open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Tidėjas

**Tidėjas** () – graikų mitologijos veikėjas, Kalidono karaliaus Enėjo ir Peribojos sūnus. Nužudęs savo dėdę (arba kitus giminaičius), ieškodamas prieglobsčio pabėgo į Argą, kur karalius Adrastas jį svetingai priėmė ir apvalė nuo kraujo kaltės. Tidėjas vedė Adrasto dukterį Deipilę, su ja susilaukė sūnaus Diomedo (vėliau išgarsėjusio), dažnai vadinamo Tididu.

Tidėjas dalyvavo „Septyneto prieš Tėbus“ žygyje, kur, nors ir būdamas nedidelio ūgio, labai pasižymėjo. Žūtbūtiniame mūšyje prie miesto sienų jį sunkiai sužeidė Melanipas, tačiau Tidėjas sugebėjo priešininką nukauti. Atėnė, kuri buvo itin palanki Tidėjui, nuskubėjo į mūšio lauką, kad išgydytų jo žaizdą ir suteiktų nemirtingumą. Visgi, išvydusi, kaip Tidėjas perskelia mirusio priešo kaukolę ir iščiulpia jo smegenis, taip pasišlykštėjo, kad paliko jį likimo valiai.

## Išnašos
Peskjera del Garda

**Peskjera del Garda** (, ) – miestelis šiaurės Italijoje, Venete, Veronos provincijoje, 23 km į vakarus nuo Veronos, prie Gardos ežero pietinio galo ir Minčijo upės ištakos. Praeina Veronos–Brešijos geležinkelis ir plentas. Yra uostas. Vystomas turizmas, žuvų veisimas.

Peskjera del Garda patenka į Kvadrilatero gynybinę sistemą, įrengtą austrų XIX a. Peskjera del Gardos įtvirtinimai priklauso pasaulio paveldo objektui „Venecijos gynybiniai statiniai“. Be to, apylinkėse rasta senųjų namų ant polių liekanų (pasaulio paveldo objektas „Priešistoriniai Alpių namai ant polių“).

## Istorija
Romėnų laikais dabartinio miesto vietoje buvo Ardelikos () gyvenvietė. Nuo XV a. iškilo kaip svarbi gynybinė tvirtovė.

1917 m. lapkričio 8 d. įvyko I pasaulinio karo Peskjeros konferencija, kurioje dalyvavo Prancūzijos, Italijos ir Britanijos premjerai.


Peschiera-Cinta bastionata.JPG|Tvirtovės bastionai
Peschiera del Garda - chiesa di San Martino 01.jpg|Šv. Martyno bažnyčia
Peschiera del Garda Canale di Mezzo Ponte dei Voltoni 1.jpg|Voltoni tiltas per Minčiją
PeschieraDelGarda 24.jpg|Prieplauka Minčijo pakrantėse 


## Šaltiniai
Fokker V.8

**Fokker V.8** – Pirmojo pasaulinio karo metu Vokietijos Imperijos įmonės „Fokker“ sukurtas eksperimentinis penkiapasparnis naikintuvas – tandeminis triplanas-biplanas.

Sėkmingai užsirekomendavus triplanui Fokker Dr.I jo kūrėjas Antonis Fokeris () pasiūlė sukurti dar daugiau sparnų turintį orlaivį – kvintuplaną (penkiasparnį). Jo argumentacija buvo tokia, kad jei trys sparnai yra gerai, tai penki bus dar geriau. Fokerio įmonės vyriausias konstruktorius Reinholdas Platcas () tokia idėja nesusižavėjo, tačiau nurodymą įvykdė. Orlaiviui, pradėtam kurti 1917 m. rugpjūčio 16 d., buvo panaudoti triplano Fokker V.6 komponentai. Pačiame prailginto V.6 fiuzeliažo priekyje Platcas sumontavo tris poras sparnų ir dar dvi – fiuzeliažo vidurinėje dalyje, iš karto už piloto kabinos. Uodegos vairas buvo pasiskolintas iš Dr. I. Balansuoti valdymo paviršiai buvo įrengti tik viršutiniuose sparnuose. Priekinių sparnų valdomi paviršiai veikė kaip eleronai, galiniai – kaip aukščio vairai.

Viso buvo pagamintas vienintelis V.8 egzempliorius, gavęs gamyklinį numerį 1798.

Kaip ir V.6, V.8 buvo varomas 120 AG (90 kW) galios vandeniu aušinamu varikliu „Mercedes D.II“. Kai kur nurodoma, kad Fokker V.8 buvo bandomas ir su 119 kW (160 AG) galios varikliu „Mercedes D.III“.

Orlaivio pilotu bandytoju buvo pats A. Fokeris. 1917 m. spalio mėn. Atlikus du skrydžius (kitur nurodoma, kad vieną) tolimesnis orlaivio tobulinimas buvo nutrauktas. Pagrindine to priežastimi tapo lūkesčių nepateisinę skrydžio duomenys. Trumpo skrydžio metu Fokeris iš karto suprato, kad reikia atlikti kai kuriuos pakeitimus. Po dvi savaites trukusio tobulinimo atlikto skrydžio metu metu jis nusprendė, kad neįmanoma pasiekti norimų charakteristikų. Vienintelis pastatytas V.8 buvo išardytas, o penkiasparnių kūrimo idėjos buvo atsisakyta.

Orlaivio kūrėjas R. Platcas šį orlaivį laikė nevykusiu ir vėliau apie jį kalbėdavo tik nenoromis ir labai nemėgdavo kai orlaivio autorystė būdavo priskiriama jam.

## Techniniai duomenys

## Literatūra

* Bowers, Peter M. and McDowell, Ernest R., „ **“, Motorbooks Ltd, Osceola WI, 1993, , pp. 106–107
* Grosz, Peter M., Volker Koos: *Fokker Flugzeugwerke in Deutschland 1912–1921.* Heel, Königswinter 2004, ISBN 3-89880-355-4
* Herris, Jack & Phillips, Taz (2021). *Fokker Aircraft of WWI: Volume 4: V.1–V.8, F.I & Dr. I: A Centennial Perspective on Great War Airplanes*. Great War Aviation Centennial Series. Vol. 54. n.p.: Aeronaut Books. ISBN 978-1-953201-08-9
* Starostin, Maksim, *[http://www.aviastar.org/index2.html Fokker V.8]* // *Virtual Aircraft Museum*.
* Weyl, A.J. *Fokker: The Creative Years*. London: Putnam, 1965.
* *[http://www.airwar.ru/enc/fww1/fokv8.html Fokker V.8]* *//* *Уголок неба* .
* *[http://www.dutch-aviation.nl/index5/Military/index5-1%20V8.html Fokker V.8] * // *Dutch Aviation*, .
* Media apie .

## Išnašos
Skapiškio II geležinkelio stotelė

**Skapiškio II geležinkelio stotelė** – buvusi sustojimo vieta Skapiškio miestelio rytinėje dalyje, prie buvusio Skapiškio–Suvainiškio geležinkelio. Stotelėje stovėjo medinė būdelė, joje buvo įtaisyti suolai keleiviams. Siaurukas sustodavo
prie Panemunėlio kelio sankryžos.

## Istorija

I pasaulinio karo metais nutiesus Skapiškio–Suvainiškio geležinkelį įrengta ir Skapiškio II stotelė. Jos apkrova buvo nedidelė – išvykdavo ir atvykdavo keleiviai, laiškininkas priduodavo ir priimdavo paštą, didesni krovos darbai nevyko. 1933 m. stotyje buvo būdelė su telefonu. 1939 m. traukiniai į Skapiškio II stotelę atvykdavo kasdien 3:57 (link Suvainiškio) ir 14:12 (link Skapiškio).

Apie 1960 m. uždarius geležinkelio ruožą stotelė panaikinta.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Nicola Vitorović

**Nikola Vitorovičius** (*Nicola Vitorović*, g. 1990 m. gegužės 13 d. Limasolis) – buvęs futbolininkas, dabar treneris. Nuo 2025 m. vasario FK Riteriai vyriausiasis treneris. Turi UEFA PRO licenciją.

## Futbolininko karjera
Kitados priklausė AEL Limassol (Kipras) ir Blackburn Rovers (Anglija) klubų jaunimo ugdymo sistemoms.

2004–2008 m. žaidė AEL klubo jaunimo komandoje. 2007–2008 m. rungtyniavo AEL Limassol pagrindinėje komandoje. 2008–2009 m. sezone nuomos pagrindais perleistas Chalkanoras Idaliou.	2009–2010 m. paskolintas EN Pareklissias. Nuo 2010 m. priklausė EN Pareklissias. 2014 m. vasarą atvyko į Lietuvą ir prisijungė prie Kėdainių „Nevėžio“, rungtyniavusio A lygoje. 2015 m. persikėlė į CSM Metalul Reșița (Rumunija). Vėliau žaidė Xagħra United FC (Malta), regioninėje Goco salos lygoje. Galiausiai, atstovavo Brothers Union (Bangladešas).

## Trenerio karjera
Dar būdamas futbolininku, 2014 m. dirbo treneriu Lietuvoje, kur Fenikso klube dirbo su jaunimu. Metalul Reșița dirbo treneriu ir žaidėju. Xagħra United žaidė ir treniravo jaunimą. Baigęs futbolininko karjerą dirbo treneriu ir sporto direktoriumi Bangladeše. 2019 m. tapo Bangladesh Police klubo (Bangladešas) vyr. treneriu.

2021 m. grįžo į Kiprą ir tapo POX Xylotympou analitiku. 2022 m. perėjo į Alki Oroklini kaip trenerio asistentas. 2023 m. persikėlė į „Bavarians“ klubą (Mongolija). 

2024 m. dirbo SK Super Nova (Latvija). 2024 m. sezone jo treniruojama komanda tapo Latvijos Pirmos lygos nugalėtojais.

2025 m. vasario 14 d. tapo žinoma, kad paskirtas naujuoju „Riterių“ klubo strategu.

2025 m. kovo 1 d. kaip vyr. treneris oficialiai debiutavo A lygos rungtynėse prieš „Sūduvą“. Varžovai iš Marijampolės – „Sūduva“ – nugalėjo rezultatu 4-3.

2025 m. kovo 7 d. rungtynėse prieš Vilniaus „Žalgirį“ buvo iškovotas pirmasis taškas čempionate. Susitikimas baigėsi rezultatyviomis lygiosiomis 3-3. 2025 m. liepos 3 d. paskelbta, kad atsistatydino iš pareigų.

## Trenerio pasiekimai
;  su SK Super Nova
*  **Nugalėtojai (1):** 2024 m. Pirma lyga

## Išnašos

## Nuorodos
* 
* 
* lietuvosfutbolas.lt svetainė
Rašės versmės Laumės Akys

**Rašės versmės Laumės Akys** – šaltinis, srūvantis Utenoje, šiaurės rytiniame miesto pakraštyje vingiuojančio Rašės upelio slėnyje, maždaug už 500 m į pietvakarius nuo Utenos tvenkinio užtvankos, tiek pat į šiaurę nuo J. Basanavičiaus gatvės ties išvažiavimu į Zarasų plentą . Atsiveria apie 15 m aukščio šlaito papėdėje. Kairiajame krante susidariusiame duburyje-užutėkyje „verda“ keliolika versmių, kurių vandens perteklius nuteka į Rašę. Objektas pritaikytas lankymui, pastatytos nukreipiamosios rodyklės, informacinis stendas. 

Skaidriame šaltinio vandenyje matomas „žiopčiojantis“ smėlingas dugnas, šioje vietoje primenantis mirksinčias „laumės akis“, kurios smėlyje tai čia, tai ten atsiveria ir užsidaro. Su lietuvių sakmėmis susijusį pavadinimą šaltiniui sugalvojo šalia gyvenantis menininkas Vytautas Kondrotas. 

Šaltinis nuo 2022 m. yra valstybės saugomas hidrogeologinis gamtos paveldo objektas.

## Vandens cheminės savybės

Rašės upelio slėnyje iš gelmių kylantis vanduo prieš daugelį šimtmečių suformavo versmėtą sufozinį cirką. 2020 m. pavasario duomenimis, bendras verdenių debitas sudarė 10-15 l/s. Ištirtame vandens mėginyje šaltinio vanduo pasirodė švarus ir gėlas, turintis mažai mineralinių medžiagų, kurių koncentracija siekė 324 mg/l. Priskiriamas kalcio, magnio hidrokarbonatiniam tipui, santykinai kietas (6,39 mg-ekv/l), daugiausiai karbonatinis (lengvai pašalinamas virinant). Vandenyje nedaug organinės medžiagos, jo permanganatinė oksidacija – 2,32 mg O/l. Vermės neužterštos azoto junginiais.

## Šaltiniai
Šaukoto mūšis

**Šaukoto (Santolės) mūšis** – 1331 m. rugpjūčio 17 d. nelokalizuotoje vietoje Žemaitijoje, greičiausiai Šaukoto žemėje, įvykusios LDK ir Livonijos ordino kariuomenių kautynės.

1331 m. vasarą Livonijos krašto magistras Eberhardas fon Monheimas, keršydamas už Lietuvos pagalbą Rygai konflikte su Livonijos ordinu ir 1329 m. lietuvių žygį į Ordino valdas, surengė žygį į Lietuvą. Žygio tikslu greičiausiai buvo Šaukoto (vok. *Santhole*, *Santkore*, *Sandoten*) žemė Žemaitijoje. Žygio pradžioje įsibrovėliai nesusidūrė su didesniu pasipriešinimu. Grįžtantį su grobiu jį pasivijo Lietuvos valdovo Gedimino vedama lietuvių ir rusėnų kariuomenė, kuri tuo metu buvo surinkta žygiui į Prūsiją.

Užsimezgusiame mūšyje LDK kariuomenė buvo sumušta ir atsitraukė. Kryžiuočių šaltinių teigimu, žuvo apie 500 lietuvių ir rusėnų, buvo sužeistas pats Gediminas. iš kryžiuočių pusės žuvo 2 Ordino riteriai ir 40 eilinių karių.

Mūšio vieta istoriografijoje tiksliau nebuvo lokalizuota. T. Baranausko teigimu, tikėtina, kad jos užrašymai Hermano Vartbergiečio (*Santhole*), Vygando Marburgiečio (*Santkore*) ir Johano Renerio (*Sandoten*) kronikose taisytini į *Sauckote* – Šaukotas: viduramžių rašyboje dažnai painiojamos raidės n ir u, t ir c.

Alvydas Nikžentaitis 1331 m. Livonijos magistro žygį pavadino „ypač dideliu“ (mūšio neišskirdamas) ir pabrėžė, kad juo ilgą laiką ginkluotu konfliktu su Ryga (1297–1330) užimta livoniškoji Ordino šaka atnaujino karą prieš Lietuvą. T. Baranausko teigimu Šaukoto mūšis nesąlygojo esminių pokyčių Lietuvos ir vokiečių ordinų konflikte.

## Literatūra

* Baranauskas, Tomas, Mūšiai viduramžių Lietuvos istorijoje, Lituanistica, 2020. T. 66. Nr. 3(121), p. 157–188.
* Bergmann, Gustav (1776). *G[http://books.google.ee/books?id=SB4VAAAAQAAJ&printsec=toc&hl=en#PPA19,M1 eschichte von Livland, nach bossuetischer Art entworfen]*. Leipzig: Im Schwickertschen Verlage. p. 19-20
* Bernhart Jähnig: Monheim, Eberhard von. In: Neue Deutsche Biographie (NDB). Band 18, Duncker & Humblot, Berlin 1997, .
* Canonici Sambiensis Epitome gestorum Prussie. Heraugegeben von Max Toeppen. *Scriptores rerum Prussicarum*. Leipzig, 1861, Bd. 1.
* Marburg, Wigand von. Die Chronik. *Scriptores rerum Prussicarum*. Leipzig, 1863, Bd.  2.
* Marburgietis, Vygandas. *Naujoji Prūsijos kronika*. Vertė R. Jasas. Vilnius: Vaga, 1999.
* Nikžentaitis, Alvydas. *Gediminas*. Vilnius: Vyriausioji enciklopedijų redakcija, 1989.
* Renner, Johann. *Livländische Historien*. Herausgegeben von Richard Hausmann und Konstantin Höhlbaum. Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht’s Verlag, 1876.
* *Ritterbrüder im livländischen Zweig des Deutschen Ordens*. Köln: Böhlau, 1993, Nr. 594 (p 451–452).
* Wartberge, Hermani de. Chronicon Livoniae. Herausgegeben von E. Strehlke. *Scriptores rerum Prussicarum*. Leipzig, 1863, Bd. 2, S. 9–116.
* *Вартберг Герман.* Ливонская хроника // Тевтонский орден. Крах крестового похода на Русь / Сост. А. Р. Андреев, С. А. Шумов. – М.: Алгоритм, Эксмо, 2005. – Серия «Тайные секты и ордена».

## Išnašos
Montebeluna

**Montebeluna** (, ) – miestas šiaurės rytų Italijoje, Venete, Trevizo provincijoje, 20 km į šiaurės vakarus nuo Trevizo, Brentelos upelio slėnyje. Geležinkeliai į Trevizą, Kastelfranko Venetą, Feltrę. Svarbus avalynės ir tekstilės (daugiausia slidinėjimo, sporto) pramonės centras. Taip pat odos, metalo apdirbimo, elektronikos, maisto, optikos pramonė. Žemės ūkio regiono centras (auginamos daržovės, vaisiai, vynuogės, javai, pašariniai augalai, veisiami galvijai). Yra Švč. Nekaltojo Prasidėjimo katedra.

2024 m. Montebelunos komunoje (plotas 49 km²) gyveno 31 281 gyventojas, mieste – 27 054.

## Istorija
Montebeluna šaltiniuose minima nuo 1000 m. (*montis Belluni*), o Montebelunos pilis (*Montis Bellunensis Castrum*) – nuo 1239 m.

## Šaltiniai
Lenjagas

**Lenjagas** (, ) – miestas šiaurės Italijoje, Venete, Veronos provincijoje, 43 km į pietryčius nuo Veronos, prie Adidžės upės. Geležinkeliai į Veroną, Estę, Rovigą. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (tabakas, javai, ryžiai, cukriniai runkeliai). Yra XVIII–XIX a. Šv. Martyno katedra, kelios kitos bažnyčios, tvirtovės bokšto fragmentas, XX a. pr. Saljerio teatras.

2024 m. Lenjago komunoje (plotas 79,3 km²) gyveno 25 615 gyventojų, mieste – 22 168.

## Istorija
XV a., kai Lenjagas pateko į Venecijos Respubliką, buvo gerai įtvirtintas (architektas Mikelė Sanmikelis). Lombardijos–Veneto karalystės laikais pateko į kvadrilatero gynybinį kompleksą. XIX a. daugelis įtvirtinimų sugriauti Adidžės potvynių ir statant naujus namus.

Lenjage 1750 m. gimė žymus kompozitorius Antonijus Saljeris.

## Šaltiniai
Mušmahu

**Mušmahu** ( MUŠ.MAḪ,  – 'išaukštintoji / pakylėtoji gyvatė') – būtybė Mesopotamijos mitologijoje, gyvatės, liūto ir paukščio hibridas, kai kada tapatinamas su šumerų mitologijos septyngalve gyvate, kurią užmušė Ninurta. Mušmahu – viena iš trijų raguotųjų gyvačių (greta  Bašmu ir Ušumgalu), gali būti, kad mitologiniu atžvilgiu jas sieja bendra kilmė.

Poemoje *[[Angim]]* (arba „Ninurtos sugrįžimas į Nipūrą“) audros dievas vieną savo ginklą apibūdina kaip „septynburnę muš-mah gyvatę“ (138 eilutė), tai primena senovės graikų mitą apie Heraklį ir Lernos hidrą su daug galvų (ją Heraklis užmušęs per antrąjį iš Dvylikos žygdarbių). Aptiktas Ankstyvuoju dinastiniu periodu datuojamas radinys, ant kurio išgraviruota, kaip Ningirsu nudobia septyngalvę *mušmaḫḫū*.
 
Kosmogoniniame mite „Enuma Eliš“ minima, kad Tiamat pagimdžiusi (*alādu*) gyvates, įvardijamas *mušmaḫḫū* („su aštriais dantimis, negailestingomis iltimis, jų kūną vietoj kraujo pripildė nuodų“).

## Išnašos
Skaudvilės sinagoga

**Skaudvilės sinagoga** – buvusi žydų sinagoga Skaudvilėje. Dabar tai gyvenamosios paskirties pastatas.

Medinė sinagoga Skaudvilėje iškilo XIX a., o paskui šalimais pastatyta mūrinė. Sinagogoje būdavo ne tik meldžiamasi, bet ir gilinamasi į raštus, aptariami verslo reikalai.

Dabartiniais laikais sinagogos pastatas (Malūno g. 4) maldos namų nebeprimena, tačiau iš jo sienų dar galima spręsti, kad pastatu naudojosi žydai. Skaudvilės sinagoga stačiakampio pavidalo. Anksčiau joje būta didelės salės su altoriumi iš juodo akmens. Kadangi sinagogoje moterys turėjo laikytis skyrium nuo vyrų, antrajame sinagogos aukšte buvo joms skirta galerija. Visgi, kaip prisimena vietos gyventojai, Skaudvilėje  moterys apskritai nesilankė sinagogoje.

2022 m. rugsėjį, siekiant įamžinti kitados miestelyje gyvenusią žydų bendruomenę, šalia buvusios sinagogos atidengtas atminimo paminklas.

## Išnašos
Asjagas

**Asjagas** (, , ) – miestas šiaurės Italijoje, Venete, Vičencos provincijoje, Alpių papėdėje, 35 km į šiaurę nuo Vičencos. Keliai į Vičencą, Trentą, yra oro uostas. Sūrių gamyba (gaminamas tradicinis Asjago sūris), turizmas (slidinėjimas, žygiai po kalnus). Veikia Padujos universiteto Asjago astrofizikos observatorija.

2024 m. Asjago komunoje (plotas 162,9 km²) gyveno 6248 gyventojai, mieste – 3610.

## Istorija
Asjagas šaltiniuose minimas nuo 1204 m. (*Axiglagum*). Vėliau čia apsigyveno bavarai (cimbrai) ir vietovę ėmė vadinti *Sleghe*. XIV a. Asjagas su aplinkinėmis gyvenvietėmis sudarė faktiškai nepriklausomą Septynių bendruomenių federaciją.

I pasaulinio karo metais (1916 m. gegužę–birželį) prie miesto įvyko didelis Asjago mūšis, kurio metu italai atrėmė Austrijos-Vengrijos kariuomenės įsiveržimą. Mūšio metu žuvo apie 230 tūkst. karių. Jiems atminti Asjage pastatytas memorialas.


Sacrario militare di Asiago 02.jpg|Asjago mūšio memorialas
Chiesa di San Rocco, Asiago 06.jpg|Šv. Roko bažnyčia
Asiago - Fontana del Fauno 01.jpg|Asjago centras su Fauno fontanu
Formaggio Asiago Dop.jpg|Asjago sūris


## Šaltiniai
Valdanjas

**Valdanjas** (, ) – miestas šiaurės Italijoje, Venete, Vičencos provincijoje, 20 km į šiaurės vakarus nuo Vičencos, Anjo upės slėnyje. Keliai į Vičenzą, Skijų, Roveretą. Tekstilės pramonė (kompanija „Marzotto“ gamina siūlus). Yra XVIII a. senamiestis su Šv. Klemenso bažnyčia.

2024 m. Valdanjo komunoje (plotas 50,2 km²) gyveno 25 765 gyventojų, mieste – 21 909.

## Istorija
Miesto pavadinimas kilęs nuo *Valle dell’Agno* („Anjo [upės] slėnis“). Vietovė šaltiniuose minima nuo 1179 m.

Valdanjas iškilo XIX a., Marcotų šeimai pradėjus siūlų gamybą.

## Šaltiniai
Laisvės paminklas (Kaunas)

**Laisvės paminklas** – statula Kauno centre, Naujamiestyje, Vytauto Didžiojo karo muziejaus sodelyje. Paminklo aukštis 12,35 metro.

## Istorija

Skulptūros autorius Juozas Zikaras „Laisvę“ sukūrė Panevėžio vyrų gimnazijoje Lietuvos krašto apsaugos ministro užsakymu. Skulptoriui pozavo jo žmona Anelė ir sūnaus krikšto mama Elena Jasinskaitė, nors esama ir kitų versijų. Skulptūra sukurta 1921 m. Iš pradžių ji buvo gipsinė ir saugota senajame Kauno karo muziejuje. 1924 m. nutarta skulptūrą išlieti iš bronzos, ji buvo išlieta 1926 m.

Paminklą projektavo Karo muziejaus viršininkas Vladas Nagevičius. Jo sprendimu 7 didžiuliai akmenys postamentui buvo atvežti nuo buvusio Rusijos–Vokietijos pasienio, kas simbolizavo Didžiosios ir Mažosios Lietuvos susijungimą. Klaipėdos įgulos kariai gabeno pasienio stulpus – akmenis Laisvės statulai Kaune iš Bajorų stoties, piečiau Kretingos.

Paminklo pjedestalo autorius Vladimiras Dubeneckis. 1928 m. gegužės 15 d. paminklas atidengtas (kaip Lietuvos nepriklausomybės dešimtmečio paminklas), pažymint Steigiamojo Seimo susirinkimo dieną. Pastačius dabartinį Karo muziejaus pastatą, 1936 m. statula perkelta į dabartinę vietą. 1938 m. architektas Karolis Reisonas paminklą užkėlė ant gerokai aukštesnio, masyvesnio pjedestalo.

1950 m. liepos 21 d. Dainų šventės išvakarėse, naktį, paminklas apkaltas lentomis ir paslėptas. 1966 m. skulptorius Bronius Petrauskas jį restauravo, paminklas buvo perkeltas į tuometinį skulptūrų ir vitražų sandėlį Kauno šv. arkangelo Mykolo bažnyčioje. Skulptūra apgadinta, tačiau nesunaikinta tikriausiai dėl to, kad ant jos nebuvo Lietuvos valstybingumo ženklų.

Atstatyta ir atidengta 1989 m. vasario 16 d. buvusioje vietoje. Architektas Antanas Algimantas Sprindys.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Juozo Zikaro „Laisvės“ istorija: nuo meilės šiam valstybiniam paminklui iki neapykantos (Lrt.lt)
Kaklaraiščių tiltas

**Kaklaraiščių tiltas** –  tiltas (viadukas), skirtas pėsčiųjų ir dviratininkų judėjimui, stovintis Vilniuje, Karoliniškių mikrorajone, V. Maciulevičiaus gatvės ašyje. Kerta iškasoje nutiestą Vakarinį aplinkkelį, jungia gyvenamąjį rajoną su mišku. Statinys žinomas dėl vietos bendruomenės kuriamo neįprasto įvaizdžio, susijusio su puošyba kaklaraiščiais. Įprastai, ant tilto kabo keli šimtai šių puošybinių elementų.

Pėsčiųjų bei dviratininkų tiltas pastatytas vykdant aplinkkelio statybų II etapą, trukusį daugiau kaip dvejus metus, užbaigtą 2013 m. Šiame ruože nutiesta 2,84 km ilgio 6 eismo juostų abiem kryptimis greitoji gatvė, lygiagreti Laisvės prospektui. Tiltas vieno tarpatramio, sumontuotas iš metalinių konstrukcijų, laikomas santvarų. Perdanga atremta į metalines sijas. Ėjimo takas nutiestas erdvinės santvarinės konstrukcijos apačia, iš šonų ribojamas vertikaliomis santvaromis su dengiančiomis saugumo grotelėmis. Ilgis apie 48 m.

## Tilto įvaizdis

2015-ųjų balandį pririšus tris pirmuosius kaklaraiščius, ant tilto buvo paliktas iniciatorių laiškas, paaiškinęs šį sumanymą: kaklaraiščių rišimo nereikia sieti su jokia religine švente, tiesiog keli vietos gyventojai šitaip įprasmino idėją gyventi gražiau. 

2020 m. per vieną naktį tiltas pasikeitė neatpažįstamai. Jau šešerius metus Vakariniame aplinkkelyje pravažiuojančius kaklaraiščiais džiuginęs tiltas neteko visų savo atributų – kaklaraiščių. Apie įvykio priežastis nieko nežinojo nei Vilniaus miesto savivaldybė, nei pats autorius. Apie šį tiltą, kaip Vilniaus miesto puošmeną, buvo skelbiama ir į sostinę atvykstantiems turistams. Tilto įvaizdis ir anksčiau ne kartą kentėjo nuo vandalų: dalis kaklaraiščių būdavo pavagiami, kitus apdegindavo. Tačiau dažnai šiuo tiltu judantys žmonės matydavo, kad ant tilto būdavo užrišami vis nauji kaklaraiščiai. Šventiniu laikotarpiu, palaikydama miesto gyventojų iniciatyvą, tiltą savivaldybė papuošė šviečiančiais kaklaraiščiais, o šventėms pasibaigus šiuos nukabino. Jokių kitų darbų esą daryta nebuvo. Tiltas netrukus vėl atnaujintas ir išpuoštas naujais kaklaraiščiais – savo kaklaraiščius čia užkabino Vilniaus meras Remigijus Šimašius kartu su idėjos autoriumi, tarpdisciplininių menų kūrėju Juliumi Žėku. Tuomet meras pakvietė vilniečius tęsti savitą tradiciją ir nešti nebereikalingus kaklaraiščius ant tilto arba į savivaldybę, kur pastatyta tam tikslui nemaža dėžė.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Kaklaraiščių tilto iniciatorius: pastarųjų rišimas – būdas susikurti magijos kasdienybėje *lrt.lt/mediateka* 2020.06.23
Liepkalnio geležinkelio viadukas

**Liepkalnio geležinkelio viadukas** – istorinis geležinkelio viadukas Vilniuje, Naujamiestyje, Liepkalnyje, 450 m į šiaurės rytus nuo Vilniaus geležinkelio stoties, 250 m į pietus nuo Aušros Vartų. Kerta Liepkalnio gatvę viršuje, juo nutiesta dalis stoties kelyno vėžių. Atspindi Sankt Peterburgo–Varšuvos geležinkelio atšakos Vilnius–Kena raidą. Priklauso AB „Lietuvos geležinkeliai“.

Viadukas yra retos plano struktūros, nes statinys įstrižas dėl nestatmeno geležinkelio susikirtimo su gatve. Ant balastinio grunto pakloti pabėgiai ir bėgiai. Po viaduku su nuolydžiu link Aušros Vartų gatvės praeina trys eismo juostos, Liepkalnio gatvės danga šioje vietoje grįsta tašytais akmenimis. Įrengti du šaligatviai.

Prietilčių pylimų lauko akmenų grindinys ir kultūrinis sluoksnis patenka į Vilniaus senojo miesto ir priemiesčių archeologinės vietovės teritoriją. Tiltas yra regioninės reikšmės technikos ir istorijos paminklas, 2003 m. įrašytas į Kultūros paveldo registrą.

Vieno tarpatramio viadukas – tipinis, kartotinis statinys, kurį 1862 m. pastatė Vyriausioji Rusijos geležinkelių bendrovė. 1871-1873 m. ties Aušros Vartais minėtas pastatytas metalinis geležinkelio tiltas ().

1962 m. pakeista perdanga, kurią sudarė gelžbetoninės briaunotos sijos. 2001 m. kultūros vertybės ekspertizės duomenimis, buvo vertinama, kad išlikę 2/3 autentiškų objekto sudėtinių dalių. Statinio fasadai apdailinti tašytų akmenų mūru su reljefinėmis siūlėmis. Abiejų ramtų pamatai įrengti iš tašytų akmenų mūro, remiantys akmenimis ir atraminėmis sienomis sutvirtintus prietilčių žemių pylimus. 

Pagrindiniai duomenys: ilgis (tarp sijų atrėmimo taškų ant ramtų) – 16,5 m, plotis (pravažiavimo viršuje gabaritas) – 24,63 m, aukštis – 7,4 m.

2020 m. atlikta viaduko rekonstrukcija, pakeistos perdangos sijos. Darbus vykdė UAB „Ukmergės keliai“.

## Šaltiniai
2025 m. pasaulio biatlono čempionatas

**2025 m. pasaulio biatlono čempionatas** – Tarptautinės biatlono sąjungos organizuotas geriausių pasaulio biatlono atletų čempionatas, vykęs vasario 12–23 d. Lencerheidėje, Šveicarijoje.

## Medalių lentelė

## Medalininkai
### Vyrai

### Moterys

### Mišrios rungtys

## Dalyvavusios šalys

## Lietuva čempionate
;Rezultatai

;Estafetės

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Tarptautinis baudžiamasis tribunolas buvusiajai Jugoslavijai

**Tarptautinis baudžiamasis tribunolas buvusiajai Jugoslavijai** (**TBTBJ**, ) – Jungtinių Tautų institucija, skirta persekioti ir teisti asmenis už karo nusikaltimus, padarytus Jugoslavijos karų metu. Tribunolas buvo *[[ad hoc]]* () teismas, įsikūręs Hagoje, Nyderlanduose. Veikė 1993–2017 m.

Tribunolas įsteigtas 1993 m. gegužės 25 d. Jungtinių Tautų Saugumo Tarybai priėmus rezoliuciją Nr. 827. Tribunolo jurisdikcijai priklausė keturios nusikaltimų, įvykdytų buvusios Jugoslavijos teritorijoje nuo 1991 m., grupės: sunkūs Ženevos konvencijų pažeidimai, karo teisės pažeidimai, genocidas ir nusikaltimai žmoniškumui. Didžiausia bausmė, kurią tribunolas galėjo skirti, buvo įkalinimas iki gyvos galvos. Įvairios šalys pasirašė susitarimus su Jungtinėmis Tautomis dėl laisvės atėmimo bausmių vykdymo.

Iš viso kaltinimai pareikšti 161 asmeniui. Galutiniai kaltinamieji aktai paskelbti 2004 m. gruodį, o paskutiniai jų patvirtinti ir paskelbti 2005 m. pavasarį. Paskutinis kaltinamasis Goranas Hadžičius suimtas 2011 m. liepos 20 d. Galutinis nuosprendis paskelbtas 2017 m. lapkričio 29 d., o 2017 m. gruodžio 31 d. tribunolas oficialiai baigė darbą.

Likusias TBTBJ funkcijas, įskaitant nuosprendžių priežiūrą ir apeliacijų nagrinėjimą, perėmė Tarptautinis baudžiamųjų tribunolų mechanizmas (IRMCT).

## Veikla
1993 m. gegužės 25 d. JT Saugumo Tarybos priimta rezoliucija Nr. 827 oficialiai įsteigė TBTBJ. Numatyta, kad tribunolo jurisdikcijai priklausys keturios nusikaltimų, įvykdytų buvusios Jugoslavijos SFR teritorijoje nuo 1991 m., grupės:

# Sunkūs Ženevos konvencijų pažeidimai;
# Karo teisės pažeidimai;
# Genocidas;
# Nusikaltimai žmoniškumui.

## Šaltiniai

## Nuorodos
*
Haldjasas

**Haldjasas** () – dvasia estų mitologijoje, kaip tikima, sauganti tam tikrą teritoriją, vietą arba statinį. Manyta, kad žmonių atžvilgiu šios dvasios nusiteikusios teigiamai, tačiau galinčios nubausti, nederamai pasielgus. Tikėta, kad gyvenančios šeimomis, joms būdavo atnašaujama.

Anot estų padavimų, haldjasai galintys prisiimti visokius pavidalus, pvz., žmogaus, kokio nors gyvūno, daikto, kai kada vienintelė jų apraiška esąs garsas.

Dėl christianizacijos žmonių sąmonėje haldjasai virto demonais.

## Išnašos
Larsas ir tikra mergina

**Larsas ir tikra mergina** () – 2007 m. amerikiečių komedinė drama, kurią režisavo Craig Gillespie. Vaidina Ryan Gosling, Emily Mortimer, Paul Schneider, Kelli Garner ir Patricia Clarkson.

JAV kino teatruose pasirodė 2007 m. spalio 12 d. Nors filmas patyrė komercinę nesėkmę, kritikai jį įvertino teigiamai, ir jis buvo nominuotas „Oskarui“ už geriausią originalų scenarijų.

## Siužetas
Larsas, geraširdis, bet socialiai nerangus jaunuolis, užmezga romantiškus santykius su sekso lėle.

## Vaidmenys

: *Aktorius – veikėjas*

* Ryan Gosling – *Lars Lindstrom*
* Emily Mortimer – *Karin Lindstrom*
* Paul Schneider –  *Gus Lindstrom*
* Kelli Garner – *Margo*
* Patricia Clarkson – *Dagmar Berman*

## Filmo gamyba
Scenarijaus autorė Nancy Oliver atskleidė, kad jos scenarijaus įkvėpimo šaltinis buvo tikra interneto svetainė „RealDoll.com“, kuri rodoma filme. Scenarijų parašė 2002 m., o 2005 m. jis buvo trečias pagal populiarumą „juodajame sąraše“, kuriame atsiduria labiausiai mėgstami dar nesukurti Holivudo scenarijai.

Nors filmo veiksmas vyksta JAV Minesotos valstijoje, jis buvo filmuojamas Kanados Ontarijo provincijoje.

## Atsiliepimai
Recenzijų suvestinėje „Rotten Tomatoes“ 81 % iš 138 kritikų atsiliepimų yra teigiami, o vidutinis įvertinimas – 7,1/10. „Metacritic“, kuri naudoja svertinį vidurkį, remdamasi 32 kritikais, filmui skyrė 70 balų iš 100 galimų, o tai reiškia, kad vertinimai yra „iš esmės palankūs“.

## Apdovanojimai

## Nuorodos
* 
* 
* 
## Išnašos
Naujininkų geležinkelio viadukas

**Naujininkų geležinkelio viadukas** – geležinkelio viadukas Vilniuje, Naujininkuose,  2 km į pietvakarius nuo Vilniaus geležinkelio stoties. Viadukas dviejų dalių, kerta dvi gretimas gatves: senasis – Iešmininkų, naujasis – Tūkstantmečio gatvę (pietinį aplinkkelį). Stovi maždaug pusiaukelėje tarp Panerių ir Tunelio gatvių. Viaduko viršuje praeina Vilniaus–Kauno geležinkelio ruožas. Priklauso AB „Lietuvos geležinkeliai“.

Senąjį gelžbetoninį geležinkelio viaduką 1932 m. pastatė Vilniaus kraštą administravusi lenkų valdžia. Per II pasaulinį karą viadukas buvo apgadintas sprogimų. 1944 m. suremontuotas bombos pažeistas perdenginys, betonu sustiprinti pamatai.

Originalų, lenkų statybos statinį sudaro trys tarpatramiai virš atnaujintos Iešmininkų (Burbiškių) gatvės. Stovi du gelžbetoniniai ramtai su stačiakampio profilio karnizais. Tai rėminė gelžbetoninė, trijų sekcijų tilto konstrukcija, paremta dvejomis eilėmis tarpinių atraminių stulpų. Gelžbetoninis rėmas su deformacinėmis siūlėmis. Tarpinės kolonos į viršų platėjančios, tarpusavyje sujungtos skersiniais ryšiais (vokiško tipo). Po viaduku per pagrindinį tarpatramį praeina dviejų eismo juostų gatvė, per abu šoninius tarpatramius nutiesti šaligatviai. Prie viaduko iš rytų pusės (nuo stoties) jungiasi  prietilčio žemių pylimas. Įrengti gabaritiniai apribojimai pravažiuojantiems automobiliams. Ant viaduko perdangos balastinio grunto pakloti pabėgiai ir bėgiai. Kraštuose įrengti betoniniai šalitilčiai ir metaliniai turėklai. 

Pagrindiniai senojo viaduko duomenys: tarpatramių ilgiai – 3,8+6,7+3,8 m, plotis (pravažiavimo viršuje gabaritas) – 30,3 m, aukštis – 5,7 m. 2001 m. kultūros vertybės ekspertizės duomenimis, tilto atramos ir perdanga buvo datuojami 1932 m. Autentiškos dalys sudarė 100 proc. objekto sudėtinių dalių.

2008 m. nutiesus pietinį aplinkkelį, vakarinėje viaduko pusėje neliko prietilčio pylimo, nes buvo prijungtas šiuolaikinis geležinkelio viadukas. Statinys dviejų tarpatramių, su gelžbetoninių sijų perdanga. Po juo nutiesta po tris eismo juostas į abi puses su skiriamąja juosta, kurioje įrengta tarpinė viaduko atrama. Bendras senojo ir naujojo viadukų ilgis – apie 67 m.

## Šaltiniai
Keptinis alus

**Keptinis alus** – alaus rūšis, gaminama kaip pagrindinę žaliavą naudojant ne grūdus, o iškeptą duonos tešlą. Jį gaminant iš miežių (kartais rugių) tešlos formuojami kepalai, jie kepami krosnyje, sulaužomi, užpilami virintu vandeniu, išbrinkinami, tada nuleidžiama misa, išpilstoma į statines ir rauginama su cukrumi ir mielėmis. 

Visos kitos alaus rūšys lietuviškai yra vadinamos darytiniu alumi.

## Istorija
Manoma, kad keptinis alus yra seniausias ir primityviausias alaus variantas, koks jis buvo gaminamas Senovės Egipte ir Mesopotamijoje. Dar ir dabar Egipte paplitęs gėrimas **bouza** (), gaminamas iš miežinės duonos kepalų, greičiausiai tęsia tradiciją, kuri pavaizduota 5000 m. senumo alaus gamybos piešiniuose. Jis gali siekti 7 proc. alkoholio stiprumą.

Keptinio alaus tradicija kai kur išsilaikiusi ir Europoje. Tokiu principu yra gaminamas suomiškas sahti, kuris gardinamas kadagio uogomis ir košiamas per kadagio šakas. Estijoje panašiai gaminamas *koduõlu* („naminis alus“). Iš keptinio alaus gamybos išsivystė ir giros tradicija Rytų Europoje.

## Lietuvoje

Lietuva yra viena iš nedaugelio pasaulio šalių išsaugojusi archaišką keptinio alaus gamybos tradiciją. Ji Lietuvą pasiekė per Livoniją ir istoriškai paplitusi šiaurės Aukštaitijoje. Tradicija buvo naudojama bei vystoma vietos dvaruose.

Apie 1686 metus surašytoje Radvilų virėjo užrašų knygelėje rašoma:

Iš pradžių keptinio alaus gamyba buvo vyrų aludarių darbas, tačiau nuo XX a. pirmos pusės keptinį alų dažniausiai gamina moterys, ir tradicija perduodama per moterišką liniją. Dabar tradicija nyksta, nors nemažai moterų dar gerai žino gamybos ypatumus.

Tradicinę keptinio alaus gamybą geriausiai išsaugojo Jūžintų kraštas, ir tradiciją tęsia kelios vietos moterys. Jį gaminant miežių daigai sudaiginami, o tada paberiami džiūti ant krosnies ar saulėkaitoje. Tada jie sumalami, sumaišomi su virintu vandeniu ir brinkinami. Iš tokios tešlos suformuoti kepalai porą valandų kepami krosnyje, kol gerai apskrunda. Kepalai vėliau mirkomi vandenyje. Į susidariusį skystį įpylus apynių nuoviro, cukraus ir mielių raugiamas alus. Tradiciškai indas išklojamas šiaudais. Alų galima vartoti jau po kelių dienų..

Jūžintų krašto keptinis miežinis alus yra tamsios, sodrios spalvos, su didele puta. Jis pasižymi savitu tirštumu, lipnumu ir kartumu, kurį suteikia vietiniai apyniai ir pelynai, aviečių stiebai, džiovintų obuolių ir kriaušių nuovirai. Alus yra nestiprus. Jūžintų krašte šis gėrimas naudojamas įvairiose šventėse. Dėl svarbos Lietuvos kultūroje 2018 m. Jūžintų krašto keptinio alaus tradicija buvo įtraukta į Nematerialaus kultūros paveldo vertybių sąvadą.

## Šaltiniai
Traukinio tenderis

**Tenderis** ( < *tend* – „aptarnauti“) – garvežio priekaba, sujungta su traukiniu, kurioje laikomos vandens atsargos, kuras, įrankiai ir kiti daiktai. Kartais tenderyje įtaisomi ir pagalbiniai įrenginiai – šaldytuvas, papildoma garo mašina.

## Istorija

XIX a. garvežių tenderiai dažnai būdavo netaisyklingos formos, vidurinėje dalyje būdavo anglis (kaip kuras), išorinėje – vanduo. Nors tenderiai dažnai buvo kaip neatsiejama garvežio dalis, kartais jie būdavo pakeičiami. Viename tenderyje būdavo iki 50 tonų vandens ir kiek mažiau – degalų. Iš pradžių vyravo dviašiai, vėliau triašiai tenderiai, ilgainiui pradėti gaminti didesni ir įvairių ašinių formatų tenderiai.

## Šaltiniai
Bikūnų daugiakamienė liepa

**Bikūnų daugiakamienė liepa** – neįprasta, iš daugelio kamienų suformuota liepa, auganti Utenos rajone, Sudeikių seniūnijoje, Bikūnų kaime. Aptinkama pagrindinės gatvės gale, 0,6 km į šiaurę nuo sankirtos su keliu , šalia pavienės sodybos.

Išskirtinė liepa paskelbta saugomu botaniniu gamtos paveldo objektu Aplinkos ministro 2018 m. balandžio 16 d. įsakymu Nr. D1-300.

2021 m. duomenimis, daugiakamienę liepą sudarė 14 kamienų nuo 6 iki 23 m aukščio, nuo 0,29 iki 0,66 m skersmens, iki 2,07 m apimties. Dalis kamienų pasvirę 15-60°. Keli iš jų stelbiami vešlesnių kamienų, dviem nupjautomis viršūnėmis. Vienas medžio kamienas su žaizda, du kamienai su medienos puviniu. Lajos plotas – 276 m², lajos ilgis – 20 m, amžius –	80 metų.

## Šaltiniai
Proklamacija buvusios Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės gyventojams

**Proklamacija buvusios Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės gyventojams** () – Juzefo Pilsudskio parengta dvikalbė proklamacija, išplatinta daugiausia Vilniuje 1919 m. balandžio 22 d. Ji buvo išspausdinta lenkų ir lietuvių kalbomis po to, kai lenkų pajėgos užėmė Vilnių per Vilniaus puolimą Lenkijos–sovietų karo metu. Jame išdėstyti politiniai J. Pilsudskio ketinimai ir pateiktas jo sukurtos Tarpjūrio federacijos projektas. Paskelbdamas deklaraciją dviem kalbomis, Pilsudskis kreipėsi į lietuvius, tikėdamasis atkurti Abiejų Tautų Respublikos valstybę.   

J. Pilsudskis proklamacijoje pažadėjo surengti „rinkimus, kurie vyktų slapto, visuotinio ir tiesioginio balsavimo pagrindu, neišskiriant lyčių“, ir „sudaryti galimybę išspręsti jūsų tautines problemas ir religinius reikalus taip, kaip jūs patys nuspręsite, be jokios prievartos ar spaudimo iš Lenkijos“. Šią deklaraciją griežtai kritikavo ir lenkų, ir lietuvių nacionalistai.   

Tekstu buvo siekiama parodyti gerą valią tiek lietuviams, tiek tarptautiniams diplomatams. Pastarasis tikslas pavyko, nes proklamacija sudavė smūgį „lenkų-užkariautojų“ įvaizdžiui ir pakeitė jį įvaizdžiu „Lenkija kovoja su bolševikų diktatūra ir išlaisvina kitas tautas“. Lietuviai, kurie reikalavo miesto valdžios, šį paskelbimą laikė lenkų imperializmo priedanga. Pilsudskio žodžiai taip pat sukėlė daug diskusijų Lenkijos politinėje sferoje, nes jie nebuvo svarstomi Seime. Tai sukėlė Pilsudskio oponentų iš Tautinių demokratų frakcijos pyktį. Lenkijos valstiečių partijos deputatai reikalavo prijungti Vilniaus kraštą prie Lenkijos ir net apkaltino Pilsudskį išdavyste.   

## Išnašos
Władysław Wejtko

**Vladyslavas Veitko** (,  – ) – lenkų generolas. Tarnavo Rusijos imperijos ir Lenkijos kariuomenėse.

## Biografija
Gimęs 1859 m. vasario 1 d. Livonijoje, Rusijos imperijoje, lenkų šeimoje, netrukus persikėlė į Juodosios jūros provincijas, galbūt dėl priespaudos, su kuria susidūrė lenkai po nepavykusio 1863–1864 m. sukilimo.

Įstojo į Rusijos imperijos kariuomenę ir 1882 m. tapo karininku, įgijo inžinieriaus specialybę. 1898 m. jam suteiktas kapitono laipsnis. Vėliau dalyvavo 1905 m. Rusijos–Japonijos kare ir tarnavo Sibire, kur dalyvavo tiesiant daugybę kelių ir tiltų. 1914 m., netrukus prasidėjus Pirmajam pasauliniam karui, buvo pripažintas kaltu dėl cenzūros įstatymų pažeidimo ir išsiųstas į Rytų frontą. Ten Veitko dalyvavo derybose dėl apsikeitimo belaisviais su Austrija-Vengrija, po to tarnavo logistikos ir įtvirtinimų daliniuose. 1915 m. jam buvo suteiktas generolo leitenanto laipsnis, tačiau jis negavo savarankiško dalinio, kuris paprastai siejamas su paaukštinimu.

1917 m. per Rusijos Vasario revoliuciją jis atsidūrė Sankt Peterburge, kur tapo vienu iš Lenkų karo komisijos vadovų, o vėliau – vienu iš 1-ojo lenkų korpuso Rusijoje vadų. 1918 m. suorganizavo Lietuvos ir Baltarusijos savigynos pajėgas ir 1-ąją lietuvių-gudų diviziją. Gruodžio 8 d. Juzefo Pilsudskio įsakymu buvo oficialiai priimtas į naujai formuojamą Lenkijos kariuomenę ir gavo generolo majoro laipsnį. 1919 m. išsiųstas mokytis į Prancūziją, o 1920 m. pavasarį tapo vyriausiuoju techninių pajėgų inspektoriumi (*Generalny Inspektor Wojsk Technicznych*). Per Lenkijos–sovietų karą Veitko dirbo Prancūzijos karinėje misijoje Lenkijoje ir dalyvavo Varšuvos mūšyje, kur padėjo rengti Lenkijos įtvirtinimus ir gynybines linijas.

1921 m. išėjo į pensiją. Iki pat mirties 1933 m. jis buvo daugelio lenkų organizacijų, tarp jų ir Lenkijos Raudonojo Kryžiaus, veikėjas, daugelio straipsnių ir knygų autorius. Mirė 1933 m. lapkričio 16 d., palaidotas Nalenčuve.
## Išnašos

## Šaltiniai

* Nałęczowski generał - biografia: Część 1 , Część 2 

## Literatūra
* Tadeusz Kryska-Karski i Stanisław Żurakowski, *Generałowie Polski Niepodległej*, Editions Spotkania, Warszawa 1991, wyd. II uzup. i poprawione.
* H.P Kosk, *Generalicja Polska*, Oficyna Wydawnicza "Ajaks", Pruszków 1998.
* Stawecki P., *Słownik biograficzny generałów Wojska Polskiego 1918–1939*, Warszawa: Bellona, 1994, , OCLC 830050159.
* Władysław Wejtko, *Samoobrona Litwy i Białorusi. Szkic historyczny*, Nakładem Związku Organizacji b. Wojskowych w Wilnie, Wilno 1930.
Judita Traubaitė

**Judita Traubaitė** (g. 2000 m. liepos 11 d.) – Lietuvos biatlonininkė, orientavimosi slidėmis sportininkė ir futbolininkė.

## Biografija
Judita Traubaitė gimė ir užaugo Vilniuje. Nuo mažens ji buvo supažindinta su orientavimosi sportu, nes šia sporto šaka aktyviai užsiėmė jos šeima. Be sporto, Judita baigė Vilniaus Balio Dvariono dešimtmetę muzikos mokyklą, fortepijono klasę. 2018 m. baigė Vilniaus licėjų, o 2023 m. - biologijos studijas Vilniaus universiteto Gyvybės mokslų centre.

### Futbolas

Žaidė futbolą Vilniaus MFA „Žalgirio“ moterų komandoje, dalyvavo Lietuvos moterų A lygos varžybose.

### Orientavimosi sportas
Judita profesionalią sportinę karjerą pradėjo orientavimosi sporte, dalyvaudama tiek orientavimosi sporto bėgte, tiek orientavimosi sporto slidėmis varžybose. 2022 m. pasaulio jaunimo (iki 20 metų) čempionate Umea (Švedija) iškovojo bronzos medalį. 2022 m. ji laimėjo Pasaulio jaunimo (iki 23 metų) orientavimosi sporto slidėmis taurę bei Pasaulio studentų čempionato bronzos medalį. 2023 m. Pasaulio jaunimo (iki 23 metų) orientavimosi sporto slidėmis čempionate  Norvegijoje Judita pelnė aukso medalį vidutinėje trasoje, trasą įveikusi per 41 minutę ir 57 sekundes, 43 sekundėmis aplenkdama artimiausią varžovę iš Šveicarijos, o taip pat aukso medalį sprinto trasoje.

2022 m. pasaulio orientavimosi sporto slidėmis čempionate užimta 8-oji vieta, o 2024 m. pasaulio orientavimosi taurėje laimėtas etapas Otepėje (Estija).

### Biatlonas
2022/23 sezone Judita Traubaitė debiutavo IBU taurėje, o nuo 2023/24 sezono ji startuoja BMW Pasaulio taurėje. 

2023 m. gruodžio mėnesį pasaulio biatlono taurės etape Lencerheide (Šveicarija) 7,5 km sprinto rungtyje ji užėmė 49-ąją vietą, patekdama į geriausiųjų 50-uką. Tais pačiais metais Europos biatlono čempionate Slovakijoje Judita finišavo 31-oje vietoje, ženkliai pagerindama savo ankstesnį rezultatą. 

Savo debiutiniame 2024 m. pasaulio biatlono čempionate Judita užėmė 74-ą vieta sprinto varžybose ir 64-ą vietą asmeninėse lenktynėse.

## Rezultatai
### Pasaulio čempionatai

### Olimpinės žaidynės

## Šaltiniai

## Nuorodos
* J.Traubaitė IBU
* J.Traubaitė IOF
Veronos šv. Zenono bazilika

**Veronos šv. Zenono bazilika** () – viena svarbiausių Veronos miesto bažnyčių Italijoje, skirta miesto globėjui šv. Zenonui. Tai vienas geriausiai išlikusių romaninio stiliaus sakralinių pastatų Šiaurės Italijoje. Bazilika yra populiarus turistinis taškas todėl įėjimas į baziliką yra mokamas.

## Istorija
Šv. Zenono bazilika buvo pastatyta siekiant pagerbiant Veronos vyskupą šv. Zenoną, kuris gyveno IV a.. Pirmoji bažnyčia šioje vietoje buvo pastatyta V a., o dabartinis pastatas pradėtas statyti IX a. ir iš esmės užbaigtas XII a. Per šimtmečius bazilika buvo kelis kartus restauruota, ypač po 1117 m. įvykusio žemės drebėjimo, kuris smarkiai apgadino pastatą.

### Abatija
Šalia bazilikos kadaise veikė šv. Zenono abatija, kuri buvo vienas svarbiausių benediktinų vienuolynų regione. Abatija buvo aktyvi nuo VIII a. iki XVIII a., kai ji buvo uždaryta per Napoleono valdymo laikotarpį. Ji atliko reikšmingą vaidmenį miesto religiniame ir kultūriniame gyvenime, taip pat buvo svarbus švietimo ir menų centras.

## Architektūra

Bazilika yra puikus romaninio stiliaus pavyzdys. Fasadas puoštas puošniu rozetiniu langu ir bronzinėmis durimis, kurios dekoruotos biblinėmis scenomis. Interjere išsiskiria didelis nefų aukštis ir gotikinio stiliaus lubos.

Bazilikos viduje saugomos įvairios freskos, datuojamos XIII–XV amžiais. Požeminėje kriptoje yra saugomi šv. Zenono palaikai.

## Kultūroje
Šv. Zenono  bazilika taip pat yra susijusi su garsia Romeo ir Džuljetos legenda. Pasak legendos čia galėjo būti įvykusi Romeo ir Džuljetos vestuvių ceremonija, kaip aprašyta Viljamo Šekspyro tragedijoje „Romeo ir Džuljeta“.

## Galerija

Verona SZeno1 tango7174.jpg|Interjeras
Basilica di San Zeno Maggiore interior, 2018.jpg|Bazilikos sodai
Basilica di San Zeno 2.jpg|Šv. Zenono kripta ir palaikai


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Oficiali svetainė
Vatai

**Vatai** – per jūros potvynius po vandeniu atsiduriančios plokščių pajūrio žemumų zonos.

Dumbliams sulaikant potvynių vandens atgabentas sąnašas, vatai platėja, po truputį aukštėja ir tampa maršomis. Vandens latakai, kurių išsidėstymas dažnai kinta, dalija vatų paviršių. Vatų esama Meksikos įlankos, Šiaurės, Baltosios, Ochotsko, Beringo jūrų pakrantėse.

## Taip pat skaitykite
* Vatų jūra

## Išnašos
Veronos pilis

**Veronos pilis** () – viduramžių pilis, esanti Veronoje, Italijoje. Vienas svarbiausių karinės architektūros pavyzdžių Šiaurės Italijoje ir svarbi miesto istorijos dalis.

## Istorija

Pilis buvo pastatyta XIV a. Veronos valdovo Cangrande II della Scala įsakymu. Statybos vyko 1354 m. –1356 m., pilis buvo skirta tiek gynybai, tiek valdovo rezidencijai. Ji buvo pastatyta šalie Adidžės upės, kad užtikrintų geresnę strateginę gynybą.

Pilis buvo stiprinama ir pertvarkoma įvairiais laikotarpiais, priklausomai nuo Veronos politinės situacijos. XV a., kai miestą valdė Venecijos respublika, pilis buvo naudojama kaip karinė tvirtovė. Napoleono laikais pilis tapo kariuomenės baze, o vėliau buvo naudojama ir kaip ginklų sandėlis.

Antrojo pasaulinio karo metu pilis buvo smarkiai apgadinta, tačiau po karo ji buvo restauruota ir paversta muziejumi.

## Muziejus

Šiandien pilies pastatas veikia kaip muziejus, kuriame eksponuojami viduramžių ir renesanso laikų meno kūriniai, skulptūros, freskos, ginklai ir architektūriniai objektai. Muziejus buvo įrengtas XX a. pagal architekto Carlo Scarpa projektą, kuris suteikė ekspozicijai modernią ir patrauklią išvaizdą.

Pilies interjere eksponuojami romėnų artefaktai, skulptūros ir ankstyvosios krikščionybės kolekcijos. Čia taip pat galima pamatyti romaniško stiliaus raitelio ant žirgo skulptūrą – Cangrande I della Scala, Pisanello tapytą „Putpelės Madoną“ (*Madonna della Quaglia*).

Muziejuje yra XIV a. papuošalų, senovinių ginklų bei šarvų. Be nuolatinių eksponatų muziejuje taip pat rengiamos laikinos parodos pilies kieme.

## Šaltiniai
Nevskojė

**Nevskojė** – taip vadinamos gyvenvietės:

## Rusija

Kaliningrado srityje:
* Liautai Bagrationovsko rajone,
* Rotenšteinas Gurjevsko rajone,
* Pilupėnai Nesterovo rajone.
Kalbutiškių tiltas

**Kalbutiškių tiltas** – kelių tiltas per Šventąją, nutiestas žvyrkelio  6,77 km, Zarasų rajone, Dusetų seniūnijoje, Kalbutiškių kaime. Tiltas stovi Šventosios ištakos iš Sartų ežero paribyje su Rašų hidrografiniu draustiniu, nuo jo atsiveria vaizdas į Sartų įlanką. Išplatėjusią upės vagą abipus tilto supa pelkėta apyežerė.

Gelžbetoninio tilto ilgis – 53,0 m, plotis – 10,4 m, pakloto danga – asfaltbetonis, plotas – 551 kv. m. Nutiestos dvi eismo juostos su abiem šalitilčiais. Tiltas trijų tarpatramių. Sijų perdanga remiasi į ramtus ir tarpinių atraminių stulpų eiles, apjungtas viršuje rygeliais. Šalia iš vandens kyšo senųjų medinių polių liekanos. Apie 2014 m. atliktas tilto kapitalinis remontas. 

Hidrologas Steponas Kolupaila tarpukario tyrinėjimuose 1935 m. plaukiant Šventąja užrašė, kad upės vagos 180,4 km stovėjo medinis tiltas. Dešiniajame krante prieigose būta vandens malūno, sentikių bendruomenės bažnyčios. Šaltiniuose minimi 1915 m., kai Rusijos imperijos kariuomenė per anksti sunaikino Kalbutiškių tiltą, ir keli tūkstančiai rusų pėstininkų pateko į vokiečių nelaisvę, nors dauguma raitelių spėjo pasitraukti perplaukdami ežerą.

## Šaltiniai
Luistikalniai

**Luistikalniai**, **sprūdiniai kalnai** – kalnai, susiformavę iš daugelio litosferos blokų, luistų, kurie palei tektoninius lūžius iškilo į visokį aukštį. Paprastai luistikalniai masyvūs, stačiašlaičiai, būdingas ganėtinai nedidelis suskaidymas. Raukšliniais luistikalniais įvardijami luistikalniai, kurie susiformavo iš nuardytų (peneplenizuotų) senų raukšlinių kalnų.

Luistikalniai susidaro platformos pašaliuose dėl tektoninio šalimais esančios litosferos plokštės spaudimo (slėgimo luistikalniai) arba kuomet skyla plokštės platformos centre ir nutolsta blokai (tempimo luistikalniai). Esant slėgimui, aukštyn išsprūsta horstai (skiriami grabenų); esant tempimui, iš abiejų plyšio pusių suformuodamas pushorsčius, pertrūkusios stangrios litosferos ruožą kelia kylantis mantijos medžiagos diapyras. Ten, kur žiojėjo plyšys, susidaro riftinis grabenas.

Slėgimo luistikalnių esama Altajaus, Sajanų, Tian Šanio kalnynuose, o tempimo – Etiopijos, Rytų Afrikos kalnynuose.

## Išnašos
Batu Pahatas

**Batu Pahatas** () – miestas Malaizijoje, Malakos pusiasalio pietuose, Džohoro valstijoje, 100 km į šiaurės vakarus nuo Džohor Baru, Malakos sąsiaurio pakrantėje, prie Batu Pahato upės žiočių. Apygardos centras. Plentai į Džohor Baru, Kluangą, Muarą. Žvejybinis uostas. Veikia naftos tiekimo bazė. Į šiaurę nuo miesto, Seri Medane kasama geležies rūda. Žemės ūkio regiono prekybinis centras (auginamos sago palmės, hevėja, kokospalmės, vaisiai). Šalia esančiame Segentingo kyšulyje pastatytas švyturys.

62 % Batu Pahato gyventojų yra kinai, 36 % – bumiputerai (daugiausia malajai), 2 % – kiti (daugiausia indai).

## Istorija
Batu Pahato pavadinimas reiškia „išgremžta uola“. Iki 1968 m., kol pastatytas tiltas per Batu Pahato upę, buvo svarbi perkėla.

## Šaltiniai
Venecijos konferencija

**Venecijos konferencija** buvo surengta 1956 m. gegužės 29–30 d. Venecijoje. Šešių Europos anglių ir plieno bendrijos valstybių narių užsienio reikalų ministrai susitiko benediktinų Šv. Jurgio vienuolyne, San Džordžijo Madžiorės saloje aptarti Spako komiteto pranešimo.

Konferencijoje užsienio reikalų ministrai paaiškino Europos anglių ir plieno bendrijos vyriausybių požiūrį į Spako ataskaitoje pateiktus pasiūlymus. Konferencijos metu buvo nuspręsta surengti Tarpvyriausybinę konferenciją dėl bendrosios rinkos ir Euratomo, kad būtų pasirengta sukurti bendrą rinką ir paruošti Europos bendriją taikiam branduolinės energijos naudojimui.

Konferencijai pirmininkavo Prancūzijos užsienio reikalų ministras Christian Pineau, joje dalyvavo Walter Hallstein (Vokietijos Federacinė Respublika), Paul-Henri Spaak (Belgija), Maurice Faure, Prancūzijos užsienio reikalų valstybės sekretorius, Gaetano Martino (Italija), Joseph Bech (Liuksemburgas) ir Johan Beyen (Nyderlandai).

## Šaltiniai