–1872 m. pastatyta Krokialaukio Kristaus Atsimainymo bažnyčia, ją pašventino vyskupas Antanas Baranauskas. XIX a. Krokialaukis – palivarkas Kalvarijos apskrityje, valsčiaus centras.

1935 m. Krokialaukio valstiečiai dalyvavo Suvalkijos valstiečių streike. 1941 m. birželio mėn., 1947 m. ir 1948 m. TSRS valdžia ištrėmė 31 Krokialaukio gyventoją. Po Antrojo pasaulinio karo Krokialaukio apylinkėse veikė Dainavos apygardos Dzūkų rinktinės Lietuvos partizanai. Sovietmečiu kolūkio centrinė gyvenvietė. 1978 m. sukurtas Krokialaukio tvenkinys.

2007 m. patvirtintas Krokialaukio herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Kaime gimė Vidas Mikalauskas, Varėnos rajono politinis ir visuomenės veikėjas.
* Krokialaukio kapinėse palaidotas Tomas Naruševičius, inžinierius, diplomatas, politinis ir visuomenės veikėjas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Istorija ir žemėlapiai
Tesėjas

Graikų mitologijoje **Tesėjas** (gr. Θησεύς / Thêseús) buvo Atikos didvyris, Atėnų karalius ir valstybės įkūrėjas, Egėjo arba Poseidono ir Aitros sūnus, Pitijo anūkas.

Trozenoje užaugęs Tesėjas nurideno akmenį ir pasiėmė savo tėvo paliktus ginklus. Tuomet jo motina jam papasakojo apie tėvą Egėją ir kad jis turi nunešti ginklus jam. Tesėjas galėjo rinktis kaip keliauti į Atėnus: sausuma, pavojingu keliu, kuriame gausu nusikaltėlių, ar jūra, saugesniu keliu. Kadangi buvo jaunas, drąsus ir ambicingas, Tesėjas nusprendė keliauti į Atėnus sausuma. Pakeliui atliko daug žygdarbių, užmušė keletą plėšikų ir piktadarių.

Atvykęs Tesėjas neatskleidė savo asmenybės. Jį pasveikino Egėjas, kuriam nepažįstamasis atrodė įtartinas. Medėja mėgino pražudyti Tesėją paprašiusi pagauti maratoniečių bulių, tačiau Tėsėjas tai įvykdė. Vėliau ji mėgino nunuodyti Tesėją, tačiau paskutinę sekundę Egėjas atpažino savo sūnų pagal sandalus, skydą ir kardą, todėl išmušė Tesėjui iš rankos apnuodyto vyno taurę. Tėvas ir sūnus vėl buvo kartu.

Tesėjas kartu su Minotauru siunčiamais Atėnų jaunuoliais buvo nuvykęs į Kretą, kur jam pavyko Minotaurą užmušti. Kretos karalius Minas Minotaurą laikė Dedalo pastatytame labirinte. Įėję į šį labirintą žmonės neberasdavo išėjimo. Tesėjui čia padėjo Ariadnė, davusi jam siūlų kamuolį. Sėkmingai pavykus užmušti Minotaurą, Ariadnė ir jos sesuo Faedra pabėgo iš salos kartu su Tesėju, tačiau grįžtant į Atėnus, šis Ariadnę „pamiršo“ miegančią Nakso saloje. Kadangi, skirtingai nuo ankstesnio susitarimo, Tesėjas nepakeitė savo laivo juodų burių į baltas, kurios turėjo reikšti pergalę, jo tėvas Egėjas, pamatęs jas iš tolo ir manydamas, kad Tesėjas žuvo, nusižudė, nušokęs į jūrą.
Krosna

**Krosna** – miestelis Lazdijų rajono savivaldybėje, prie kelio , 8 km į vakarus nuo Simno. Seniūnijos centras. Stovi Krosnos šv. apaštalo evangelisto Mato bažnyčia (pastatyta 1842 m.), veikia vaikų darželis „Eglutė“, paštas (LT-67071), medicinos punktas, žirgynas, kuriame veisiami Trakėnų veislės žirgai, nuo 1997 m. rengiamos kasmetinės konkūrų varžybos. Rugsėjo 21 d. parapija švenčia savo globėjo šv. Mato atlaidus.

## Etimologija

Kaimo pavadinimas – vandenvardinis vietovardis, kildinamas iš upėvardžio *[[Krosna (upė)|Krosnà]]*.

## Geografija

Netoliese yra Žuvinto draustinis, 4 km į šiaurę nuo Krosnos yra Žuvinto biosferos rezervatas. Į pietryčius nuo Krosnos yra Kalniškės miškas, jame nuo 1974 m. aptvertoje teritorijoje apgyvendinti muflonai. Per miestelį teka Sūrava, įteka į Buktos pelkę. Per Krosną eina Užnemunės geležinkelis, plentai į Alytų, Marijampolę, Kalvariją, kaimo vakaruose buvo Krosnos II geležinkelio stotelė, rytuose – Krosnos geležinkelio stotelė.

## Istorija

Krosna pradėjo kurtis XVI a. (minima kaip *Krasnica*), per Valakų reformą paskirtas sklypas, vad. Krosnos atmata, 1595 m. leista kurti gyvenvietę. 1602 m. minima Krosna, 1688 m. – Krosnos dvaras ir kaimelis. 1650–1655 m. pastatyta pirmoji bažnyčia. 1760 m. įsteigta parapija. Miestelis ėmė augti XIX a., ypač nuo 8-ojo dešimtmečio, kai pro jį 1870 m. buvo nutiestas plentas Marijampolė–Alytus, 1897–1900 m. plentas į Kalvariją, 1897–1901 m. ir geležinkelio linija Alytus–Suvalkai. XIX a. pabaigoje Krosna – kaimas ir palivarkas, Kalvarijos apskrities Krosnos valsčiaus centras.

XX a. pradžioje daug vietos gyventojų dalyvavo nepriklausomybės kovose. Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Tauro apygardos Vytauto rinktinės Lietuvos partizanai. 1945 m. gegužės 16 d. prie Krosnos įvyko mūšis, kuriame dalyvavo 80 Lietuvos laisvės gynėjų ir virš 400 enkavedistų. Nemažai partizanų (tarp jų ir moterų) žuvo, kitiems pavyko prasiveržti iš apsupties ir pasitraukti į miškus.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1947 m. įkurta biblioteka. 1950 m. įsteigta septynmetė mokykla, vėliau aštuonmetė, 1969–1996 m. vidurinė, 1996–2001 m. progimnazija, nuo 2001 m. Krosnos pagrindinė mokykla.

2002 m. patvirtintas Krosnos herbas.

|}

## Architektūra
* Klasicistinėje Šv. apaštalo ir evangelisto Mato bažnyčioje, pastatytoje 1842 m., 1913 m. pristatyti bokštai, yra paveikslas „Švč. Mergelė Marija Škaplierinė“, medinė skulptūra „Mykolas Arkangelas“ (XIX a.).
* Medinis kryžius su koplytėle, 1928 m.
* Miestelio centre yra paminklas „Žuvusiems už Lietuvos laisvę“, 1999 m.

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Kaime gimė:
* Mikas Bagdonas (1894–1937), diplomatas, politinis veikėjas, JAV lietuvių visuomenės veikėjas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Ministras pirmininkas

**Ministras pirmininkas** – ministrų kabineto vadovas, kai ministrų kabinetui nevadovauja valstybės vadovas. Pavyzdžiui, taip būna parlamentinio valdymo bei pusiau prezidentinio valdymo sistemose. Įvairiose valstybėse Ministro Pirmininko pareigos gali būti vadinamos įvairiai, pvz., Premjeras, Kancleris arba Valstybės Ministras.

Ministras pirmininkas nustato vyriausybės vykdomos politikos pagrindines kryptis, koordinuoja ministrų veiklą, tvirtina posėdžių darbotvarkę, sprendžia svarbiausius valstybės vidaus ir užsienio politikos klausimus ir kita. Daugiausiai įgaliojimų ministras pirmininkas turi parlamentinės valdymo formos šalyse, kuriose jis kartu yra ir vykdomosios valdžios vadovas. Mišriose (pusiau prezidentinėse) respublikose ministrui pirmininkui suteikiami nedideli įgaliojimai, nes vyriausybės vadovo funkcijas atlieka prezidentas (pvz., Prancūzijoje). Absoliutinėse, dualistinėse monarchijose, prezidentinėse respublikose faktinis vyriausybės vadovas yra pats valstybės vadovas.

## Taip pat skaitykite
* Vyriausybės kanceliarija
* Sąrašas:Lietuvos ministrai pirmininkai

## Išnašos

## Nuorodos
Akademija (Kėdainiai)

**Akademija** – miestelis Kėdainių rajono savivaldybėje, Dotnuvėlės kairiajame krante, prie plento . Akademijos seniūnaitija. Yra Lietuvos žemdirbystės institutas, žemės ūkio konsultavimo tarnyba, Akademijos gimnazija, biblioteka, paštas (LT-58053), mokykla-darželis „Kaštonas“, koplyčia (priklauso Dotnuvos parapijai).

Akademijoje yra profesoriaus D. Rudzinsko ir Lietuvos žemdirbystės istorijos muziejai. Stovi paminklai D. Rudzinskui, tremtiniams agronomams, dekoratyvinis „Žiedas“ (skulptorius Robertas Antinis jaunesnysis), pažymėti nugriautos Akademijos šv. Povilo bažnyčios pamatai. Vietos kultūros centre gyvuoja liaudiška kapela, folkloro ansamblis „Seklyčia“, tautinių ir šiuolaikinių šokių kolektyvai.

XIX a. įkurtas 14 ha parkas, saugomas valstybės. Dvaro parke yra grafo H. Kreico kapas ir paminklas. 1968 m. užtvenkus upės vagą susidarė Akademijos tvenkinys.

### Etimologija

1924–1945 m. Dotnuvos dvare veikė Žemės ūkio akademija, todėl prie jos išaugusią gyvenvietę imta vadinti ***Akademija***. Gyvenvietė taip vadinama iki šiol, nors 1945 m. žemės ūkio akademija buvo perkelta prie Kauno, kur vėliau įkurtas dar vienas Akademijos miestelis.

## Istorija

Nuo XVI a. žinomas Dotnuvos dvaras, priklausęs Izakovskiams. 1911 m. P. Stolypino dvare įsteigta vidurinė žemės ūkio mokykla, 1911–1914 m. pastatyti centriniai mokyklos rūmai, mokytojų ir studentų gyvenamieji namai. 1919 m. dvare atidaryta žemės ūkio ir miškų mokykla, 1922–1927 m. žemės ūkio technikumas. 1922 m. čia įkurta pirmoji Lietuvoje augalų selekcijos stotis (įkūrėjas Dionizas Rudzinskas). 1924–1945 m. veikė Žemės ūkio akademija, prie jos išaugusią gyvenvietę imta vadinti Akademija. 1923 m. greta selekcijos stoties įkurta lauko bandymų, 1927–1939 m. augalų apsaugos stotis. 1938–1940 m. veikė sodininkystės ir daržininkystės stotis. 1944 m. vokiečiai susprogdino akademijos rūmus. 1946 m. akademija perkelta į Kauną, bet miestelio vardas išliko.

1925 m. tarp Akademijos ir dvaro rūmų per tvenkinio protaką nutiestas Dotnuvos dvaro tiltas (inžinerinio paveldo paminklas).

1923 m. 49 technikumo šaulių būrio nariai dalyvavo išvaduojant Klaipėdą. Šiam žygiui atminti 1928 m. parke pastatytas paminklas, išlikęs iki šiol. 1925 m. katalikams atiduota stačiatikių cerkvė, statyta Rusijos imperijos laikais. Sovietinės okupacijos metais (1963) Akademijos šv. Povilo bažnyčia nugriauta.

2020 m. prijungta Dotnuvos GS gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Dotnuvoje 1922–1935 m. gyveno agronomas Dionizas Rudzinskas (1866–1954). Čia įkūrė selekcijos stotį ir išvedė žieminių rugių, avižų, linų veislių, dėstė genetiką ir selekciją. 1959 m. Akademijoje jam pastatytas paminklas (skulptorius Antanas Milkintas, architektai Algimantas Nasvytis ir Vytautas Nasvytis).
* Stasys Nacevičius, profesorius, daržininkystės ir fenologijos mokslų pradininkas Lietuvoje. Pastatytas paminklas.
* Juozas Tonkūnas, profesorius, valstybės ir mokslo veikėjas. Akademijoje jam pastatytas paminklas.
* Genrikas Kreicas (1817–1891), vienas paskutinių Akademijos dvaro savininkų, jam pastatytas paminklas.

## Šaltiniai
Gudžiūnai

**Gudžiūnai** – miestelis Kėdainių rajono savivaldybės šiaurės vakaruose, prie kelio  ir geležinkelio Vilnius–Klaipėda, 18 km į šiaurės vakarus nuo Dotnuvos, Dotnuvėlės dešiniajame krante. Seniūnijos centras, Gudžiūnų seniūnaitija. Veikia paštas (LT-58038), girininkija (priklauso Radviliškio miškų urėdijai). Gudžiūnų kapinėse yra Lietuvos savanorių ir partizanų kapai. Į šiaurės rytus nuo miestelio yra Gudžiūnų geležinkelio stotis.

## Etimologija

Miestelio pavadinimas kildinamas iš asmenvardžio *Gudžiū́nas*.

## Istorija

Gudžiūnuose rastas akmeninis kirvis siaurėjančia pentimi. Kaimas minimas nuo 1653 m. Upytės pavieto Valmoniškių dvaro inventoriuje. 1812 m. pastatyta medinė Šv. Juozapo koplyčia. XIX a. kaimas priklausė Šiaulių apskrities Baisogalos valsčiui, Grinkiškio parapijai, vėliau – Skėmių valsčiui. 1911 m. pastatyta dabartinė Gudžiūnų bažnyčia, kurią fundavo grafas Chrapovickis. Miestelis išaugo XIX a. pabaigoje iš gatvinio kaimo.

Per 1863 m. sukilimą Gudžiūnų apylinkėse veikė T. Kušleikos sukilėlių būrys. 1867 m. įsteigta valdinė pradžios mokykla, 1946–1948 m. progimnazija, 1948–2001 m. vidurinė, nuo 2001 m. Gudžiūnų Pauliaus Rabikausko pagrindinė mokykla.

1911 m. pastatytas gotikinio stiliaus medinė Gudžiūnų Švč. Jėzaus Širdies bažnyčia.

II pasaulinio karo metais Gudžiūnų apylinkėse veikė tarybinių partizanų „Gražinos“ junginio būrys, po karo – Lietuvos partizanai, jau 1944 m. pabaigoje įkurta LLA kuopa, vadas K. Bandžius.

1919–1950 m. valsčiaus, 1950–1995 m. apylinkės centras, 1950–1992 m. kolūkio centrinė gyvenvietė. 1940 m. įkurta biblioteka, 1946–1991 m. veikė kultūros namai. Gudžiūnų pieninėje buvo gaminami „Nemuno“ ir „Rusiškas“ sūriai.

2014 m. balandžio 29 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-1793 patvirtino Gudžiūnų herbą.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Gudžiūnuose gimė:
* Tamara Arnastauskienė, veterinarijos gydytoja, biomedicinos mokslų daktarė.
* Algirdas Grigas, agronomas, botanikas.
* Juozas Kaškelis, ekonomistas.
* Paulius Rabikauskas (1920–1998) vienas žymiausių pasaulyje lotyniškosios paleografijos specialistas, kunigas, profesorius.
* Steponas Žiupsnys, knygnešys, visuomenės veikėjas, revoliucinio judėjimo dalyvis.

## Galerija

Gudžiūnai002.JPG|Tujų gatvė
Gudžiūnai AG1.jpg|Vaizdas iš viršaus
Gudžiūnai AG3.jpg
Gudžiūnai AG4.jpg
Gudžiūnai, pastatas.JPG|Senas pastatas


## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Informacija apie Gudžiūnus
Pakuonis

**Pakuonis** – miestelis Prienų rajono savivaldybės šiaurinėje dalyje, netoli Nemuno. Seniūnijos centras, 2 seniūnaitijos. Yra Pakuonio Švč. Mergelės Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia (pastatyta 1883 m.), kraštotyros muziejus, Pakuonio pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-59040).

Pro miestelį teka Kuonės upė. Prie miestelio yra Pakuonio kaimas.

## Etimologija

Miestelis yra vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo čia pratekančio Kuonės upelio.

## Istorija

Kaimas minimas 1744 m., pirmoji Pakuonio bažnyčia pastatyta 1792 ar 1794 m. Aplink ją ėmė augti miestelis.

Spaudos draudimo metais vietos gyventojai aktyviai gabendavo Lietuvon lietuviškas knygas, tarp kurių pasitaikydavo ir antirusiškų proklamacijų, skatinusių Pakuonio gyventojų pasipriešinimą priespaudai. XIX a. Pakuonis – kaimas ir du palivarkai Marijampolės apskrities Pagirmuonio valsčiuje.

Sovietmečiu buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1974 m. prie miestelio esančioje Daukšiagirėje užveisti didžiuliai sodai, pastatyta vaisių saugykla.

2004 m. patvirtintas Pakuonio herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Jokūbas Kazlauskas (1904–1993), dailininkas

## Galerija

Pakuonis. Įvažiavimas nuo Margininkių ir Dvylikių.JPG|Įvažiavimas nuo Margininkų
Pakuonis. Sodų g.JPG|Sodų gatvė
Pakuonis. Tylos g.JPG|Tylos gatvė
Kuonės upė Pakuonyje, Aušros g.JPG|Kuonė Aušros gatvėje 
Pakuonis. Medinis paminklas.JPG|Medinis paminklas
Pakuonis. Autoservisas.JPG|Autoservisas 


## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Butkiškė

**Butkiškė** – kaimas Raseinių rajono savivaldybėje, 4 km į pietus nuo Ariogalos, į pietus nuo kelio magistralės , prie Dubysos. Seniūnaitijos ir parapijos centras. Stovi Butkiškės Šv. Jono Krikštytojo bažnyčia (pastatyta XVIII–XIX a.), yra biblioteka.

## Istorija

Nedidelis Butkiškės dvaras minimas 1593 m. 1950–1992 m. buvo kolūkio centrinė gyvenvietė. 1979 m. prie gyvenvietės prijungti Kunigiškiai II.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės

Kaime gimė:
* Lionė Pikelienė, ekonomistė, Kauno rajono politinė veikėja.

Kaime gyveno:
* Linas Bielskis, politikas, Raseinių rajono visuomenės veikėjas, gyvena Butkiškėje.
* Zenė Sadauskaitė, poetė.
* Juozas Mickevičius, chirurgas, buvęs Santariškių onkologinio chirurginio skyriaus vadovas.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* 
* Kaimo bendruomenės svetainė
Judrėnai

:: *Apie kaimą Telšių rajone žr. [[Judrėnai (Telšiai)]]*.

**Judrėnai** – miestelis Klaipėdos rajono savivaldybėje, prie rajoninio kelio , 8 km į pietvakarius nuo magistralės , 14 km į šiaurės rytus nuo Švėkšnos. Seniūnijos, parapijos ir seniūnaitijos centras. Stovi medinė Judrėnų šv. Antano Paduviečio bažnyčia (pastatyta 1780 m.), veikia Judrėnų Stepono Dariaus pagrindinė mokykla, paštas (LT-96032), biblioteka, girininkija. Stūkso miestelio 450 metų jubiliejaus akmuo, pastatytas 2011 m., stovi kryžius nukankintiems Lietuvos partizanams ir kaliniams atminti, pastatytas 2001 m.

## Etimologija

Judrėnai – vandenvardinis vietovardis, kilęs nuo Graumenos intako Judrės vardo.

## Geografija

Iš miestelio eina keliai į Rietavą, Pajūralį, Švėkšną, Veiviržėnus, Endriejavą. Pro kaimą teka Graumenos intakas Judrė, pagal kurį pavadintas miestelis. Miestelį supa Judrėnų–Lėgų miškai. Yra akmuo su dubeniu – archeologijos paminklas. Miestelio planas radialinis, yra 12 gatvių.

## Istorija

Judrėnų dvaras minimas 1561 m., miestelis – XVI a. pabaigoje. 1732 m. Judrėnų koplyčiai paskelbti Šv. Antano Paduviečio atlaidai. 1752 m. koplyčiai dovanotas valakas žemės, paskirtas kunigas, ji tapo filija. 1780 m. pastatyta dabartinė medinė Judrėnų šv. Antano Paduviečio bažnyčia, joje 10 dailės paminklų.

XVIII a. pabaigoje minima seniūnija. XIX a. Judrėnai – kaimas ir dvaras Raseinių apskrityje.

1906 m. įkurta parapija. Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Kęstučio apygardos Lydžio, Aukuro, Butageidžio rinktinių partizanai.

1950–1992 m. buvo tarybinio ūkio centrinė gyvenvietė, 1958 m. pastatyti kultūros namai, 1957 m. biblioteka.

2011 m. birželio 9 d. Lietuvos Respublikos Prezidentė dekretu Nr. 1K-722 patvirtintas Judrėnų herbas.

|}

## Gyventojai

1738 m. buvo 15, 1775 m. – 7 kiemai.

### Žymūs žmonės

Judrėnuose gimė:
* Vladas Daukša (1882–1975), vargonininkas, chorvedys, dainininkas
* Jonas Bucevičius (1883–1967), advokatas, politikas
* Napoleonas Bernotas (1914–1959), aktorius, režisierius
* Česlovas Mikutis (g. 1942), choro dirigentas, pedagogas

Judrėnuose gyveno:
* Irena Viliūtė (1944–2020), tautodailininkė

Judrėnų kapinėse palaidoti lakūno S. Dariaus tėvai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Kleopatra (reikšmės)

**Kleopatra** (gr. Κλεοπᾰ́τρᾱ) – Egipto karalienių ir regenčių iš Ptolemėjų dinastijos vardas bei dažnas vardas graikų mitologijoje.

## Istorinės asmenybės
* Kleopatra I (215 m. pr. m. e. – 176 m. pr. m. e.) buvo Ptolemėjaus V žmona;
* Kleopatra II (185 m. pr. m. e. – 116 m. pr. m. e.) buvo savo brolių Ptolemėjaus VI ir Ptolemėjaus VIII žmona;
* Kleopatra Tėja (164 m. pr. m. e. – 121 m. pr. m. e.) buvo Sirijos karaliaus Aleksandro I Balo, Demetrijaus II ir Antiocho VII žmona;
* Kleopatra III (g. 101 m. pr. m. e.) buvo Ptolemėjaus VIII žmona;
* Kleopatra IV (m. 112 m. pr. m. e.) buvo savo brolio Ptolemėjaus IX žmona;
* Kleopatra V Selenė (m. 69 m. pr. m. e.) buvo Ptolemėjaus IX ir Ptolemėjaus X žmona;
* Kleopatra VI buvo Ptolemėjaus XII žmona;
* Kleopatra VII, Didžioji (69 m. pr. m. e. – 30 m. pr. m. e.) buvo Ptolemėjaus XIV žmona ir taip pat Gajaus Julijaus Cezario mylimoji, žymiausioji iš visų Kleopatrų;
* Kleopatra Selenė (40 m. pr. m. e. – 6 m. e. m.) buvo Kleopatros VII ir Marko Antonijaus duktė.

## Graikų mitologija
* Troso (Trojo) ir Kalirhojės (Skamandero duktė) duktė;
* Ido ir Marpesos duktė, Meleagro žmona. Altajos prakeiktas Meleagras atsisakė ginti Kalidoną nuo kuretų. Tačiau Kleopatra įklabėjo sūnų dalyvauti mūšyje, kur jis žuvo. Jam mirus iš širdgėlos pasikorė kartu su Altaja;
* Borėjo ir Oreitijos duktė, Finėjo žmona;
* Viena iš dviejų tarnaičių, kurias pasiuntė Lokridės žmonės į Atėnos šventyklą Trojoje, kad panaikintų marą. Kita tarnaitė buvo Periboja;
* Viena iš Danaidžių, Agenoro žmona;
* Kita danaidė. Polikso motina, Hermo žmona.
Augalinė ląstelė

**Augalinė ląstelė** – eukariotinių organizmų ląstelė, būdinga augalams.

## Tik augalinės ląstelės požymiai
* Chloroplastai
* Ląstelės sienelė (celiuliozė)
* Plastidės
* Viena didelė centrinė vakuolė
* Centriolės nėra
* Krakmolas yra atsarginis angliavandenis
* Citokinezės metu susidaro fragmoplastas
* Gretimos ląstelės gali būti sujungtos plazmodezmomis

## Bendri ląstelės požymiai
* Aktino filamentai
* Branduolėlis
* Branduolys
* Citoplazma
* Endoplazminis tinklas
* Goldžio kompleksas
* Lizosomos
* Mikrokūneliai
* Mitochondrijos
* Membrana
* Ribosomos
* Centriosomos
* Peroksisomos
Gyvūninė ląstelė

**Gyvūninė ląstelė** – eukariotinių organizmų ląstelė, būdinga gyvūnams. 

Gyvūninės ląstelės turi plazminę membraną, branduolį ir organeles (tai būdinga ir kitų eukariotinių organizmų ląstelėms). Gyvūninė ląstelė neturi ląstelės sienelės, kuri būdinga augalų ir grybų ląstelėms. Teigiama, kad, vykstant evoliucijai, ląstelės sienelės neteko vienaląsčiai organizmai, iš kurių kilo *Animalia* karalystė. Dėl to, kad nėra ląstelės sienelės, galėjo išsivystyti įvairesni ląstelių tipai (pvz., nervų, raumenų ląstelės), taip pat įvairesni audiniai bei organai; organizmai įgijo galimybę judėti. Didžiuma gyvūninių ląstelių yra diploidinės.

## Tik gyvūninės ląstelės požymiai
* Centriolės yra
* Poliribosomos
* Pūslelės
* Vietoj centrinės vakuolės yra pulsuojančios, virškinamosios vakuolės
* Plastidžių nėra
* Ląstelės sienelės nėra
* Glikogenas yra atsarginis angliavandenis
* Citokinezės metu ląstelę persmaugia aktino žiedas.

## Bendri ląstelės požymiai
* Aktino filamentai
* Branduolėlis
* Branduolys
* Citozolis
* Endoplazminis tinklas (lygusis ir šiurkštusis)
* Goldžio kompleksas
* Lizosomos
* Mikrokūneliai
* Mitochondrijos
* Plazminė membrana
* Ribosomos
* Centriolės

## Išnašos
Eukariotai

**Eukariotinė ląstelė** ( – tikras, *karyon* – branduolys) – tai ląstelės, turinčios tikrą branduolį, kurį nuo citoplazmos atskiria membrana. 

Citoplazmoje išsidėsčiusios įvairios organelės, kurias galima pamatyti tik pro optinį mikroskopą, o kai kurias tik pro elektroninį. Ląstelės organelės nuo citoplazmos gali būti atskirtos:
* viena membrana – endoplazminis tinklas, Goldžio kompleksas, lizosomos 

* dviem membranomis – mitochondrijos, plastidės, ląstelės branduolys 

Kai kurios eukariotinės ląstelės turi išaugas, tokias kaip žiuželiai ar blakstienėlės, kurios padeda judėti bei prilipti prie paviršių.

Yra trys pagrindinės eukariotinių ląstelių formos:
* Augalinė ląstelė (turinti ląstelės sienelę, chloroplastus fotosintezei);
* Grybinė ląstelė (ląstelės sienelė iš chitino, neturi chloroplastų);
* Gyvūninė ląstelė (neturi ląstelės sienelės, su centriolėmis);
* Protistų ląstelė (įvairios formos, tokios kaip amebos).

## Išnašos
Katodinių spindulių vamzdis

**Katodinių spindulių vamzdis** (, **CRT**) – elektroninė lempa, elektrovakuuminis prietaisas, kuriame fosforescuojančiame ekrane vaizdą kuria elektronų pluoštelis (elektronai anksčiau buvo vadinami katodiniais spinduliais, ).

Tokį vamzdį sudaro didelė vakuuminė kolba, kurios gale yra elektronų šaltinis (srovės kaitinamas siūlas). Kolboje sukuriami elektriniai ir magnetiniai laukai elektronus įgreitina ir sufokusuoja į pluoštelį, kuris greitai „bėga“ kitoje kolbos pusėje esančiu ekrano paviršiumi. Ekrano paviršius iš vidaus padengtas medžiaga, kuri švyti į ją atsitrenkiant pagreitintiems elektronams.

## Privalumai
* Tokį prietaisą palyginti nesunku pagaminti – jie buvo plačiai naudojami dar prieš pasirodant plokštiesiems LCD vaizduokliams
* Gerai atkuria spalvas ir atspalvius
* Šviečia gana ryškiai (LCD vaizduokliai paprastai šviečia silpniau)
* Turi platų apžvalgos kampą.

LCD vaizduokliai, neturintys pagrindinių CRT trūkumų, palaipsniui išstumia CRT iš rinkos.

## Trūkumai

Kadangi vaizdą formuoja bėgantis taškas, vaizdas monitoriuje šiek tiek mirga, vargindamas akis. Šis mirgėjimo efektas mažesnis esant didesniam vaizdo atnaujinimo dažniui. Pardavėjai teigia, esą 100 Hz (kadrų per sekundę) mirgėjimo akis jau nepastebi. Tačiau tuomet elektronų pluoštelis turi judėti labai greitai, todėl tokie monitoriai darosi sudėtingi ir brangūs. Kita išeitis – panaudoti liuminoforą, kuris švytėtų ilgiau, negu yra veikiamas elektronų pluošto. Tačiau tokiu atveju ekrane lieka judančio vaizdu šešėliai ir jis daugeliui vartotojų nepatogus.

Į stiklą atsitrenkiantys įsibėgėję elektronai, prarasdami energiją, spinduliuoja kenksmingus rentgeno spindulius. Tobulinant CRT konstrukciją, stengiamasi spinduliavimą sumažinti, bet visgi jis nėra lygus nuliui. Daugiau spinduliuoja dideli, spalvotą vaizdą rodantys CRT, nes juose elektronus tenka labiau įgreitinti.

Elektronų nukreipimui ir įgreitinimui naudojami galingi elektromagnetiniai laukai, kurie irgi kenkia sveikatai. Kuo didesnis ekranas, tuo šie laukai stipresni.

CRT naudoja daug elektros energijos.

CRT darbui reikalinga aukšta elektrinė įtampa, kuri, pažeidus monitoriaus korpusą, yra pavojinga gyvybei.

CRT yra didelis ir gana pavojingas (jei dūžta vakuuminė kolba) prietaisas.

## Parametrai
Pagrindinis parametras – vaizdo atkūrimo dažnis (). Jis turėtų būti ne mažesnis nei 75 Hz (rekomenduojama 85). Aukštesnio dažnio monitoriai vaizdą atkuria tiksliau.

Parametras priklauso nuo to, kokia naudojama skiriamoji geba. Monitorius, gebantis palaikyti 100 Hz esant 800×600 raiškai, gali nesugebėti to padaryti esant 1024x768 raiškai.
Danajė

Graikų mitologijoje **Danajė** (gr. Δανάη, „apdengta“) – Argo karaliaus Akrisijo ir Euridikės (arba Aganipės) dukra. Ji su Dzeusu susilaukė Persėjo. Kartais minima kaip Ardėjos miesto Latiume įkūrėja.

Akrisijas iš orakulo sužinojo, kad jam lemta žūti nuo anūko rankos, todėl jis uždarė dukrą į požemį ir akylai saugojo. Bet Dzeusas pasivertė aukso lietumi ir ją apvaisino. Kai gimė Dzeuso ir Danajės sūnus Persėjas, Akrisijas uždarė dukterį į skrynią ir įmetė į jūrą. Skrynia pasiekė krantą, bangos ją atplukdė į Serifo salą. Ten skrynią pagavo Diktis, jis paėmė ir augino Persėją.

Vėliau Persėjas užmušė Medūzą.

Akrisijas atsiminė pranašystę ir palikęs Argą, išvyko į pelasgų žemę. Larisos karalius Teutamidas kaip tik rengė gimnastikos žaidynes savo mirusiam tėvui paminėti. Persėjas atvyko čia, norėdamas dalyvauti rungtynėse. Kai jis penkiakovės metu metė diską, netikėtai pataikė Akristijui į koją ir taip smarkiai, kad tas čia pat krito negyvas. Persėjas suprato, kad pranašystė išsipildė ir palaidojo Akrisiją už miesto.
Apolodoras

**Apolodoras** (*Apollodõros*; kartais vadinamas **Apolodoru iš [[Atėnai|Atėnų]]**; g. apie 180 m. pr. m. e. – m. po 120 m. pr. m. e.) – II a. pr. m. e. graikų rašytojas ir filologas. Daugiausia žinomas dėl savo poezijos, kuri chronologiškai atpasakoja Graikijos istoriją nuo Trojos žlugimo XII a. pr. m. e. iki 144 m. pr. m. e. Jis buvo mokslininko Aristarcho mokinys. Palikęs Aleksandriją apie 146 m. pr. m. e. nuvyko į Pergamą, galiausiai įsikūrė Atėnuose.

Apolodoro kronikoje datos nurodomos pagal tuo metu valdžiusius archontus. Kadangi archontai dažnai valdydavo tik po vienerius metus, tai leidžia gana tiksliai atsekti Apolodoro pasakojimo datas. Apolodoro darbai: „Apie dievus“ (detali graikų religijos istorija) ir Homero „Laivų katalogo“ komentaras (dvylikos knygų apimties), kurio šaltinis buvo Strabono „Geografija“. Apie kai kuriuos tekstus spėjama, kad autorius galėjęs būti Apolodoras. Tuo tarpu gausybė kritinių ir gramatinių raštų, kuriuos jis taip pat parašė, mūsų laikų nepasiekė. Graikų mitologijos enciklopedija „Biblioteka“ priskiriama Apolodorui, nors greičiausiai čia yra tas atvejis, kai vėlesnis autorius iš didelės pagarbos priskiria raštus savo pirmtakui.
Arkadija

: *Šis straipsnis – apie istorinį Graikijos regioną. Apie dabartinį administracinį vienetą žiūrėkite [[Arkadijos nomas]]*

**Arkadija** (gr. Αρκαδία) – istorinė Graikijos sritis Peloponeso pusiasalio vidurinėje dalyje. Dabar egzistuoja to paties pavadinimo Arkadijos nomas, kurio teritorija iš dalies atitinka senąją Arkadiją.

Pavadinimas siejamas su achajų gentimi arkadais ar mitologiniu personažu Arku.

## Geografija
Arkadija yra kalnuota sritis Peloponeso centre. Dėl savo reljefo ir karštų vasarų senovėje ji buvo vienas sunkiausiai pasiekiamų Graikijos regionų, neretai pabėgėlių prieglobstis.

Arkadijos rytuose buvo Argolidė ir Korintija, pietuose – Lakonika ir Mesenija, vakaruose – Elidė, o šiaurėje – Achaja.
 
## Istorija

XII–XI a. pr. m. e. sritis nebuvo užimta dorėnų, todėl išlaikė etninį tęstinumą ir senąją Arkadijos-Kipro tarmę. Arkadija dėl savo kalnuotumo niekuomet nesusivienijo į vieną valstybę, kaip tai padarė Atika ar Lakonija, bet visą laiką buvo susiskaldžiusi į daugybę smulkių polių, kariaujančių tarpusavyje. Svarbiausi jų buvo Tegėja, Telpusa, Mantinėja, Fenėjas ir daugybė kitų.

VIII a. pr. m. e. Arkadija patyrė kaimyninės Spartos agresiją, neteko kai kurių pietinių sričių. Ilgainiui Spartos grėsmė skatino miestus vienytis, vadovaujant Tegėjos poliui, tačiau vienybė niekuomet nepasiekta. VI a. pr. m. e. Tegėja sustabdė Spartos ekspansiją, bet jau 560 m. pr. m. e. Arkadijos poliai buvo priversti sudaryti karinės pagalbos sutartį su Sparta. Graikų-persų karuose Arkadija dalyvavo antipersiškoje koalicijoje.

Vėlesniais laikais (Peloponeso kare) Arkadijos poliai palaikė Spartą (t. y. priklausė Peloponeso lygai), tačiau vienybės tarp polių šiuo klausimu nebuvo. Vienas iš anti-spartiškos koalicijos miestų buvo Mantinėja. Šiai pralaimėjus mūšį 418 m. pr. m. e., ji buvo išskaidyta Spartos.

Tėbų hegemonijos laikais generolas Epaminondas 371 m. pr. m. e. nugalėjo Spartą ir užėmė Arkadiją. Tada miestai, vadovaujant Mantinėjai, įkūrė konfederaciją – **Arkadijos lygą** ir pastatė naują sostinę – Megalopolį. Tokiu būdu Arkadija pirmą kartą Graikijos istorijoje tapo svarbia jėga, pajėgusia kovoti su kaimyne Sparta, o vėliau atsigręžti ir prieš buvusią sąjungininkę Bojotijos lygą (Tėbus).

362 m. pr. m. e. polių vidiniai konfliktai galiausiai lėmė lygos subyrėjimą: Mantinėjos mūšyje Mantinėja sudarė sąjungą su Sparta ir Atėnais, o Tegėja ir Megalopolis išliko ištikimi Tėbams.

Netrukus regioną užėmė Makedonijos karalystė, kuri įjungė jį į Korinto lygą, o III a. pabaigoje Arkadijos poliai prisijungė prie Achajos lygos. 146 m. pr. m. e. Arkadija atiteko Romos imperijai.
Prokariotinė ląstelė

**Prokariotinė ląstelė** (**prokariotų ląstelė**) – (graik. *pro* – prieš, *karyon* – branduolys) – tai ląstelės, neturinčios tikro branduolio, kurio vietoje yra nukleoidas. Nukleoidas neturi apvalkalėlio ir sudarytas iš vienos DNR molekulės. Ląstelių dydis apie 5 mikrometrai. Manoma, kad Žemėje viso yra apie 5 × 1030 prokariotinių ląstelių.

Prokariotinės nuo eukariotinių ląstelių skiriasi tuo, kad prokariotinės neturi branduolio, taip pat jos beveik neturi organelių. Prokariotai skirstomi į 2 domenus: archėjas (*Archaea*), bakterijas (*Eubacteria*).

Prokariotinėse ląstelėse, kuriose vyksta fotosintezė (pvz., melsvabakterės, žaliųjų ir purpurinių bakterijos), yra įvairios struktūros didelių membranos įlinkių – mezosomų.

Kai kurias prokariotines ląsteles dengia kapsulė, sudaryta iš polisacharidų ir polipeptidų gleivių, kuriose daug vandens. Kapsulė tarnauja apsaugai ir kolonijų sudarymui. Visos bakterijos turi elastingą sienelę, sudarytą iš angliavandenio peptidoglikano mureino. Sienelė saugo nuo mechaninių pažeidimų. Po sienele yra plazminė membrana, sudaryta iš dviejų lipidų sluoksnių. Sluoksniuose yra integruoti baltymai. Ji veikia, kaip pusiau pralaidi plėvelė, reguliuoja jonų ir molekulių patekimą ir pašalinimą iš ląstelės. Plazminė membrana vietomis įlinksta į ląstelės vidų ir sudaro mezosomą. Ji svarbi ląstelės dalijimuisi ir ląstelės kvėpavimui. Kai kuriose bakterijose iš plazminės membranos įlinkių susiformuoja fotosintetinančios ir chemosintetinančios membranos. Tačiau jau XX a. 8 dešimtmetyje įrodyta, kad mezosomos susidarė dėl elektroninėje mikroskopijoje naudotų fiksavimo technikų ir gyvose ląstelėse neegzistuoja, joms priskirtas funkcijas atlieka erdvė tarp ląstelės plazminės membranos ir sienelės.

Kai kurios prokariotinės ląstelės turi išaugas – žiuželius, judėjimo skystyje organeles. Be žiuželių būna fimbrijos (blakstienėlės) – trumpos ataugos, padedančios prilipti prie ląstelių ar kitų daiktų.

Ta vieta, kur yra žiedinė DNR, vadinama nukleoidu. Plazmidės yra mažos DNR, kurios sugeba savarankiškai funkcionuoti. Taip pat yra ribosomų, kurios dalyvauja baltymų sintezėje.

## Skirstymas
Pagal formą prokariotinės ląstelės skirstomos į 4 rūšis:
* Kokus (rutulio formos)
* Bacilas
* Spirochetas
* Vibrionus

## Aplinka
Prokariotai paplitę beveik visur Žemėje, kur yra skysto vandens. Kai kurie jų gali išgyventi itin atšiauriomis sąlygomis, pavyzdžiui, gyventi didžiuliame karštyje () ar druskingoje aplinkoje (). Tokie organizmai vadinami ekstremofilais. Daugelis archėjų yra planktonas vandenyne. Simbiotiniai prokariotai gyvena kitų organizmų viduje, įskaitant žmogaus.

## Nuorodos
John Davis

: *Šis straispnis apie jūrininką. Apie filmų prodiuserį žiūrėkite – [[Džonas Deivisas (prodiuseris)]].
*'Džonas Deivisas*' (*John Davis* ; apie [[1550]]–[[1605]] m. [[gruodžio 29]] d.) – anglų jūrininkas, keliautojas. Atrado [[Falklando salos|Falklando salas]] (1592), ieškojo šiaurės vakarų kelio iš [[Atlanto vandenynas|Atlanto]] į [[Ramusis vandenynas|Ramųjį vandenyną]], tyrė [[Šiaurės Amerika|Šiaurės Amerikos]] pakrantę, [[Grenlandija|Grenlandijos]] vakarinius krantus, [[Labradoro pusiasalis|Labradoro pusiasalio]] rytinius krantus, išleido kelionių aprašymą *The World's Hydrographical Description 1595''.

## Biografija
Dž. Deivis gimė apie 1550 metus Sandridge, Anglijos Devono grafystėje. Nuo vaikystės tapo jūrininku, plaukiojo su Adrianu Gilbertu. 1583 metų sausį suplanavo šiaurės vakarų kelio paieškas ir savo idėją pateikė F. Velsingemui bei Džonui Di. 1585–1587 metais atliko tris šiaurės kelio ieškančias keliones. Atrado sąsiaurį tarp Baffino Žemės ir Grenlandijos, Cumberlando įlanką. Sąsiauris vėliau pavadintas jo vardu.

Žuvo 1605 metais netoli Singapūro, prie Bintano salos, per susirėmimą su malajiečių piratais.

## Šaltiniai
Antilochas

Graikų mitologijoje **Antilochas** – Nestoro ir Euridikės sūnus. Būdamas vienas iš Helenės jaunikių, kartu su tėvu dalyvavo Trojos kare. Jis garsėjo savo grožiu, bėgimu ir važnyčiotojo įgūdžiais. Kare Antilochas vadovavo pilijanams. Antilochas gelbėjo tėvą, užpultą Memnono, ir pats didvyriškai žuvo. Supykęs Achilas stojo į kovą ir nukovė Memnoną.

Kare užmušė Ablerą, Atimniją, Falką, Tooną. Patroklo garbei šermenų žaidynėse užėmė antrą važnyčiojimo ir trečią vietą bėgimo varžybose.
Euridikė

Graikų mitologijoje **Euridikės** vardu buvo 8 personažai.
# Trakijos dainiaus Orfėjo žmona. Kai moteris šoko miške su draugėmis driadėmis, jai įgėlė gyvatė. Euridikė mirė; norėdamas susigrąžinti žmoną, Orfėjas nužengė į Hado karalystę. Savo muzika jis prisijaukino Cerberį bei suminkštino Hado ir Persefonės širdis. Jie leido Orfėjui išsivesti mylimąją iš mirusiųjų šalies su sąlyga, kad jis neatsigręš atgal į Euridikę, einančią už jo. Orfėjas nesugebėjo įvykdyti šios sąlygos ir prarado Euridikę. Jie susitiko tik po Orfėjo mirties.
# Adrasto duktė, Ilo žmona, Trojos karaliaus Laomedonto motina.
# Viena iš penkiasdešimties Danajo dukterų.
# Lakedemono ir Spartos, legendinių Spartos įkūrėjų duktė, Argo karaliaus Akrisijo žmona, Danajo motina, Persėjo senelė. Ji dažnai painiojama su Orfėjaus Euridike.
# Nemėjos karaliaus Likurgo žmona.
# Tėbų karaliaus Kreonto žmona. Ji trumpam pasirodo Sofoklio Antigonėje, kad nusižudytų sužinojusi apie jos sūnaus Hemono ir jo sužadėtinės Antigonės savižudybes. Ji įsmeigė peilį sau į širdį ir prakeikė Kreontą.
# Pelopo duktė, ištekėjusi už Elektriono, Mikėnų karaliaus ir Persėjo sūnaus. Jai gimė Alkmenė, Heraklio motina. Kitose mito versijose jos vieta atiteko Anakso, Elektriono dukterėčiai.
# Nestoro žmona irgi buvo Euridikė.
Montesuma II

**Moktesuma II** arba **Montesuma II** (Plačiai žinomas tiesiog kaip Montesuma, actekų kalba *Motecuhzoma Xocoyotzin*, 1466 m. – 1520 m. birželio mėn., Tenočtitlanas, Meksika), actekų imperatorius 1502 – 1520 m. H. Kortesui įsiveržus į šalį ir nužudžius Montesumą, valdžią perėmė jo brolis Kuautemokas.
Pueblai

**Pueblų kultūra** arba **pueblų indėnais** vadinamos puebluose gyvenančios Šiaurės Amerikos indėnų tautos.

Pueblų kultūrai priklauso hopiai (*Hopi*), keresai, akomai, tanai, zuniai ir jų protėviai anasaziai.

Tarp žinomesnių pueblų centrų yra Mesa Verdė Kolorade, Čiako kanjonas Naujojoje Meksikoje ir Čelio kanjonas Arizonoje.

## Kalba ir gyvenama teritorija
Pueblo indėnai gyvena šiaurinėje Meksikoje ir dabartinėse JAV valstijose Arizonoje bei Naujojoje Meksikoje, Kolorado plynaukštėje, prie Rio Grandės ir jos intakų. Maždaug 90-yje kaimų gyveno apie 40 000 žmonių. Iki šių laikų išliko gyvenamos tik apie 30 gyvenviečių.

Pueblo indėnai kalba keletu skiringų kalbų:
* Didžiausia kalbinė grupė yra *Tano*, priskiriama Kiowa-Tano kalbų šeimai. Tano sudaro trys pagrindinės kalbos: *Tiwa*, *Tewa* ir *Towa*.
** Tiwa kalba Taos, Picuris, Sandia ir Isleta gyventojai.
** Tewa yra Nambe, Pojoaque, San Ildefonso, San Juan, Santa Clara ir Tesuque pueblų kalba.
** Jemez yra vienintelis išlikęs pueblas, kuriame kalbama towa kalba.
* Kitą kalbų grupę sudaro *Keres*. Tarp kalbančių Tano prie Rio Grandės ir jos intakų yra išsimėtę Keres kaimai Cochiti, Santo Domingo, San Felipe, Santa Ana ir Zia ir toliau į vakarus – Laguna ir Acoma.
* Dar toliau vakaruose yra Zuni pueblas, kuriame kalbama *Zuni* kalba. Zuni priklauso *Penuti* kalbų šeimai ir nėra susijusi su jokia kita pietvakarių kalba, nes kiti Penuti kalba kalbantys indėnai gyvena Kalifornijoje. Šiaurinėje Arizonoje, Kolorado plokštikalnėje gyvena hopiai, kalbine prasme priklausantys Uto - actekų kalbų šeimos šošonų šakai.

Pueblų indėnus pagal jų kaimų išsidėstymą galima skirstyti į dvi grupes. *Rytiniai pueblai* (kalbantys Tano ir Keres kalbomis) gyvena prie Rio Grandės ir jos intakų ir turi nuolatinį vandens šaltinį, o tai leidžia jiems užsiimti drėkinamąja žemdirbyste. *Vakariniai pueblai* (hopiai, zuni, Acoma ir Laguna) dėl sunkiau prieinamo vandens užsiima paprasta žemdirbyste.

## Vystymasis

Pueblų kultūros pirmtake laikoma „Krepšių pynėjų“ kultūra. Iš pradžių tai buvo medžiotojų ir rankiotojų gentys, bet maždaug nuo 750 m. jų gyvenimo būdas pasikeitė pradėjus užsiiminėti žemdirbyste. Aiškus ir užtikrintas maisto šaltinis leido ilgą laiką pasilikti vienoje vietoje. Pradėti statyti pirmieji tvirti namai, vadinami *Pithouses* (žeminės). Tai buvo pusiaužeminės, piramidės pagrindo formos pastatai.
Achpučas

**Achpučas** (A Pučas) majų mitologijoje – vienas iš mirties dievų ir požemio pasaulio Šibalbos karalius.

Vaizduojamas kaip skeletas ar lavonas su kaukole vietoje galvos, papuoštas varpeliais. Galvos apdangalas – kaimano ar pelėdos galva.

Net ir dabartiniais laikais meksikiečiai ir Centrinės Amerikos gyventojai mano, kad pelėdos riksmas reiškia neišvengiamą mirtį.

Vietinis ispaniškas posakis: *Cuando el tecolote canta… el indio muere * (Indėnas miršta, kai didžioji pelėda dainuoja).
Iščela

**Iščela**, **Iščelė** („vaivorykštė“) majų mitologijoje – mėnulio deivė. Audimo, medicinos, gydymo, vaisingumo ir naujagimių globėja. Dar žinoma, kaip „Ponia vaivorykštė“.

Vaizduojama, kaip sena moteris su sijonu, papuoštu sukryžiuotais kaulais, rankoje laikanti gyvatę. Dažnai vaizduojama su dideliu pilnu vandens ąsočiu.

Ji buvo Icamnos arba Voltano žmona, su kuriuo susilaukė keturių brolių bokabsų: Hobnilo, Kantziknalo, Zakimio ir Hozaneko.

Iščela buvo labiausiai garbinama dievybė majų pasaulyje, ypač kaip vaikų ir naujagimių globėja. Iščelai aukodavo gražias mergeles. Iščelos šventyklose Isamale ir Kosumelos saloje, norėdami išmelsti sveikatos, lankėsi daug maldininkų.

Pagal vieną mitą, kai Iščela nusimena, ji išpila vandens ąsotį ir siunčia į žemę potvynius ir audras.

Kartais ji vaizduojama destrukcinė, mirtina ir demoniška, kartais – teigiama.
Šunskai

**Šunskai** – miestelis Marijampolės savivaldybėje, į šiaurę nuo Marijampolės. Šunskų seniūnaitija. Stovi Šunskų šv. Marijos Magdalietės bažnyčia (pastatyta 1865 m.), yra kapinės, veikia Šunskų pagrindinė mokykla, biblioteka, paštas (LT-69065), pensionas turintiems psichikos negalią (nuo 1953 m.). Yra baldų gamybos, siuvimo įmonės.

Per gyvenvietę teka Žvirgždė, (Šešupės kairysis intakas), iš pietų prieina Šunskų miškas, praeina rajoniniai keliai  ir .

## Etimologija

Šunskai – asmenvardinis vietovardis, kildinamas iš asmenvardžio *Šùnskas*, kuris yra bendrakilmis su *Šumskà, Šùmskus*. XX a. minimi kaip ***Šumskai***.

## Istorija

XVIII a. 2-ojoje pusėje minima Šunskų koplyčia, 1795 m. pastatyta pirmoji Šunskų bažnyčia. XIX a. pabaigoje Šunskų apylinkėse veikė slapta spaudos platintojų „Sietyno“ draugija. 1839 m. minima parapinė, 1867 m. įsteigta valdinė mokykla. XIX a. pabaigoje Šunskai – miestelis Marijampolės apskrityje, valsčiaus ir parapijos centras.

Tarpukariu miestelyje veikė pašto skyrius, Lietuvos ūkininkų sąjungos smulkaus kredito draugija, motorinis malūnas, aliejaus spaudykla, kūrėsi šaulių, pavasarininkų draugijos skyriai. Po II pasaulinio karo apylinkėse veikė Tauro apygardos, Vytauto partizanų riktinės Lietuvos partizanai.

Sovietmečiu buvo I. Laukaitytės kolūkio centrinė gyvenvietė. 1945 m. įkurta biblioteka.

2008 m. patvirtintas Šunskų herbas.

|}

## Gyventojai

### Žymūs žmonės
* Antanas Civinskas (1867–1913), kunigas
* Kazys Bridžius (1908–1982), žurnalistas
* Izabelė Laukaitytė (1909–1948), revoliucionierė, SSRS AT deputatė
* Vytautas Ciplijauskas (1927–2019), tapytojas

## Galerija

Šunskai, gatvė.JPG|Gatvė
Šunskai, seniūnija.JPG|Seniūnija
Žvirgždė (Šešupė).JPG|Žvirgždė


## Šaltiniai

## Literatūra
* 
* Šunskai: bažnyčia, kraštas ir žmonės: monografija (sud. Kęstutis Žemaitis). – Marijampolė: Piko valanda, 2009. – 187 p.: iliustr. – ISBN 978-9955-642-98-5
* Šunskų parapija iki Antrojo pasaulinio karo (PDF)