Panduranga

**Panduranga** (čam. *Paṅrauṅ / Panrāṅ*, ) – istorinė valstybė, VIII–XIX a. egzistavusi Vidurio Vietnamo pietiniame pajūryje. Iš pradžių sudarė autonominę karalystę Čampos konfederacijoje, o nuo XV a. buvo laikoma tiesiogine šios konfederacijos tradicijų ir valstybingumo pratęsėja, todėl dažnai vadinama Čampa. Valstybėje dominuojančią poziciją turėjo austronezinė tauta čamai.

Karalystės pavadinimas kildinimas iš induizmo deivės Vitobos (*Viṭhobā*) vieno iš vardų. Kiniškuose tekstuose Panduranga buvo vadinama  arba , vietnamietiškuose tekstuose –  arba .

## Geografija
Valstybė apėmė piečiausią Čampos teritorijos dalį ir šiaurėje jos kaimynė buvo Kautara. Jas abi skyrė Kamranio įlanka. Valstybės centras apėmė Vietnamo pajūrio ruožą, kur dabar yra Chanhoa provincijos pietinė dalis ir Lamdongo provincija. Judant iš šiaurės rytų į pietvakarius svarbiausi miestai buvo išsidėstę taip:
* *Panrang:* Zinio upės () baseinas, dab. Fanzangas Chanhoa provincijos pietuose. Čia buvo beveik visos Pandurangos sostinės;
* *Kraong:* Daihoa upės () baseinas, dab Lienhuongo miestelis Chanhoa ir Lamdongo paribyje.
* *Panrik:* Lui upės () baseinas, dab. Fanrikia Lamdongo provincijos rytuose. Čia buvo vėlyviausia Pandurangos sostinė;
* *Hamu Lithit:* Kati upės () baseinas, dab. Fantietas Lamdongo provincijos viduryje.

## Pandurangos ekspansija

Pirmą kartą Panduranga paminėta V a. įvykiuose. Pasak metraščių, anksčiau jos teritorija priklausė Funanės karalystei, ir 433 m. ją prisijungė Linji karalystė, taip įtraukdama į Čampos politinę ir kultūrinę hegemoniją.

Po to, kai nusilpo Čampos sostinė Simhapura šiaurėje, 757 m. iš Pandurangos kilęs valdovas Indravarmanas iš naujo suvienijo Čampą iš savo sostinės Virapuros (dab. Fanzangas), ir šimtą metų jo dinastija valdė iš čia. Ši dinastija žinoma Vičitrasagarų (V) pavadinimu. Kinų šaltiniuose valstybė buvo žinoma kaip **Huanvangas** (, ).

Tuo metu Pandurangą puldinėjo jūrinės valstybės. 774 m. javiečiai užpuolė ir sudegino Pandurangos šiaurinę kaimynę Kautarą. Pandurangos karalius Satjavarmanas 781 m. prieš juos surengė pergalingą žygį, tačiau 787 m. javiečiai nusiaubė ir Virapurą.

Valstybė aktyviai įsitraukė į jūrinę prekybą su Čenla ir Malajų salyno valstybėmis, kas leido jai greičiau perimti hinduizmo ir budizmo kultūros pasiekimus. Šiuo klestėjimo laikotarpiu Pandurangoje išdygo šventyklos, patyrusios įtakas iš kaimynių. Tarp pagrindinių šventyklų kompleksų yra *Thap Po Sah Inu* (dab. Fantietas), *Thap Po Dam* (šalia Fanrikia) ir *Thap Hoa Lai* (šalia Fanzango).

## Sudėtinė Čampos karalystė

IX a. viduryje hegemoniją Čampoje perėmė Indrapura, o XII a. – Vidžaja, kurioje Čampos sostinė išbuvo iki XV a. pabaigos. Tuo metu Panduranga išlaikė savivaldą kaip autonomiška karalystė, viena iš Čampos konfederacijos narių.
 
Apie tuometinę Pandurangos istoriją pasakoja legendomis apipinti istoriniai tekstai, kurių svarbiausias yra „Pandurangos analai“ (*Sakarai dak rai patao*). Yra minimi Pandurangos dinastijų valdovų sąrašai su tiksliais valdymo metais. Jų vardai prasideda skiemeniu *Po*, kuris yra titulas. Pirmosios dinastijos valdovai buvo legendiniai, kai tuo tarpu dėl vėlesniųjų istoriškumo vyksta diskusijos. Tarp žymesnių valdovų yra Pa Klaong Garajus (1151–1205), svarbus čamų mitologijos personažas. Kitas valdovas – Po Debatasuaras (1281–1306), kuriam priskiriamas Daivieto nusiaubimas. Legendose pasakojama jo istorija įvykiais sutampa su Vietnamo šaltiniuose minimu valdovu Čebongnga (1360–1390), kuriam pavyko iš jūros užpulti Čan Vietnamo (Daivieto) sostinę Tanglongą. Tačiau Čebongnga kildinamas iš Vidžajos karalystės.

## Vietnamo vasalė

Nuo XI a. vykdydamas namtieno politiką, Daivietas iš Raudonosios upės deltos plėtėsi vis tolyn į pietus. Ilgainiui jis absorbavo šiaurines Čampos karalystes Indrapurą ir Amaravatį. 1471 m. valdovo Le Tangtongo vadovaujama Vietnamo armija vėl įsiveržė į Čampą. Šis karas baigėsi visišku pastarosios pralaimėjimu, dėl ko šalis neteko sostinės Vidžajos. Tai sukėlė masines vietos gyventojų čamų migracijas į Kambodžą ir Malakos pusiasalį, kurios tęsėsi iki pat XIX a.

Pasak Vietnamo istorinių šaltinių, po Vidžajos žlugimo jos karvedys Bočiči (, kai kurių autorių tapatinamas su sultonu *Wan Abu Abdullah Umdatuddin Azmatkhan*) pabėgo į Pandurangą ir paėmė ten valdžią. Tiesa, jis pasidavė Vietnamui po septynių dienų, tapdamas jos vasalu. Vėlesni Ming Kinijos šaltiniai pasakoja apie santykius su Pandurangos valstybe ir susirašinėjimą su jos karaliais.

Tuo metu į Pandurangos karalystę buvo absorbuoti Kautaros likučiai ir ją sudarė šios provincijos: *Ea Ru* (dab. Daklako pakrantė), *Ea Drang* (Chanhoa šiaurinė pakrantė), *Panrang* (Chanhoa pietinė pakantė), *Kraong* (Chanhoa ir Lamdongo paribys), *Parik* (Lamdongo rytinė dalis), *Pajai* (Lamdongo vakarinė dalis).

## Nepriklausoma karalystė

1526 m. Daiviete pasibaigus Le dinastijai ir prasidėjus vidaus karams, Panduranga tapo visiškai nebepriklausoma ir atkūrė prarastus prekybinius tinklus. Ji džiaugėsi klestėjimu ir aktyvia prekyba. Jos pirkliai lankėsi įvairiuose Malajų salyno uostuose. XVI a. vakariečių šaltiniai aprašo karalystę, kurios valdovai yra hinduistai, tačiau aktyviai remiamas islamas.

Islamas tapo vis įtakingesnė religija, ir tai stiprino tampūs prekybiniai ir kultūriniai ryšiai su tuo metu jau islamiškais Nusantaros sultonatais. Pandurangos VIII dinastijos karalius Po Rome (1627–1651) pats buvo musulmonas, mokęsis islamo tiesų Kelantane. Jo valdymo laikais gyventojai masiškai priėmė islamo tikėjimą. Valdovas skatino religinę toleranciją ir hinduizmo, čamų vietinių tikėjimų bei islamo taikų sugyvenimą. XVII a. pabaigoje Pandurangoje lankęsi europiečiai jau rašo apie musulmonų daugumos valstybę, kurios valdovai tituluojasi sultonais.
 
Panduranga aktyviai dalyvavo tarptautiniuose santykiuose. Ji parėmė Džohoro sultonatą kare prieš portugalus, ir Kambodžą kare prieš ispanus. Panduranga buvo žinoma ir kaip jūrininkų bei piratų tauta. Jos laivai neretai užpuldavo europiečių laivus ir imdavo į nelaisvę vergus.

Sustiprėjusi Panduranga net bandė mesti iššūkį savo nuolatiniam priešui Daivietui. 1578 m. ir 1611 m. ji užpuolė Ngujen kunigaikščių valdas. Po paskutiniojo antpuolio Ngujenai atsakė aneksuodami Kautaros teritoriją šiaurėje.

## Tuantanio kunigaikštystė

Iki XVII a. vidurio Daivietas buvo užimtas problemomis šiaurėje, kadangi Ngujenai kovojo su Čin kunigaikščiais. Tačiau ilgainiui problemoms išsisprendus, Vietnamo dėmesys vėl persikėlė į pietus. Todėl Ngujen net 3 kartus įsiveržė į Pandurangą: 1611, 1629 ir 1653 m. Kaskart tie įsiveržimai baigdavosi teritorinėmis netektimis, ir Panduranga netrukus tapo eksklavu, iš visų pusių apsuptu Ngujen valdų. Be to, Vietnamas pradėjo karą prieš Kambodžą.
 
1692 m. Pandurangos karalius *Po Sautas* sukilo prieš Ngujen bandydamas susigrąžinti prarastas teritorijas. Tačiau jam pralaimėjus, karalystė nebeteko savo autonomijos. Ji paversta **Tuantanio kunigaikštyste** (, „Nugalėta tvirtovė“). Jos valdovai buvo tituluojami *Trấn Vương*, t. y. „vietos karaliais“. 1712 m. sudaryta sutartis, pagal kurią valdovams paliktos šiokios tokios teisės (pvz., spręsti čiamų reikalus), tačiau Vietnamas iš esmės kontroliavo visą šalies gyvenimą, o vietnamiečiai masiškai apgyvendino buvusias Čampos teritorijas.

Pandurangos karalystės egzistencija galutinai nutraukta 1832 m., Ngujen dinastijos imperatoriaus Minmango valdymo laikais.

## Dinastijos

Per ilgą istoriją nuo XI a. Pandurangą valdė 9 vietinės dinastijos, kurios sostinėmis padarydavo vis kitą miestą. Dauguma jų buvo Zinio upės slėnyje, dab. Fanziango miesto teritorijoje:

## Išnašos