open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Įsipjovimas popieriumi

**Įsipjovimas popieriumi** () – odos, paprastai piršto, pažeidimas perrėžiant ją plonu standžiu popieriaus lapo ar panašios medžiagos (pvz., folijos lakšto) kraštu. Panašiai įsipjaunama ir kai kurių žolių lapų kraštais.

Pavieniai popieriaus lakštai paprastai pernelyg minkšti ir negali įpjauti. Tačiau plonas popieriaus lakšto kraštas, kartais galintis būti beveik toks pat plonas kaip skustuvo ašmenys, brūkštelėjęs pjaunamuoju judesiu per odą (judesio kryptis sutampa su popieriaus krašto kryptimi) gali sudaryti pakankamą slėgį mažyčiame odos ruože ir ją perpjauti. Dažnai įsipjaunama į lapą, šiek tiek kyšantį iš ką tik praimto rašomojo popieriaus lapų pako. Šiek tiek kyšantis lapas gali būti pakankamai standus, kad įpjautų.

Įsipjovimas popieriumi dažnai sudirgina daug odos skausmo receptorių (nocireceptorių) pjūvio vietoje, todėl yra skausmingas. Negilus įpjovimas paprastai beveik nekraujuoja, todėl žaizdos paviršius lieka nepridengtas krešulio, ir skausmo receptoriai lieka dirginami, kas sukelia trunkantį skausmą. Pirštų liečiamajame paviršiuje yra daugiau lytėjimo ir kitų receptorių nei kitose odos vietose.

Kaip priemonė nuo žaizdelių įsipjovus popieriaus kraštu, naudojami medicininiai odos klijai, kuriais patepus žaizdelė būna padengiama beveik nepastebima klijų plėvele.

## Nuorodos
* A Moment of Science: Paper Cuts
* Why are paper cuts so painful in relation to their size and appearance? 
* The Doctors Book of Home Remedies II: Paper Cuts
Sibiro tiurkų kalbos

**Sibiro tiurkų kalbos**, dar vadinamos **šiaurės** arba **šiaurės rytų tiurkų kalbomis** – viena iš 6 tiurkų kalbų atšakų. Apima Sibire vartojamas tiurkų kalbas. Visos šios kalbos negausios (nei viena neviršija 0,5 mln. vartotojų), dalis – mirštančios.

## Klasifikacija
Maskvos J. Baltrušaičio vidurinė mokykla

**Maskvos J. Baltrušaičio vidurinė mokykla** () – Maskvoje nuo 1992 m. veikianti valstybinė bendrojo lavinimo mokykla.

## Mokyklos istorija
1992 m. rugsėjo 1 d. Lietuvos ambasados Maskvoje patalpose pradėjo veikti mokykla, kurios pirmoje ir antroje klasėse mokėsi 20 vaikų. 1994 m. mokyklą pradėjo finansuoti Maskvos miesto vyriausybė, ji pradėta vadinti Maskvos 1247-ąja vidurine mokykla „Šaltinėlis“.

1995 m. mokyklai perduotos buvusio vaikų darželio patalpos. 2005 m. pastatą pilnai nugriovus jo vietoje pagal originalų projektą pastatyta nauja mokykla, o lapkričio 15 d. Maskvos mero J. Lužkovo potvarkiu jai suteiktas J. Baltrušaičio vardas.

Mokykloje mokslas vyksta rusų kalba. Lietuvių kalba dėstoma trim lygiais – kaip gimtoji, kaip antra gimtoji ir kaip antra užsienio kalba. Mokyklą išlaiko Maskvos miesto vyriausybė, lituanistinę programą finansuoja Lietuvos Respublikos Švietimo ir mokslo ministerija.

Mokykloje mokosi 280 mokinių, dirba 54 mokytojai. Nuo įkūrimo mokyklai vadovauja direktorė Solveiga Valatkaitė.

Mokykla įsikūrusi Maskvos centrinėje administracinėje apygardoje, Gospitalnyj skersgatvyje () 3, netoli nuo metro stoties „Baumanskaja“.

## Nuorodos
* Mokyklos tinklalapis .
Vladas Slušnys

**Slušnys Vladas**, slap. **Jūreivis** (1925 m. Abakų k., Kartenos vls., Kretingos apskr. – 1948 m. rugsėjo 8 d., Nausodžio k., Kartenos vls., Kretingos apskr.) – Lietuvos partizanas, Žemaičių apygardos Kardo rinktinės Buganto kuopos Jūreivio būrio vadas.

## Biografija
Gimė mažažemių ūkininkų šeimoje, buvo vienturtis sūnus. Mokėsi Kartenos pradžios mokykloje. Tėvui 1940 m. nuskendus, metė mokslus ir ėmėsi rūpintis ūkiu. 1944 m. rudenį sovietų armijai antrąkart okupavus Lietuvą, nuo pat pogrindžio pradžios buvo partizanų ryšininkas. Už tai suimtas ir tardytas MGB Kartenos valsčiaus poskyryje. 1947 m. vedė Karoliną Budrytę iš Rubulių k. Tų pačių metų rudenį su žmona tapo Kardo rinktinės Buganto kuopos nariais, buvo paskirtas būrio vadu. 

Žuvo 1948 m. rugsėjo 8 d. kartu su žmona ir būrio kovotojais Jonu Liaudanskiu-*Girėnu* ir Broniumi Anužiu-*Žalgiriu* partizanų ryšininko Ignaco Slušnio sodyboje Nausodžio k., bandydamas prasiveržti pro MGB kareivių ir Kartenos stribų apsupties žiedą. Kūnas išvežtas į Karteną, pamestas miestelio aikštėje paniekinimui, vėliau užkastas MGB Kartenos poskyrio būstinės kieme.

Vardas 1990 m. įamžintas Kartenos kapinėse pastatytame paminkle bolševizmo aukoms, o 2011 m. – Nausodžio partizanų atminimo ženkle.

## Šaltiniai
* Lietuvos ypatingasis archyvas. – F. K-1, ap. 3, b. 1241. – L. 80. – Ap. 47, b. 264. – L. 87v-88
* Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimų departamento 1997 m. spalio 24 d. archyvinė pažyma. – L. 5
* Stanislava Petraitienė. Brangi tylos kaina. – Švyturys – 1966 m. liepos 26 d. – P. 3
* Kartenos valsčiaus partizanai (sąrašas). Sudarė Juozapas Antanas Viluckas. – Kartena. Lietuvos valsčiai. – Vilnius: Versmė, 2012. – P. 302-303
* Juozapas Antanas Viluckas. Okupacijų metai ir rezistencinis judėjimas. Rezistentų atminties įamžinimas. – Kartena. Lietuvos valsčiai. – Vilnius: Versmė, 2012. – P. 287
* Julius Kanarskas. Kretingiškiai kovose dėl Lietuvos valstybingumo. – Klaipėda: Eglė, 2016. – P. 96, 147, 231, 259

## Nuorodos
*[Dovilė Simaitytė. Kariuomenės vadą su Kretinga sieja skaudi giminės praeitis. – [Pajūrio naujienos] – 2011 m. liepos 29 d.]
*[Dovilė Simaitytė. Partizanų žūties vietoje atidengs paminklą. – [Pajūrio naujienos] – 2011 m. spalio 4 d.]
Kulabergas

**Kulabergas** () – pietinėje Švedijoje, Skonės grafystės šiaurinėje dalyje, Hiogano komunoje esantis uolėtas, apie 80-100 metrų aukščio bei apie 5 km ilgio kalnas. Visas kalnas ir aplink jį esantis gamtinis draustinis užima apie 75 km². Aukščiausia vieta – 188 m aukščio Hiokulio kalva.
 
Kalnas užima ir suformuoja pusiasalį, kuris yra įsirėžęs į Kategato sąsiaurį. Pats visas kalnas yra uolėtas, jo papėdėje įsikūrę Miolės ir Arildo miesteliai. Visame kalne vyrauja miškai ir kur ne kur plynės. Paties Kulabergo pusiasalio gale stovi Kulos švyturys.
Chaladžų kalba

**Chaladžų kalba** (*Khalaj, Arghu*) – tiurkų kalbų šeimai priklausanti kalba, vartojama tiurkų, gyvenančių Irane, daugiausia Merkezio provincijoje. Kalbančiųjų skaičius – 42 tūkst. žmonių.

Tradiciškai chaladžų kalba buvo priskiriama ogūzų kalboms, laikyta azerbaidžaniečių arba turkmėnų kalbų tarme. Tačiau detalesni tyrimai parodė, kad ši kalba turi archaizmų, siekiančių tiurkų prokalbę ir, kaip manoma, ji anksti atsiskyrė nuo kitų tiurkų kalbų.

Chaladžų kalba turi dvi tarmes (šiaurės ir pietų), o praktiškai kiekvienas kaimas – savo šnektą. Kalboje nemažai skolinių iš persų kalbos.

## Nuorodos
*
Gerskuliai

**Gerskuliai** (, nuo 1938 m. birželio 2 d. *Gerslinden*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Ganovka***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Lunino kaimo gyvenvietės kaimas. Kaime yra žemės ūkio įmonės „Rodina“ sandėliai.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas. Iki 1928 m. valstybinis dvaras, nuo 1928 m. rugsėjo 30 d. kaimo bendruomenė, nuo 1938 m. birželio 3 d. bendruomenė, 1946–2008 m. Lunino apylinkės kaimas. Po 1928 m. prie kaimo bendruomenės prijungti Beinikiemis, Graudžiai ir Kalėnai.

|}

## Gyventojai

2010 m. kaime buvo 12 gyvenamųjų namų.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
* Ganovka foto-planeta.com
Pikas (sala)

**Pikas** () − sala Atlanto vandenyne, Azorų salyne. Priklauso Portugalijai.

Salos plotas – 447 km². Gyventojų − 14 806 (2001 m.). Aukščiausias salos taškas − Piku ugnikalnis (2351 m). Piko salos ilgis – 42 km, o plotis – 15 km. Svarbiausia gyvenvietė – Madalena.

Salos gyventojai augina vynuogynus ir užsiima turistų aptarnavimu. Iki 1980 m. sala garsėjo kaip banginių medžioklės centras. Netoli Piko salos yra daug gilių Atlanto vandenyno gelmių.

## Nuorodos

* Piko sala (anglų k.)
Pikas (ugnikalnis)

**Pikas** () − veikiantis ugnikalnis Atlanto vandenyne, Portugalijoje, Azorų salyne, Piku saloje. Aukščiausias Portugalijos ir Piku salos taškas.

Piko ugnikalnis 2351 m iškilęs virš jūros lygio ir 6098 m nugrimzdęs į Atlanto vandenyno dugną. Ugnikalnio kraterio skersmuo 500 m, o gylis 30 m.

Savo aukščiu Piko ugnikalnis du kartus lenkia visus kitus Azorų salyno kalnus. Šis kalnas turi didžiausią nugrimzdusią į vandenį povandeninę kalno dalį. Todėl Piku ugnikalnis įrašytas į Gineso rekordų knygą.

Paskutinis nedidelis ugnikalnio išsiveržimas įvyko 1963 m. Patys didžiausi išsiveržimai buvo 1562 ir 1564 m. bei 1718 ir 1720 m.

## Nuorodos
* Piku kalnas (anglų k.)
Vokietijos advokatų notarų susivienijimas

**Vokietijos advokatų notarų susivienijimas** ( e. V., **VDAN**) – registruotoji draugija, vienijanti advokatus notarus Vokietijoje. Įkurta 1989 m. Lygmuo – federalinis. Žemių lygmeniu egzistuoja vietos susivienijimai. Būstinė įsikūrusi Esene, Šiaurės Reinas-Vestfalija.

VDAN siekia, kad Vokietijoje išliktų „advokatūrinis notariatas“. Atstovauja viešuomenėje, teisėsaugoje ir parlamentuose (teisėkūroje).

## Nuorodos
* VDAN internetinė svetainė (vokiečių k.)
Gaištautai

**Gaištautai** (, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ***Ignatovas***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Nemano rajone, 17 km į pietryčius nuo Ragainės, 2 km į šiaurės rytus nuo Būdviečių, prie kelio 27K-051. Buvęs Mažosios Lietuvos istorinio regiono kaimas.

Į pietryčius nuo gyvenvietės sodybų, dirbamuose laukuose, prasideda Stirtupės upelis (Įsruties intakas).

## Istorija

Kaimo pavadinimas yra perdirbinys iš *Geis-tautai*, sietinas su pavarde *Geistautas*.

1736 m. Gaištautuose gyveno 4 vokiečių ir 5 lietuvių šeimos. 1785 m. Gaištautai buvo Leskaminio domenų valsčiaus karališkasis valstiečių kaimas su 14 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1821 m. – valstiečių kaimas su 122 gyventojais, 1846 m. – 16 sodybų kaimas su 175 gyventojais. 1818 m. po administracinių reformų kaimas priskirtas Ragainės apskričiai, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskričiai. 1874 m. pateko į apskrityje suformuotą Būdviečių valsčių. 1905 m. Gaištautuose buvo 10 sodybų, gyveno 143 žmonės; kaimas valdė 416 ha žemės,

Tarpukariu Gaištautuose stovėjo glaudžiai susispietusios trys didelės sodybos abipus Būdviečių–Naujųjų Eglininkų vieškelio ir kelios smulkios darbininkų sodybėlės; dar viena stambi sodyba buvo toliau į pietvakarius, pusiaukelėje tarp Gaištautų ir Būdviečių. Po Antrojo pasaulinio karo pasikeitė gyventojų sudėtis – vietoj į Vokietijos gilumą pasitraukusių vietinių gyventojų atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos. Kaimas pervadintas Ignatovu, priskirtas Sovetsko rajono Malomožaiskojės apylinkei. 2008–2016 m. buvo Lunino kaimo gyvenvietės sudėtyje.

## Gyventojai

1843 m. kaime gimė Mažosios Lietuvos spaudos veikėjas, aušrininkas Vilius Bruožis.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Ignatovas foto-planeta.com
Čedaro tarpeklis

**Čedaro tarpeklis** () – uolinis tarpeklis Mendipo kalvose, netoli Čedaro miestelio, Somersete, Anglijoje. Uolose yra stalaktitų ir stalagmitų, atsiradusių dėl požeminės upės veiklos. Tarpeklyje 1903-iaisiais metais buvo rastas seniausias Britanijoje pilnas žmogaus skeletas, pavadintas Čedaro žmogumi, kuriam gali būti apie 9 000 metų.

Čedaro tarpeklis, įskaitant uolas ir kitas pramogas, yra puiki turistų apsilankymo vieta. Jis pritraukia apie 500 000 lankytojų per metus. Tarpeklis 2005-aisiais buvo parodytas per TV programą *[[Septyni gamtos stebuklai]]*, Čedaro tarpeklis buvo pavadintas antru nuostabiausiu Britanijos stebuklu, jį pralenkė tik Dan yr Ogof uolos.
Jonas Bežemis

**Jonas Bežemis** (1166 m. gruodžio 24 d. Oksforde – 1216 m. spalio 19 d. Niuarke, Notingamšyre) – Anglijos karalius.

## Biografija

Jauniausias Henriko II sūnus. Pravardę gavo po nesėkmingo karo žygio prieš Airiją.
## Šeima

Jonas Bežemis  buvo vedęs du kartus. Jo pirmoji santuoka su Izabele Glostere buvo bevaikė ir baigėsi skyrybomis. Antroji karaliaus žmona tapo Izabelė Angulemė (1200 m.), pagimdžiusi jam penkis vaikus:

* Henrikas III (1207−1272), Anglijos karalius 
* Ričardas (1209−1272), Kornoulo grafas, Puatje grafas, Vokietijos karalius 
* Džoana (1210−1238); vyras − Aleksandras II, Škotijos karalius 
* Izabelė Anglė (1214−1241), vyras − Frydrychas II Hohenštaufenas 
* Eleonora (1215−1275); 1-mas vyras − 2-ras Pembuko grafas Viljamas Maršalas; 2-ras vyras − 6-tas Lestero grafas Simonas de Monforas

## Valdymas

Į sostą sėdo 1199 m., tapęs savo brolio Ričardo I Liūtaširdžio įpėdiniu. Aplenkė savo sūnėną Artūrą Bretanietį, kurį 1203 m. įsakė kalėjime nužudyti. Vėliau Prancūzijos karalius Pilypas II Augustas pareikalavo (nesėkmingai) perų teismo ir paskelbė Jonui karą. Šiame kare Jonas prarado Normandiją, Anžu, Meną, Tureną, bei Puatu; po pralaimėjimo prie Buvino (1214 m.) visam laikui neteko Anglijos valdų žemyne į šiaurę nuo Luaros – turėjo jas atiduoti Prancūzijai. Jo pasipriešinimas Kenterberio arkivyskupui 1207 m. sukėlė konfliktą su popiežiumi Inocentu III. Šis pasinaudojo silpna Jono politine padėtimi ir, grasindamas atskyrimu nuo bažnyčios, 1213 m. privertė Joną pripažinti Angliją popiežiaus lenu. Sukilę anglų baronai 1215 m. pareikalavo paskelbti „Didžiąją chartiją“ („Magna Carta Libertatum“) – svarbiausią Anglijos įstatymą, labai apribojusį Jono teises..

## Galerija

Isabella of Angoulême.jpg|Jono Bežemio antroji žmona Izabelė
KorunovaceJanaAngl.jpg|Jono Bežemio karūnacija
King John's Tomb, Worcester Cathedral - geograph.org.uk - 486814.jpg|sarkofagas


## Šaltiniai

|-

|-
James Blake

**James Blake**:

* James Blake (1979) – JAV tenisininkas;
* James Blake (1989) – kompozitorius, atlikėjas.
Vinkšnynai

**Vinkšnynai** (, nuo 1938 m. *Ostmoor*; ***Slobodskojė***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Ragainės, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 15 km į pietryčius nuo Ragainės ir 2 km į šiaurės vakarus nuo Būdviečių.

## Istorija

Vietovardis kilęs nuo žodžio *vinkšnynas* – 'vinkšnų miškas'.

1785 m. Vinkšnynai buvo Leskaminio valsčiaus mišrusis kaimas su 8 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), 1823 m. – 9 sodybų mišrusis kaimas su 44 gyventojais, 1847 m. – 9 sodybų kaimas su 95 gyventojais. Tikintieji priklausė Būdviečių evangelikų liuteronų parapijai. 1818 m. po administracinių reformų kaimas priskirtas Ragainės apskričiai, 1874 m. pateko į apskrityje suformuotą Būdviečių valsčių. 1905 m. Vinkšnynuose buvo 13 sodybų, gyveno 106 žmonės, iš jų 4 lietuviai (3,8 %); kaimas valdė 247 ha žemės. Antrojo pasaulinio karo pabaigoje vietiniams gyventojams pasitraukus į Vokietijos gilumą, kaimas ištuštėjo. 1950 m. kaimo liekanos pervadintos Slobodskoje, vėliau prijungtos prie Malomožaiskojės gyvenvietės. XXI a. kartografiniais duomenimis, iš buvusio kaimo nieko nebeliko.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Apšrūtai (Medovojė)

**Apšrūtai** (, nuo 1938 m. birželio 3 d. *Schroten*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Medovojė***, ) – buvusi gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, nuo 2008 m. birželio 30 d. Lunino kaimo gyvenvietės teritorijoje.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas Apšrūtai lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, 1928 m. sujungtas su Kimšais. Iki 1935 m. kovo 31 d. kaimo bendruomenė, vėliau valsčius. Priklausė Būdviečių parapijai. 1946–2008 m. Malomožaiskojė apylinkės teritorija.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
Naujininkai (Moskvinas)

**Naujininkai**, arba **Antnaujininkai** , nuo 1938 m. *Neusiedel*; ***Moskvinas***, ) – buvęs kaimas Rytų Prūsijoje, Ragainės, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskrityje, dabartinės Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, 17 km į pietryčius nuo Ragainės ir 2 km į pietvakarius nuo Būdviečių, ties plentų Ragainė–Kusai ir Būdviečiai–Kraupiškas sankryža.

## Istorija

Vietovardis kilęs iš lietuvių kalbos žodžio *naujininkas* – „naujakurys, naujasėdys, naujoje vietoje pradėjęs gyventi žmogus“.

Anksčiau dar vadinti ir Didžiaisiais Antnaujininkais (*Groß Antnaujenincken*). 1785 m. Naujininkai (*Naujenincken*) buvo Gerskulių valsčiaus laisvasis kaimas su 20 ugniakurų (gyvenamųjų pastatų), 1822 m. – laisvasis kaimas su 87 gyventojais, 1847 m. – 22 sodybų kaimas su 180 gyventojų. Tikintieji priklausė Būdviečių evangelikų liuteronų parapijai. 1818 m. po administracinių reformų kaimas priskirtas Ragainės apskričiai, 1874 m. pateko į apskrityje suformuotą Būdviečių valsčių. 1894 m. per kaimą nutiestas Tilžės–Stalupėnų geležinkelis, įrengta stotis. 1905 m. Naujininkuose buvo 33 sodybos, gyveno 294 žmonės, iš jų 4 lietuviai; kaimas valdė 594 ha žemės. 1930 m. prie Naujininkų prijungti Brandviečiai.

XX a. pradžioje Naujininkuose veikė pašto, telefono ir telegrafo skyriai, viešbutis, krautuvė, užeiga, plytinė, pieninė, lentpjūvė. Po Antrojo pasaulinio karo vietoj į Vokietijos gilumą pasitraukusių gyventojų į kaimą atkelta kolonistų iš Sovietų Sąjungos, kaimo liekanos pervadintos Moskvinu, vėliau prijungtos prie Malomožaiskojės gyvenvietės. Buvusio kaimo pietinėje dalyje, prie plento į Kraupišką, įkurta nauja Berezovkos gyvenvietė. Sovietmečiu Naujininkai suniokoti, geležinkelis nuardytas.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Antanas Lankutis

**Antanas Lankutis** (1866 m. Voveraičiuose, Kretingos valsčius, Telšių  apskritis – 1953 m. Bliūdsukiuose, Kretingos rajonas) – knygnešys.

## Biografija

Mokėsi Darbėnų valdinėje mokykloje. 1890–1894 m. tarnavo Rusijos imperijos kariuomenės Leibgvardijos Semionovsko pulke, dislokuotame Sankt Peterburge. Karinę tarnybą baigė turėdamas jefreitoriaus laipsnį.

1894 m. grįžo į Lietuvą, bernavo Voveraičiuose ir Bliūdsukiuose. Bliūdsukiuose tarnavo pas ūkininkus Žebrauskus, nuomojusius Maliauskų ūkį, buvusį prie pat sienos su Mažąja Lietuva. Kretingos vienuolyne įkalintiems kunigams organizavus draudžiamos lietuviškos spaudos gabenimą į vienuolyną, buvo vienas iš pagrindinių patikimų vežėjų. Ūkio savininkų Maliauskų dukters Onos Maliauskaitės ir jos draugės slaptai iš pasienio parneštą lietuvišką spaudą pakraudavo į vežimą, apdėdavo šienu ir parveždavo į namus. Sekmadieniais savo šeimininkus veždamas į Kretingos bažnyčią, kunigams į vienuolyną nuveždavo per savaitę susikaupusią lietuvišką spaudą, kurią slėpdavo vienuolyno rūsiuose. Spaudą gabendavo į Karteną, Plungę, Endriejavą ir kitas vietas. Dažnai nelegalius spausdinius nuveždavo į Vaiguvą (Kelmės r.), kur kunigavo Maliauskų sūnus Antanas.

1904 m. vedė Petronėlę Žebrauskaitę. Nuo 1907 m. ūkininkavo Bliūdsukiuose iš Maliauskų nusipirktame ūkyje. Užaugino sūnų Juozą, dukteris Juliją, Petronėlę ir Eleną. Apylinkėse garsėjo kaip puikus sodininkas ir bitininkas. Bičiuliavosi su Kretingos pranciškonų vienuolyno gvardijonu tėvu Aloyzu Janušaičiu. Palaidotas Kretingos senosiose kapinėse.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Maliauskai 
* Antanas Maliauskas
* Ona Maliauskaitė
Evaldas Vyčinas

**Evaldas Vyčinas** (g. 1952 m. rugpjūčio 10 d. Ukmergėje) – Lietuvos altininkas, etnomuzikologas, pedagogas, vadinamas „folkloro tėvu”, post-folkloro pradininku Lietuvoje.

## Biografija
1977 m. Evaldas Vyčinas baigė Lietuvos konservatoriją, alto klase (pas Petrą Radzevičių ir Jurgį Fledžinską), 1979 m. – Maskvos konservatorijos aspirantūrą (alto klasę). Nuo 1980 m. pradėjo dėstyti Lietuvos muzikos ir teatro akademijoje, 2011 m. tapo docentu.

2002 m. apdovanotas (su žmona) Jono Basanavičiaus premija.

## Mokslinė veikla
Svarbiausia Evaldo Vyčino tyrimų kryptis – etnoinstrumentologija. Jis paskelbė mokslinių straipsnių, buvo knygos *Pasaulio muzikos instrumentai* (1999 m.) specialusis redaktorius. Sudarė ir parengė muzikinio folkloro kompaktinių plokštelių ir skaitmeninių vaizdo diskų. Dalyvavo moksliniuose projektuose, tarp jų – mokslinių tyrimų projekte *Folkloro archyvai ateičiai: skaitmeninimas, kaupimas, sisteminimas* (2007–2009 m.).

## Muzikinė veikla

Evaldas Vyčinas dalyvavo Vilniaus naujosios muzikos ansamblyje (vadovas Šarūnas Nakas), su juo gastroliavo po užsienį. Folkloro ansamblių *Jievaras* (1980–2004 m.) ir *Visi* (nuo 1980 m.) vadovas.

Rekonstravo ir „sugrąžino“ į sceną daugelį senųjų muzikos instrumentų – kankles, dūdmaišį, ratukinę lyrą ir kt.

Pirmasis pradėjo propaguoti XIX a. tautosakos rinkėjų Antano ir Jono Juškų užrašytas dainas, pats sau pritardamas kanklėmis. Tokia jų interpretacija tapo etalonine.

Evaldo Vyčino dainavimas – savotiška meditacija, jis užburia klausytoją, dažnai net nesuprantantį lietuvių kalbos. Jo kanklių aranžuotės prigijo ir kitų XIX a. rinkinių (Liudviko Rėzos, Christiano Bartscho) dainoms, kurias Evaldas Vyčinas atlieka įvairiai: solo, su žmona Daiva Vyčiniene, bei jo vadovaujamu folkloro ansambliu „VISI“.

## Šaltiniai
Berezovka (Nemanas)

**Berezovka** () – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Nemano rajone, prie kelio 27K-051, 18 km į pietryčius nuo Ragainės ir 3 km į pietvakarius nuo Būdviečių.

## Istorija

Įkurta po Antrojo pasaulinio karo iš pietinės buvusio Naujininkų kaimo dalies – Antrojo pasaulinio karo metu Būdviečių–Kraupiško paplentėje įsikūrusių nausėdijų. Iki 2008 m. priklausė Malomožaiskojės apylinkei, 2008–2016 m. – Lunino kaimo gyvenvietei. 2002 m. buvo 32, 2010 m. – 29 gyventojai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Berezovka foto-planeta.com
Prancūzijos regbio rinktinė

**Prancūzijos regbio rinktinė** – Prancūzijai atstovaujanti nacionalinė regbio komanda. Nuo 1910 m. kasmet dalyvauja Šešių Nacijų taurės turnyre (išskyrus 1932 - 1947 m. laikotarpį, kuomet Prancūzija buvo pašalinta iš turnyro dėl įtariamo profesionalų žaidimo tuo metu mėgėjiškame sporte), kurį yra laimėjusi 17 kartų ir 8 kartus pasidalinusi pirmąja vieta su kitomis rinktinėmis. Prancūzija taip pat yra dalyvavusi visuose devyniuose iki šiol vykusiuose pasaulio regbio čempionatuose, o tris kartus – 1987 m., 1999 m. ir 2011 m. ji užėmė antrąją vietą.

Namų rungtynes rinktinė žaidžia Paryžiaus Stade de France stadione.

## Dalyvavimas pasaulio čempionatuose
* 1987 – 2 vieta
* 1991 – ketvirtfinalis
* 1995 – 3 vieta
* 1999 – 2 vieta
* 2003 – 4 vieta
* 2007 – 4 vieta
* 2011 – 2 vieta
* 2015 – ketvirtfinalis
* 2019 – ketvirtfinalis

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Prancūzijos regbio federacijos oficiali svetainė
Informacinės visuomenės plėtros komitetas

**Informacinės visuomenės plėtros komitetas** (IVPK) – valstybinė įstaiga prie Lietuvos Respublikos susisiekimo ministerijos, dalyvaujanti formuojant valstybės informacinių ir ryšių technologijų kūrimo Lietuvoje politiką ir koordinuojant jos įgyvendinimą.

Pagrindinė  komiteto misija ir siekis – planuoti, organizuoti ir koordinuoti informacinės visuomenės plėtros procesus, siekiant atviros, išsilavinusios, nuolat besimokančios ir žiniomis savo veiklą grindžiančios visuomenės plėtros. Siekiama, kad tokios visuomenės nariai turėtų galimybę ir gebėtų savo veiklos srityse efektyviai naudotis šiuolaikinių informacinių ir ryšių technologijų priemonėmis.

IVPK strateginis tikslas – siekti, kad Lietuvoje būtų sukurta moderni informacinė visuomenė, kad šios visuomenės nariai savo veiklą grįstų informacija bei žinojimu, kad naudotųsi naujausių technologijų teikiamomis galimybėmis.

IVPK taip pat yra įpareigotas stebėti, kaip laikomasi iškeltų reikalavimų valstybės ir savivaldybių institucijų interneto svetainėse  ir konsultuoti minėtų svetainių administratorius dėl iškylančių klausimų.

Komitetas įsteigtas 2001 m. liepos 1 d. kaip atskira institucija prie Vyriausybės, 2010 m. birželį pakeistas IVPK statusas – iš įstaigos prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės jis tapo įstaiga prie LR Susisiekimo ministerijos. IVPK direktoriaus pareigas nuo 2010 m. liepos eina Valdas Kišonas.

Komitetas 2024 m. liepos 24 d. pervadintas į Valstybės skaitmeninių sprendimų agentūrą (VSSA)https://www.lrt.lt/naujienos/verslas/4/2325643/informacines-visuomenes-pletros-komitetas-taps-valstybes-skaitmeniniu-sprendimu-agentura

## Nuorodos
* IVPK internetinė svetainė
Jukšteinas

**Jukšteinas** (), arba **Mankštymas** (, *Mingstimmen*; ***Krainejė***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurės rytinėje dalyje, Krasnoznamensko rajone, 17 km į šiaurės vakarus nuo Lazdynų ir 14 km į pietryčius nuo Ragainės, prie kelio 27A-025, Šešupės kairiajame krante.

## Istorija

1540 m. minima *Mingstimmen* valda, kurią įsigijo Pupainių ir Garbininkų savininkas Kristofas Manšteinas. Manšteinų giminė dvarą valdė iki 1732 m. ir nuo 1743 iki 1749 m., vėliau savininkai dažnai keitėsi. 1785 m. Jukšteinas, arba Mankštymas, buvo Leskaminio domenų valsčiaus kilmingasis dvaras su 6 ugniakurais (gyvenamaisiais pastatais), malūnu ir plytine. 1821 m. – dvaras su 68 gyventojais, 1846 m. – 7 sodybų dvaras su 115 gyventojų. Tikintieji iki 1898 m. priklausė Būdviečių, vėliau – Didžiųjų Lenkininkų evangelikų liuteronų parapijai. 1879 m. dvaras valdė 1106 ha žemės, iš jų 732 ha ariamos, 227 ha pievų ir ganyklų, 134 ha miško. Dvare buvo spirito varykla, plytinė, auginti gyvuliai. Priklausė Akmeniškių, Dundulių, Mikėnų palivarkai. 1905 m. Jukšteine buvo 9 sodybos, gyveno 195 žmonės, iš jų 5 lietuviai (2,6 %); dvaras valdė 655 ha žemės.

1818 m. po administracinių reformų Jukšteinas priskirtas Ragainės apskričiai, nuo 1922 m. – Tilžės-Ragainės apskričiai. 1874 m. tapo apskrityje suformuoto Jukšteino valsčiaus centru, 1909–1945 m. buvo Raudžių valsčiaus sudėtyje. XX a. pradžioje nuo Jukšteino atskirtas Dundulių palivarkas, 1928 m. Jukšteino seniūnija pertvarkyta iš dvaro apygardos į kaimo bendruomenę. Dvarui priklausė nedidelė dalis Trapėnų girios Šešupės dešiniajame krante ir Dundulių miškas už 1 km į pietus nuo dvaro sodybos. Dudulių pamiškėje stovėjo girininkijos sodyba. Per mišką ir dvaro laukus į Šešupę tekėjo bevardis upelis. Ties dvaro rūmais buvo parkas, toliau už jo – kapinės. Veikė keltas per upę.

Po Antrojo pasaulinio karo vietinių gyventojų Jukšteine nebeliko. Buvusio dvaro vietoje įkurta Krainėjės gyvenvietė, priskirta Krasnoznamensko rajono Timofejevo apylinkei. Sovietmečiu beveik visi dvaro pastatai sunaikinti, paplentėje pastatytos kelios naujos sodybos. 2008–2015 m. priklausė Aleksejevkos kaimo gyvenvietei.

## Gyventojai

## Šaltiniai
Valstybinė geležinkelio inspekcija

**Valstybinė geležinkelio inspekcija prie Susisiekimo ministerijos** (VGI) – Lietuvos Respublikos Vyriausybės įsteigta įstaiga, kurios misija – užtikrinti, kad Lietuvos Respublikos geležinkelių transporto sistema būtų saugi ir sąveiki.

## Istorija

Inspekcija įsteigta 1993 m. gegužės 10 d. Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimu. Inspekcijai pavesta įgyvendinti valstybės politiką geležinkelių transporto srityje ir aptarnauti šios politikos įgyvendinimą ir formavimą. 

2017 m. rugsėjo 1 d. reorganizuota prijungimo prie Valstybinės kelių transporto inspekcijos prie Susisiekimo ministerijos (*dabar - [https://ltsa.lrv.lt Lietuvos transporto saugos administracija] *) būdu.

## Veiklos sritys

Pagrindinės VGI veiklos sritys:
* Aukšto geležinkelių transporto eismo saugos lygio užtikrinimas.
* Geležinkelių sistemos sąveikos didinimas.
* Geležinkelių transporto paslaugų teikimo konkurencijos skatinimas.
* Vartotojams teikiamų geležinkelių transporto paslaugų gerinimas.
* Reikalavimų, susijusių su geležinkelių transporto eismo sauga ir sąveika nustatymas.

## Viršininkai

* Jonas Savickas – 1993–2005 m.
* Stasys Pieslikas – 2006–2012 m.
* Robertas Šerėnas – 2012–2016 m.

## Nuorodos

Valstybinės geležinkelio inspekcijos interneto svetainė
Mažasis Ragainės Naujadvaris

**Mažasis Ragainės Naujadvaris** (, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Akulovas***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 5 km į vakarus nuo Nemano centro; nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas skalviškos kilmės.

1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) gyvenvietė, 1946–2008 m. Rakitino apylinkės gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

Kaime 2010 m. buvo 29 gyvenamieji namai.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
* Akulovas foto-planeta.com
Velso regbio rinktinė

**Velso regbio rinktinė** – Velsui atstovaujanti nacionalinė regbio komanda. Nuo 1883 m. kasmet dalyvauja Šešių Nacijų taurės turnyre, kurį yra laimėjusi 27 kartus ir 11 kartų pasidalinusi pirmąja vieta su kitomis rinktinėmis. Velsas taip pat yra dalyvavęs visuose devyniuose iki šiol vykusiuose pasaulio regbio čempionatuose, kur 1987 m. iškovojo trečiąją vietą.

## Dalyvavimas pasaulio čempionatuose
* 1987 – 3 vieta
* 1991 – nepateko į atkrintamąsias varžybas
* 1995 – nepateko į atkrintamąsias varžybas
* 1999 – ketvirtfinalis
* 2003 – ketvirtfinalis
* 2007 – nepateko į atkrintamąsias varžybas
* 2011 – 4 vieta
* 2015 – ketvirtfinalis
* 2019 – 4 vieta

## Šaltiniai
Jurgis Pacevičius

**Jurgis Pacevičius** (lot. Georgius Paczewicz / Georgius Paczowicz) (m. 1505/1506 m.) – LDK politnis veikėjas, valstybės pareigūnas, didikas. Naudojo dvigubos lelijos (Gozdavos) herbą. Jurgis Pacevičius buvo vienas iš didikų Pacų giminės pradininkų: jo tėvavardis ilgainiui tapo giminės pavardės pagrindu.

## Biografija

Pirmą kartą Jurgis Pacevičius minimas 1480 m.

Jurgio tėvas Pacas Daukšaitis buvo svarbus Žygimanto Kęstutaičio ir Švitrigailos kovų bei Kazimiero Jogailaičio valdymo laikų didikas bei valstybės pareigūnas: 1434–1435 ėjo valdovo maršalo, o vėliau (po 1444 m.) Kazimiero Jogailaičio buvo paskirtas į Kameneco seniūno pareigas. Nežinomi jokie kiti Paco Daukšaičio vaikai, taip pat nėra žinių ir apie jo žmoną ar žmonas, tad Jurgio Pacevičiaus motinos kilmė nežinoma.

Pats Jurgis Pacevičius tapo gana aktyvus politinis veikėjas Lietuvoje, ką rodo dažnai besikeitusios jo pareigos, tačiau jam buvo skirtos tik vietinio administravimo (seniūno, vietininko ar vaivados) postai. Itin svarbus Jurgio Pacevičiaus paskyrimas Kyjivo vaivada, nes dar 1480 m. ši teritorija buvo tapusi kunigaikščio Mykolo Olelkaičio sąmokslo prieš Kazimierą Jogailaitį centru. Vėliau Jurgis Pacevičius taip pat skirtas administruoti rusėniškas Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės žemes – Naugarduką ir Polocką. Naugarduko žemės XV–XVI a. sand. dažnai kentėjo nuo totorių antpuolių, Polockas buvo Lietuvos pasienio su Maskvos Didžiąja Kunigaikštyste tvirtovė, tad visa politinė Jurgio Pacevičiaus karjera buvo skirta valdovo pozicijų gynybai rusėniškose žemėse.

1495 m. Jurgis Pacevičius su žmona Anastazija, sūnumi Mikalojumi Jurgaičiu ir grupe Kyjivo dvasininkų bei kilmingųjų įsirašė į Romos šv. Dvasios broliją.

## Šeima
Buvo dukart vedęs: su pirmąja žmona Anastazija (jos kilmė nežinoma) turėjo sūnų Mikalojų (jis vedė kunigaikščio Aleksandro Jurgaičio Alšėniškio dukterį Aleksandrą); antra žmona – Teodora (Sofija), Jono Rogatinskio duktė (jos pirmas vyras buvo Kobrino kunigaikštis Ivanas Semionovičius, trečias – Mikalojus Radvilaitis).

## Valstybės tarnyba

1480–1492 m. – valdovo maršalka. 1481 m. – Kauno seniūnas. 1486–1492 m. – Kyjivo vaivada.1492-1496 m. – Naugarduko seniūnas. 1496–1500 m. – Polocko vietininkas. 1505 m. – Merkinės seniūnas.

## Šaltiniai

* Rimvydas Petrauskas "Lietuvos Diduomenė XIV a. Pabaigoje – XV a. " 139, 280–281 psl.
* Lietuvos metraštis. Bychovco kronika / Vertė, įvadą ir paaiškinimus parašė Jasas R., red. Korskas K., Vilnius, Vaga, 1971

## Nuorodos

|-
Countdown

**Countdown** – trečiasis JAV atlikėjos, Beyonce singlas, išleistas 2011 m. spalio 4 d., iš albumo „4“. „Countdown“ dainos ištraukos buvo paimtos iš dainos „Uhh Ahh“ atliktos grupės *Boyz II Men*. Daina,*SPIN* manymu,  2011 metais buvo antra geriausių, anot *Rolling Stone* žurnalo "Countdown" #8 Geriausia daina 2011 m. JAV daina tapo Auksine, nors pasiekė #71 vietą *HOT 100* tope.

## Vaizdo klipas
„Countdown“ vaizdo klipą režisavo ankstesnio Beyonce singlo „Sweet Dreams“ režisierė Adria Petty. Klipo premjera įvyko 2011 m. spalio 6 d.
Internetinė svetainė *Pitchfork* klipą pripažino vienu geriausiu 2011 m., klipas gavo dvi nominacijas, *Geriausiausios choreografijos*ir *Geriausio redagavimo* (laimėjo) kategorijose per *MTV VIDEO MUSIC AWARDS 2012*.

## Topai

## Išleidimo datos

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali Beyoncé svetainė
Petras Mangirdaitis

**Petras Mangirdaitis** (m. 1459&nbsp;m.)&nbsp;– LDK didikas.

## Biografija

Horodlėje gavo Wadwicz herbą.

Pirmą kartą minimas 1413&nbsp;m. Horodlėje.

Tėvas&nbsp;– Mangirdas. Pirmos žmonos vardas ir kilmė nežinomi, antra&nbsp;– kunigaikščio Teodoro Kaributaičio duktė Ona. Sūnus&nbsp;– Jonas (iš pirmos santuokos).

Tėvoninės žemės driekėsi Šalčininkų ir Ašmenos kraštuose. Antros žmonos motina kunigaikštienė Anastazija Kaributienė dovanojo jam Loską (Ašmenos pavietas) su įsipareigojimu globoti dvi kitas jos dukteris. 1434&nbsp;m. Žygimantas Kęstutaitis suteikė jam Ivijos dvarą (Ašmenos pavietas), tačiau tai galėjo būti tėvoninės valdos patvirtinimas. Būtent iš Ivijos kildino save jo palikuonys.

## Valstybės tarnyba

Vytauto laikais (apie 1424–1426&nbsp;m.)&nbsp;– Podolės seniūnas. 1422/1423&nbsp;m.&nbsp;– dvaro maršalka. 1430–1432 ir 1445–1456&nbsp;m.&nbsp;– Naugarduko seniūnas. 1434–1459&nbsp;m.&nbsp;– žemės maršalka. 1435&nbsp;m.&nbsp;– Kopyliaus seniūnas. 1459&nbsp;m.&nbsp;– Polocko vietininkas.

1430&nbsp;m. vyko pas lenkus Vytauto karūnacijos byloje. 1431&nbsp;m. buvo Švitrigailos pasiuntinys pas totorius. 1432. pradžioje buvo lietuvių delegacijos sudėtyje, Turėjusioje derėtis su lenkais. 1432&nbsp;m. Švitrigailos pavedimu dar kartą vyko į Lenkiją.

Vienas įtakingiausių Lietuvos didikų Vytauto, Švitrigailos, Žygimanto Kęstutaičio ir Kazimiero laikais. Dalyvavo perversme prieš Švitrigailą. Vadovavo Žygimanto Kęstutaičio Kariuomenei.

## Šaltiniai

Rimvydas Petrauskas "Lietuvos Diduomenė XIV a. Pabaigoje&nbsp;– XV a. " 260 psl.

|-
Ušće bokštas

**Ušće bokštas** – dangoraižis Naujojo Belgrado rajone, Belgrade, Serbijoje. Vienas aukščiausių Serbijos pastatų. Projekto autorius – Michailas Jankovičius.

## Istorija

1964–1990 m. pastate buvo įsikūręs Jugoslavijos komunistų lygos Centro Komitetas. Panaikinus Jugoslavijos komunistų lygą, jos patalpas užėmė Serbijos socialistų partija. Taip pat pastate buvo įvairių įmonių biurai. 1999 m. balandžio 21 d. pastatą bombardavo NATO kariniai naikintuvai. Dangoraižis stipriai nukentėjo: išdužo nemažai stiklų, išdegė interjeras. 2003–2005 m. pastatas rekonstruotas: atnaujintas fasadas, pristatyti du papildomi aukštai. 2009 m. šalia pastatytas Ušće prekybos centras.
Nausodžio senosios kapinės

**Nausodžio senosios kapinės**, vadinamos **Maro kapeliais, Senkapiais** (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24250, senas registro kodas – L583) – neveikiančios kapinės pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Nausodžio kaime (Žalgirio seniūnija), 0,71 km į vakarus nuo V. Mongirdo gatvės tilto per Prūdupį, Minijos kairiajame krante. 

## Kapinės
Įrengtos slėnio terasoje, žemėjančioje į pietvakarius. Ovalo plano, pailgos šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 70 m ilgio, 40 m pločio, buvusios apjuostos stambių akmenų tvora, kurios išlikęs apie 54 m ilgio fragmentas. Apaugusios spygliuočių miškų. Laidojimo žymių nesimato.

Teritorijos plotas – 0,19 ha, perimetras – 108 m.

## Istorija
Įrengtos XVI a. buvusiose bendrose kaimo ganyklose. Veikė iki XIX a. Vėliau, iki XX a.  vidurio jose laidoti savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai. Vadinamos *Maro kapeliais, Senkapiais*. Seniau kapinėse stovėjo ąžuolinis kryžius, stogastulpis ir 1927 m. atnaujinta koplytėlė su Švč. Mergelės Marijos ir 2 angeliukų skulptūromis. Tarpukario ir pokariu dalis tvoros nuardyta, akmenys panaudoti statyboms.
 
1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (AV512), 1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L583), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

### Tyrimai
1956 m. žvalgė Vladas Šaulys, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1991 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centro istorikės Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė. 1974 m. kartografavo Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1982 m. – Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1995 m. – Valstybinis žemėtvarkos institutas. 

## Šaltiniai
Panteonas

**Panteonas** ( 'visadievė [šventykla]') – simbolinė dievų visuma politeistinėse religijose. Panteonas paprastai sudaromas, remiantis konkrečios religijos mitų ir kultų sistemomis. Jam priskiriama skirtingas skaičius dievų, jie įvairiai skirstomi, dažniausiai vyrauja aukščiausiasis dievas ar jų pora. Svarbiausiojo dievo parinkimas aiškinamas pagal įvairius motyvus – atsižvelgiama į šalies politinius prioritetus, pagrindinę ūkio šaką, net klimatą. Skirtingose religijose panteonas nebuvo statiškas, jis kito priklausomai nuo įvairių įtakų. Retkarčiais pasitaiko atvejų, kai dievo funkcijos ar savybės būdavo įasmeninamos ir imtos garbinti kaip savarankiškos dievybės. Panteone galėjo kisti dievų reikšmingumas, jų funkcijos. Į panteoną būdavo įtraukiami ir nukariautų tautų dievai.

Panteoną sudarančių dievų skaičius neaprėpia visų kokios nors religijos žinomų dievų skaičiaus. Paprastai „visi dievai“ surikiuojami pagal kokias nors numerologines kategorijas (pvz., 12 metų mėnesių = 12 dievų). Kadangi dievavardžiai nėra griežtai apibrėžti (vieno dievo epitetas gali virsti nauju to paties dievo atžvilgiu, o vėliau – atskiru dievu), galutinė dievų imtis nesuskaičiuojama, o dievų skaičius iš prigimties negali būti tikslus ir apibrėžtas. Be to, net ir toje pačioje religijoje skirtingos bendruomenės, kulto centrai, šventyklos skirtingu laiku gali labiau pabrėžti vienus ar kitus dievus. Todėl net ir išsamūs dievų sąrašai neaprėpia visų kurios nors religijos gerbiamų dievų. Įvairiose religijose vartojama „visų dievų“ (plg. indų Višvedevai) sąvoka bandoma aprėpti visus dievus, tačiau ši sąvoka netrukus virsta kuopine dievybe, neapimančia visų dievų.

## Šaltiniai
Panteonas (reikšmės)

**Panteonas** gali reikšti:

* Panteonas − politeistinės religijos dievų visuma.
* Panteonas − bažnyčia ar kitas monumentalus pastatas, kuriame laikomi žymių asmenų palaikai ar kapinės, kuriuose laidojami nusipelnę asmenys.
* Panteonas − vėlyvojo klasicizmo architektūros paminklas Paryžiuje.
* Panteonas − šventykla Romoje, pastatyta valdant Romos imperatoriui Hadrianui.
Prūdupis (Minija)

**Prūdupis** – upė šiaurės vakarų Lietuvoje, pietrytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, kairysis Minijos intakas.

Prasideda 1 km į šiaurę nuo Bumbulių. Teka šiaurės vakarų – vakarų kryptimi aplenkdama šiaurėje Budrius. Iki Nausodžio upės vaga paversta melioracijos kanalu, o toliau upė vingiuoja natūraliu slėniu. Į Miniją įteka 82,7 km nuo jos žiočių, Nausodžio kaimo vakariniame pakraštyje.

Intakų neturi. Dešiniajame krante Nausodžio kaime stovi etnoarchitektūrinė Vlado Balsevičiaus klėtis.

Prie Prūdupio esantys kaimai: Bumbuliai, Budriai, Nausodis.

Upėvardis kilo nuo žodžio *prūdas* (slavizmas žodžiui „kūdra“).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lietuvos Respublikos upių ir tvenkinių klasifikatorius
Kinčiai (Iskra)

**Kinčiai** (, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. rugsėjo 7 d. ***Iskra***, ) – gyvenvietė Mažojoje Lietuvoje, Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, už 9 km į pietus nuo Ragainės, nuo 2008 m. birželio 30 d. Nemano miesto gyvenvietės kaimas.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Ragainės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimas, kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1946–2008 m. Rakitino apylinkės gyvenvietė.

|}

## Gyventojai

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
* Iskra foto-planeta.com
Darataičių I senosios kapinės

**Darataičių I senosios kapinės**, vadinamos *Senkapiais, Maro kapeliais* (valstybės saugoma kultūros vertybė: unikalus kodas - 24207; senas vertybės kodas - L541) – neveikiančios kapinės centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Darataičiuose (Darbėnų seniūnija), 0,42 km į pietryčius nuo kelio Vaineikiai–Grūšlaukė, Vinkšnupio dešiniajame krante.

## Vieta
Įrengtos pakrantės kalvoje, ovalo plano, pailgos šiaurės vakarų - pietryčių kryptimi, 35 m ilgio, 24 m pločio, apaugusios lapuočiais medžiais. Laidojimo žymių nėra. Ties viduriu išlikusi palaidų akmenų krūvelė žymi buvusios koplytėlės vietą. Aplinkui – dirvonuojantis laukas.

Teritorijos plotas – 0,05 ha, perimetras – 88 m.

## Istorija
Veikė XVI – XIX a. Jose laidoti Darataičių gyventojai. Nuo seno stovėjo keli aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė su šventųjų skulptūromis, kurie XX a. 8 dešimtmetyje sunyko.

Pasakojama, kad kapinėse palaidotas Vaineikių pilies valdovas; pasak kitų – kažkoks vyskupas. Vadinamos *Maro kapeliais, Senkapiais*.

1997 m. įrašytos į nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (L541), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

## Tyrimai
1974, 1982 ir 1995 m. kartografuotos. 1959 m. žvalgė Juozas Mickevičius, 1992 m. – Julius Kanarskas, 1995 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė).

## Šaltiniai

* Kretingos rajono gamtos ir kultūros paminklų ir saugotinų objektų katalogas. – Vilnius: Respublikinis žemėtvarkos projektavimo institutas, 1976.
Šiaurės Azija

**Šiaurės Azija** – Azijos subregionas, apimantis azijinę Rusijos dalį.

Apima teritoriją tarp Uralo kalnų vakaruose, Ramiojo vandenyno rytuose, Arkties vandenyno šiaurėje bei Vidurinės Azijos ir Rytų Azijos pietuose. Šiaurės Azija iš esmės sutampa su Sibiru plačiąja prasme, t. y. apima geografinį Sibirą ir Rusijos Tolimuosius Rytus.

Terminas *Šiaurės Azija* vartojamas nuo 1882 m.

## Išnašos
Žadeikių II senosios kapinės

**Žadeikių II senosios kapinės**, vadinamos *Kapeliais, Maro kapeliais* (saugotinas kultūros paveldo objektas) – neveikiančios kapinės rytinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Kartenos miestelio teritorijos pietvakariniame pakraštyje, 0,75 km į pietus nuo plento , kelio Kartena–Rubuliai kairėje pusėje, Minijos dešiniajame krante.

## Kapinės
Įrengtos pakelėje esančioje Minijos slėnio kalvelėje ir jos pietinėje–pietrytinėje papėdėje. Ovalo plano, 35 m ilgio šiaurės rytų – pietvakarių kryptimi, iki 20 m pločio, virš slėnio iškyla iki 1 m aukščio. Laidojimo žemių nesimato. Aukščiausioje vietoje ties viduriu prie kelio stūkso statmenas akmuo, kurio viršūnėje matosi nulaužto metalinio kryžiaus stiebo fragmentas. 

Kapinių šiaurės vakariniame pakraštyje palei kelią auga keli lapuočiai medžiai. Likusi dalis dirvonuoja. 

Teritorijos plotas – 0,05 ha.

0,67 km į šiaurės vakarus yra Žadeikių senosios kapinės.

## Istorija
Kapinės veikė XVI–XVIII a. Laidoti Žadeikių kaimo gyventojai. XIX–XX a. pr. buvo pakasami Žadeikių kaimo ir šalia kapinių įrengto Miniuvkos (Mineikiškės) palivarko savižudžiai, nekrikštyti mirę kūdikiai, iš Minijos ištraukti neatpažinti skenduoliai. 

1995 m. Jonutis suartame kapinių pakraštyje aptiko griautinį žmogaus kapą, kurį ištyrė Donatas Butkus (Kretingos muziejus). Mirusysis buvęs palaidotas aukštielninkas, ištiestoje padėtyje, su 2 monetomis – didžiojo Lietuvos kunigaikščio Žygimanto Augusto pusgrašiais. Radiniai saugomi Kretingos muziejuje.

2015 m. žvalgė Julius Kanarskas.

Kapinės nekartografuotos. Saugotinas kultūros paveldo objektas.

## Šaltiniai
Darataičių II senosios kapinės

**Darataičių kaimo II senosios kapinės**, vadinamos *Senkapiais, Markapiais* (valstybės saugoma regioninio reikšmingumo lygmens kultūros vertybė, turinti memorialinį vertingųjų savybių pobūdį: unikalus kodas – , senas vertybės kodas – L542) – neveikiančios kapinės centrinėje Kretingos rajono savivaldybės teritorijos dalyje, Darataičiuose (Darbėnų seniūnija), 76 m į pietvakarius nuo kelio Vaineikiai–Grūšlaukė, Akmenos dešiniajame krante.

## Vieta
Įrengtos 1 m aukščio kalvelėje, apsuptoje dirbamų laukų. Netaisyklingo stačiakampio plano, pailgos šiaurės vakarų–pietryčių kryptimi, 23 m ilgio, 16 m pločio, apjuostos grioviu ir pylimu. Griovys užslinkęs, pylimas paskleistas, ant jo stovi statinių tvora.

Laidojimo žymių nesimato. Kapinėse stovi trejetas monumentalių kryžių ir koplytėlių. Palei pakraštį auga pavieniai lapuočiai medžiai ir dekoratyviniai krūmai.

Teritorijos plotas – 446 m².

0,6 km į pietryčius yra Darataičių I senosios kapinės.

## Istorija
Veikė XVII–XIX a. Jose laidoti Darataičių ir Rubiniškės gyventojai. Vadinamos *Markapiais, Senkapiais*. Nuo seno stovėjo keli aukšti ąžuoliniai kryžiai ir koplytėlė su šventųjų skulptūromis. Jie XX a. 6 dešimtmetyje sunyko, o po 1989–1990 m. atstatyti.

1972–1984 m. – vietinės reikšmės archeologijos paminklas (kodas AV491), 1997 m. įrašytos į Lietuvos Respublikos nekilnojamųjų kultūros vertybių registro laidojimo vietų sąrašą (kodas L542), 2005 m. pripažintos valstybės saugoma kultūros vertybe.

## Tyrimai
1974, 1982, 1995 ir 2014 m. kartografuotos. 1957 m. žvalgė Vladas Šaulys, 1982 m. – Mokslinė metodinė kultūros paminklų apsaugos taryba (tyrimų vadovas Romas Olišauskas), 1992 m. – Julius Kanarskas, 1995 ir 2014 m. – Kultūros paveldo centras (Loreta Kazlavickienė, Jadvyga Verksnienė, 1995 m.; Jolanta Paunksnienė, 2014 m.).

## Šaltiniai

* Kretingos rajono kapinių apskaitos duomenys (1982 m. lauko darbai). – Kaunas: Visasąjunginio žemės ūkio aerofotogeodezinių tyrinėjimų instituto Vakarų filialas, 1983

## Nuorodos
*