open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Medznos Švč. Mergelės Marijos Apreiškimo parapija

**Medznos Švč. Mergelės Marijos Apreiškimo parapija** () – parapija, įkurta 1479 metais. Parapija priklauso Drohičino vyskupijai, Vengruvo dekanatui. 1891-1893 m. pastatyta parapijos bažnyčia.

## Nuorodos

* Parapijos tinklalapis (lenk.).
Vengruvo dekanatas

**Vengruvo dekanatas** () - tai vienas iš 11 katalikų, Drohičino vyskupijos dekanatų.

## Parapijos

Dekanate yra 10 parapijų:

* Koritnicos Šv. Lauryno parapija - Koritnica;
* Livo Šv. Leonardo parapija - Livas;
* Medznos Švč. Mergelės Marijos Apreiškimo parapija - Medzna;
* *Ruchnos Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija* - Ruchna;
* *Staraviešo Šv. Arkangelo Mykolo parapija* - Staraviešas;
* Stočeko Šv. Stanislavo parapija - Stočekas;
* *Ugoščo Šv. Antano Paduviečio parapija* - Ugoščas;
* Vengruvo Šv. Petro Alkantariečio ir Šv. Antano Paduviečio parapija - Vengruvas;
* Vengruvo Švč. Mergelės Marijos Dangun Žengimo parapija - Vengruvas;
* Vengruvo Šv. Tėvo Pijaus parapija - Vengruvas.
Kalenčinas (reikšmės)

**Kalenčinu** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Kalenčinas (Palenkės vaivadija);
* Kalenčinas (Vengruvo apskritis).
Kazimežuvas (reikšmės)

**Kazimežuvu** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Kazimežuvas (Stočeko valsčius);
* Kazimežuvas (Losicės apskritis).
Tauzaras

**Tauzaras** (, ) – miestas pietvakarių Tunise, El Džerido ežero pakrantėje, netoli Alžyro sienos. Vilajeto centras. Miestas įsikūręs Sacharos oazėje, yra svarbus transporto ir prekybinis centras. Yra geležinkelio stotis, tarptautinis oro uostas. Verčiamasi turizmu, žemės ūkiu. Tauzare yra išlikusi medina (senamiestis) su minaretais, mečetėmis, turgumis, siauromis gatvelėmis. Daugelis statinių pastatyta iš geltonų plytų taikant plytų mūrinio technologiją. Veikia muziejus.

Tauzare filmuoti „Žvaigždžių karai“, išlikęs filmavimui pastatytas miestelis.

## Galerija

Image:Dar Cherait.jpg|Dar Čeraito muziejus
Image:Tozeur - Medina's entrance.jpg|Įėjimas į mediną
Image:Tozeur 4752.jpg|Medinos siena
Image:Tozeur6.jpg|Turgus
Radesas

**Radesas** () – miestas šiaurės Tunise, Ben Aruso vilajete, 9 km į pietryčius nuo Tuniso miesto, faktinis jo priemiestis. Mieste įsikūrę dalis Tuniso uosto įrengimų. 

## Sportas
Mieste yra Radeso olimpinis stadionas, kuriame rungtyniauja Tuniso vyrų futbolo rinktinė.
Ramūnas Vilpišauskas

**Ramūnas Vilpišauskas** (g. 1972 m. kovo 26 d.) – Lietuvos politologas, Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto direktorius (2009–2019 m.), Vilniaus universiteto profesorius, socialinių mokslų daktaras.

## Biografija
Baigęs Vilniaus universitetą ir Lancaster‘io universitetą (Jungtinė Karalystė). Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų institute dirba nuo 1996-ųjų. Atliko mokslinius tyrimus su „Fulbright“ stipendija Columbia Universitete (JAV), Europos Universiteto Institute (Italija), Syracuse Universitete (JAV), Carleton Universitete (Kanada). Taip pat dėstė JAV bei Kanados universitetuose. 2004–2009 m. dirbo Lietuvos Respublikos Prezidento Valdo Adamkaus patarėju, Ekonominės ir socialinės politikos grupės vadovu, 2006–2009 m. koordinavo prezidento patarėjų darbą.
 
R. Vilpišauskas nuo 1997 m. iki 2004 m. lapkričio mėn. dirbo Lietuvos laisvosios rinkos instituto vyr. ekspertu. Jo inicijuojami buvo pradėti integracijos į Europos Sąjungą sąlygų ir pasekmių tyrimai, jis formavo Lietuvos laisvosios rinkos instituto poziciją dėl integracijos į Europos Sąjungą. 2003–2004 m. Lietuvos politologų asociacijos prezidentas. Lietuvos Pažangos tarybos, Saulėlydžio komisijos, Aukštojo mokslo tarybos narys.

## Mokslinė veikla
Paskelbęs maždaug šimtą mokslinių darbų Europos integracijos tematika Lietuvos ir užsienio leidiniuose. Pagrindinės mokslinių tyrimų sritys – Europos ekonominė ir politinė integracija, tarptautinė politinė ekonomija, politikos analizė ir viešojo sektoriaus reformos.

## Šaltiniai

* http://www.tspmi.vu.lt/lt/institutas/bendraukime/destytojai/ramunas-vilpisauskas-14 
* http://www.lrinka.lt/index.php/meniu/apie_mus/komanda/ramunas_vilpisauskas/2749
Elchanan Elkes

**Elchanan Elkes** (Elchananas ar Chonelis Elkesas; 1879 m. Kalvarijoje – 1944 m. spalio 7 d. Landsbergo koncentracijos stovykloje) – žydų kilmės Lietuvos gydytojas, sionistas, Kauno geto Seniūnų tarybos pirmininkas nuo 1941 m. iki 1944 m.

Gimė rabinų šeimoje. Vaikystėje mokėsi žydų tikėjimo tiesų. Mediciną studijavo Karaliaučiaus universitete. 1903 m. jam suteiktas mokslo daktaro laipsnis neurologijos srityje. Dirbo gydytoju Baltarusijoje. Pirmojo pasaulinio karo metu tarnavo gydytoju Rusijos imperijos kariuomenėje.

Po karo dirbo *[[Bikkur Holim]]* ligoninėje Kaune. Gydė Lietuvos aukštuomenę, taip pat žydų varguomenę. Aštuoniolika metų buvo Vokietijos ambasadoriaus asmeninis gydytojas.

1941 rugpjūčio mėn. 4 d. iškilių Kauno žydų išrinktas jis sutiko vadovauti Seniūnų tarybai. Visaip stengėsi gelbėti žydus, palaikė žydų partizanus. Naciams likvidavus Kauno žydų getą, 1944 m. liepos mėn. jis buvo ištremtas į Landsbergo koncentracijos stovyklą, kur 1944 m. rudenį mirė.

Jo žmona, Miriama, buvo kalinama Štuthofe. Ji išliko gyva ir gyveno Izraelyje iki 1965 m. Jų vaikai Joel ir Sarah nuo 1938 m. gyveno Jungtinėje Karalystėje.

## Literatūra
* Elkes // Enzyklopädie des Holocaust. Die Verfolgung und Ermordung der europäischen Juden, Band I. – Berlin, 1993, p. 404–405.
* Elkes, Joel. Values, belief and survival: Dr Elkhanan Elkes and the Kovno Ghetto. – London, 1997.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Dr Elchanan Elkes chairman of the Kovno Judenrat. Letters to London.
* Elkes, Elhanan
* Terrible Choice: Elchanan Elkes
Mira (derva)

**Mira** − nedidelio, spygliuoto krūmokšnio (miramedžio) aromatiniai sakai. Nuo seno šis augalas yra naudojamas kaip smilkalas religiniuose ritualuose. Anksčiau buvo naudojama mirusiesiems Egipte balzamuoti.

Įvairiose kultūrose mira naudota nuo senų laikų. Miros vertė prilygo auksui. Biblijoje pasakojama, kaip Trys karaliai keliavo pagerbti gimusio Jėzaus ir viena iš trijų dovanų, kurias jie atnešė, buvo mira (kitos dvi buvo auksas ir frankensensas).

## Šaltiniai
Tikrasis pačiulis

**Tikrasis pačiulis** (*Pogostemon cablin*) − notrelinių (lūpažiedžių) šeimos daugiametis žolinis, vaistinis augalas arba puskrūmis, kilęs iš Pietryčių Azijos.

Pačiulis kilęs iš Filipinų salų. Jis auginamas Javos, Sumatros, Rejunjono, Singapūro, Seišelių ir Filipinų salose. Pagrindinis stiebas 70–100 cm aukščio, kero skersmuo 70–120 cm. Lapai priešiniai, tamsiai žali, plačiai kiaušiniški. Žiedai balti arba blyškiai alyviniai, susitelkę varputėmis arba menturiais. Vaisius − riešutėlis. Iš pačiulio lapų gaunamas eterinis aliejus, o džiovintais lapais naikinami vabzdžiai.

Pačiuliai dėl stipraus, specifinio kvapo šimtus metų naudojami kvepaluose, smilkaluose, kaip vaistai ir kaip vabzdžius atbaidančios medžiagos. Žodis *pačiulis* kilęs iš tamilų kalbos *patchai*, kuris reiškia žalias ir *ellai* − lapai. Pačiuliai mėgsta karštį, bet auga paunksmėje. Nudžiūna, jei jiems pritrūksta vandens, tačiau palaistyti iškart atsigauna. Žiedai kvepia stipriausiai. Pačiulius įmanoma dauginti sėklomis, tačiau jos tokios trapios, jog gabenant suyra, todėl pačiuliai dažniausiai dauginami ataugomis.

Pačiulių eterinis aliejus gydo nuo odos infekcijų. Jis gerai susitvarko su grybelinėmis ir bakterinėmis infekcijomis, kovoja su virusais. Pačiulių eterinis aliejus itin tinka plaukams, ypač suveltiems, prižiūrėti.

## Nuorodos

* Produktai iš pačiulio (anglų k.)
Konstanco taika

**Konstanco taika** – 1183 m.  birželio 25 d. Konstanco mieste pasirašyta taikos sutartis tarp Šventosios Romos imperijos imperatoriaus Frydricho Barbarosos ir Lombardijos Lygos miestų.

## Taikos principai
Šventosios Romos imperatorių kovų su popiežiais metu dėl investitūros, stiprūs Italijos miestai turėjo faktinę autonomiją ir rėmė popiežius. Frydrichas I Barbarosa daug kartų rengė žygius prieš Lombardijos Lygos miestus, kurie dažniausiai baigdavosi miestų pergalėmis. Remiantis 1183 m. Konstance sudaryta taikos sutartimi, Lombardijos miestai gavo teisę išsirinkti podestą, statyti fortifikacinius įtvirtinimus, administruoti surenkamus mokesčius. Tačiau Lombardijos Lygos miestai pripažino imperatorių savo senjoru, o imperatoriaus karo žygio į Italiją metu įsipareigojo teikti pagalbinius karinius dalinius ir išlaikyti imperatoriaus dvarą. Konstanco taikos sutartis įtvirtino Lombardijos Lygos miestų autonomiją.

## Šaltiniai
Valgomasis nuosėdis

**Valgomasis nuosėdis** (*Cortinarius praestans*) – nuosėdinių šeimos valgomasis grybas, turintis geras maistines savybes. Tačiau dėl savo retumo yra saugotinas. Nerekomenduojama jo rinkti ir dėl galimybės supainioti su kitais į jį panašiais nuodingaisiais grybais.

## Išvaizda
Kepurėlė yra 6 – 30 cm skersmens, mėsinga, rudos spalvos. Iš pradžių pusiau apvali, vėliau iškili ir galiausiai horizontali. Jaunų grybų kepurėlės kraštai užlinkę žemyn, senų dažnai išvagoti gilių vagelių. Ant kepurėlės dažnai lieka baltai violetinių apvalkalo liekanų. Luobelė drėgnu oru lipni ir blizganti.

Kotas 10 – 25 cm ilgio, tvirtas, su storu gumbu, plaušingas baltas, arčiau kepurėlės šviesiai violetinis, nusėtas duobutėmis, apatinę dalį dengia melsvo atspalvio apvalkalo liekanos. Jauni vaisiakūniai visuomet turi tankų balkšvą voratinklišką apvalkalą (šydą), kuris kepurėlę jungia su kotu. Lakšteliai mėsingi, tankūs, dantytais pakraštėliais, priaugintiniai.
Trama neįprastai kompaktiška: kepurėlės trama gelsvai pilka, koto trama melsvo atspalvio, ji yra bekvapė ir švelnaus skonio.

Spalvos ir formos kaita:
Kepurėlės spalva įvairuoja nuo rudos iki rausvai rudos su violetiniais atspalviais. Lakšteliai iš pradžių pilkšvi arba šviesiai violetiniai, vėliau tampa rausvai rudi arba tamsiai rudi. Iš pradžių labai storas koto pagrindas ilgainiui suplonėja.

## Augavietė
Valgomasis nuosėdis mėgsta kalvotose arba kalnuotose vietovėse augančius lapuočių miškus, kalkingą dirvožemį. Šis šilumą mėgstantis grybas Lietuvoje sutinkamas retai.

Sezonas: rugsėjis-spalis.

## Literatūra
* Didysis gamtos vadovas „Grybai“ išsamus grybų ir jų rinkimo žinynas „Mūsų knyga“, 2004 m,. (117 psl.) ISBN 9955-573-65-1

## Nuorodos
* Grybų katalogas
Šiaulių termofikacinė elektrinė

**Šiaulių termofikacinė elektrinė** – biokuro jėgainė Šiauliuose. Galia – 40,393 MW.

## Istorija
2011 m. kovo 25 d. įmūrytas kertinis akmuo į naujos Šiaulių termofikacinės elektrinės pamatus. Elektrinės statybą inicijavo – AB „Šiaulių energija“. Planuota jog nauja biokuro jėgainė per metus pagamintų apie pusę Šiauliams reikalingos šilumos energijos, taip pat apie 60 GWh elektros energijos, kurią supirktų skirstomieji tinklai.

2012 m. liepos 19 d. jėgainė pradėta eksploatuoti. Tikimasi, kad investicijos į termofikacinę elektrinę atsipirks per devynerius metus. Jėgainė naudoja vietinį biokurą: malkinę medieną, medžio pramonės ir miško kirtimo atliekas. Nešildymo sezono metu termofikacinė elektrinė, kūrenama tik biokuru, užtikrina Šiaulių miesto vartotojų karšto vandens poreikį. Numatyta, kad biomase kūrenamoje termofikacinėje elektrinėje būtų galima deginti ne vien medieną bet, esant būtinybei, ir šiaudus ar gamtines dujas.

## Techninis parengimas
Jėgainėje įrengta 11 MW elektros ir 27 MW šilumos galios termofikacinės elektrinės įranga, kūrenamą biokuru, su 8,3 MW šilumos galios kondensaciniu ekonomaizeriu, skirtu išnaudoti išeinančių dūmų šilumai. Nešildymo sezono metu jėgainė dirba pagal šilumos energijos poreikį ruošti karštą vandenį, šildymo sezono metu – nominaliu režimu. Per metus patieks į tinklą apie 60 GWh elektros energijos ir apie 226 GWh šilumos energijos.

Planuojama, kad bendras kogeneracinio įrenginio ir degimo produktų kondensatoriaus efektyvumas sieks 96-100 %. Numatoma, kad elektrinėje bus galima deginti ir iki 5 % šiaudų, iki 30 % durpių, arba iki 30 % gamtinių dujų.

## Šaltiniai
Sen Klu

**Sen Klu** () – miestas Prancūzijoje, Il de Franso regione, 9,6 km į vakarus nuo Paryžiaus. Įsikūręs ant Senos upės kranto. 

Miestas pavadintas Klodoaldo, Chlodvigo I vaikaičio, garbei. Manoma, kad jis netoliese buvusioje Novigentumo gyvenvietėje ieškojo prieglobsčio. Jam mirus jis buvo kanonizuotas, o gyvenvietei buvo suteiktas *Sanctus Clodoaldus* pavadinimas.

Miesto parke yra išlikę Sen Klu rūmų, pastatytų 1572 m. ir 1870 m. Prancūzijos-Prūsijos karo metu sunaikintų gaisro, liekanų. Rūmai buvo keleto Prancūzijos valdovų rezidencija ir prieš Prancūzijos revoliuciją buvo pagrindine Orleaniečių rezidencija šalyje. Šie rūmai buvo ta vieta, kur 1799 m. Napoleonas Bonapartas įvykdė perversmą prieš Prancūzijos Direktoriją, taip užimdamas valdžią.

Miestas taip pat žymus 1693–1766 m. čia gamintu Sen Klu porcelianu. 

## Istorija
1966–1989 m. mieste veikė Interpolo būstinė.

## Miestai partneriai
* Fraskatis, Italija
* Bad Godesbergas, Vokietija
* Kortreikas, Belgija
* Vindzoras ir Meidenhedas, Jungtinė Karalystė

## Išnašos
Marianuvas (Vengruvo apskritis)

**Marianuvas** () – kaimas Lenkijos rytuose, Stočeko valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 7 km į vakarus nuo Stočeko, apie 20 km į šiaurės vakarus nuo Vengruvo ir apie 67 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Stočeko žydų kapinės

**Stočeko žydų kapinės** () – žydų kapinės Stočeko kaime. Nėra žinoma kada kapinės buvo įkurtos. Kapinių plotas 0,93 ha. 1984 m. pastatytas paminklas per II pasaulinį karą nužudytiems žydams.


Vaizdas:Cmentarz żydowski Stoczek brama.JPG
Vaizdas:Cmentarz żydowski Stoczek.JPG


## Literatūra

* Przemysław Burchard: Pamiątki i zabytki kultury żydowskiej w Polsce. Warszawa: 1990, s. 74-75.    
 
## Nuorodos

* Aprašymas apie kapines (lenk.) .
Stočeko Šv. Stanislavo parapija

**Stočeko Šv. Stanislavo parapija** () – parapija, įkurta 1518 m. sausio 14 dieną. Parapija priklauso Drohičino vyskupijai, Vengruvo dekanatui. 1895-1897 m. pastatyta parapijos bažnyčia.

## Nuorodos

* Parapijos tinklalapis (lenk.).
Arthur Nebe

**Artūras Nebė** (; 1894 m. lapkričio 13 d. – 1945 m. kovo 21 d.) – SS grupenfiureris (eil. nr. 280 152), NSDAP narys (eil. nr. 574 307). Karjeros pradžioje XX a. 3-ajame dešimtmetyje buvo Berlyno kriminalinės policijos (Kripo) viršininkas, 1942–1943 m. Interpolo prezidentas, kai po 1938 m. Austrijos anšliuso jo kontrolė atiteko nacistinei Vokietijai. Vykdė Holokausto žudynes, Vokietijos įsiveržimo į Sovietų Sąjungą metu tarnavo Balstogės srityje kaip *[[Einsatzgruppen|Einsatzgruppe]] B* viršininkas. Dalyvavo sąmoksle prieš Adolfą Hitlerį ir šiam nenusisekus buvo sušaudytas.

## Biografija
Gime 1894 m. Berlyne, pradinės mokyklos mokytojo šeimoje. Pirmojo pasaulinio karo metu kaip savanoris įstojo į karinę tarnybą 17-ame Pionierių batalione, kur dukart nukentėjo nuo cheminių dujų. 

1920 m. tapo Berlyno kriminalinės policijos (Kripo) nariu ir 1924 m. buvo paaukštintas į policijos komisaro postą. 1931 m. liepos 1 d. įstojo į nacių partiją, tą pačią dieną tapo ir SS nariu. Dirbdamas Berlyno kriminalinėje policijoje palaikė ryšį su SS grupuote, vadovaujama Kurto Daluegės. 1932 m. Nebė kartu su kitais policijos pareigūnais įkūrė Berlyno policijos Nacionalsocialistų Tarnautojų draugiją. Naciams užėmus valdžią šalyje, 1933 m. balandžio mėn. Daluegė parekomendavo A. Nebę į Valstybės policijos vyriausiojo pareigūno postą.

1933 m. spalį Rudolfo Dylso paskirtas Gestapo viršininku, Nebė turėjo pašalinti Hitlerio konkurentą Gregorą Štraserį. Šitai Nebę paskatino vėliau veikti prieš nacius. Tais pačiais metais susipažino su tuometiniu Berlyno policijos būstinės tarnautoju Hansu Berndu Giseviusu (*Hans Bernd Gisevius*), kuris Nebę supažindino su Hansu Osteriu.

1936 m. liepą Kripo tapo viso Reicho kriminalinės policijos departamentu ir buvo sujungta su Gestapu, taip suformuojant *[[Sicherheitspolizei]]* (SiPo) saugumo policiją. Tuo metu SiPo vadovavo Reinhardas Heidrichas. Nebė buvo paaukštintas į grupenfiurerį ir paskirtas į Kripo viršininko postą. Kaip Kripo viršininkas jis buvo pavaldus Heidrichui. Jo antipatija Heidrichui ir Heinrichui Himleriui išaugo, nepaisant to, kad jis ir toliau su jais reguliariai pietaudavo. 1939 m. rugsėjo 27 d. SiPo buvo performuota į *SS-Reichssicherheitshauptamt* ar RSHA. Kripo tapo RSHA V departamentu. V departamentas taip pat buvo žinomas kaip *Reichskriminalpolizeiamt* ('Reicho kriminalinės policijos departamentas' arba RKPA).

1939 m. Nebė kartu su būsimu bendrasąmokslininku dr. Karlu Saku (*Karl Sack*, Vermachto teisėjo generaliniu advokatu) ėmė veikti prieš Himlerio ir Heidricho sąmokslą prieš generolą Vernerį fon Fritčą.  Tais pačiais metais Hansas Osteris priėmė Nebę į sąmokslą nuversti Hitlerį, jei šis užpultų Čekoslovakiją, kad užimtų Sudetų kraštą. Nebė sąmokslininkams teikė informaciją apie SS karinę jėgą bei štabo techniką ir slėptuves, išsidėsčiusias aplink Berlyną.

## Šaltiniai

## Literatūra
*
Sadolešas

**Sadolešas** () – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovno valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1643 metais. 1921 m. kaime gyveno 442 gyventojai, iš kurių 294 lenkai, 137 vokiečiai ir 10 žydų.
Sokulka (Mazovijos vaivadija)

**Sokulka** () – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovno valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į pietryčius nuo Sadovno, apie 26 km į šiaurę nuo Vengruvo ir apie 75 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Kaimas įkurtas apie 1530 metus. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei.
Vilčogembai

**Vilčogembai** () – kaimas Lenkijos rytuose, Sadovno valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose kaimas paminėtas 1504 metais. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. Kaimas įsikūręs šalia Vakarinio Bugo upės.

## Nuorodos

* Kaimo tinklalapis (lenk.) ;
* Kaimo nuotraukos.
Venetai (galai)

**Venetai** – jūriniai galai, kurie gyveno Bretanėje (dabar Prancūzija). Antikos laikais ta sritis priklausė Armorikai. Vano miestas pavadintas pagal genties pavadinimą.

Be venetų Armorikoje gyveno redonai, kuriosolitai, osismiai, esubiai ir namnetai.

Venetai gyveno pietų Armorikoje, Morbihano įlankos pakrantėje. Venetai gyveno pakrančių tvirtovėse, kurios potvyniui užėjus būdavo salomis, o nuslinkus – pusiasaliui. Svarbiausias miestas ir tikriausiai sostinė buvo *Darioritum* (dabar Vanas), kurį mini Klaudijus Ptolemėjus *Geografijoje*.

Venetai statė ąžuolinius laivus, naudojo geležines vinis ir odines bures. Tokie laivai atlaikydavo atšiaurius Atlanto orus.

## Užkariavimas

57 m. pr. m. e. pakrantės galai buvo priversti pripažinti Julijaus Cezario valdžią. Jie pasirašė sutartis ir davė įkaitų kaip geros valios ženklą. 56 m. pr. m. e. galai pagavo kelis Cezario pareigūnus, kai šie ieškojo maisto jų žemėje ir bandė juos iškeisti į įkaitus. Supykęs Cezaris rengėsi karui.

Dėl tvirtovių padėties jas buvo sunku užpulti iš sausumos ar jūros. Romėnai pylė pylimus į tvirtoves, bet iškilus grėsmei įtvirtinimams galai jūra persikeldavo į kitą tvirtovę ir romėnams reikėdavo kartoti operaciją iš naujo.

Tik galų laivyno sunaikinimas galėjo išspręsti problemą, tad Julijus Cezaris įsakė statyti laivus. Tačiau romėnų galeros nusileido tvirtiems galų laivams: jie buvo per tvirti taranuoti ir per manevringi sugauti. Tačiau romėnai buvo atkaklūs, ir Cezario legatas Decimas Junijus Brutas Albinas nugalėjo venetus prie Kviberono įlankos. Ilgais kabliais romėnai užkabindavo galų bures ar jas tvirtinančias virves. Sunkios odinės burės nukrisdavo ant denio ir nebebuvo galima nei buriuoti nei irkluoti. Venetų tvirtovės buvo užimtos, gyventojai nužudyti ar parduoti į vergiją kaip pamoka galų konfederacijai.
Lochuvo dekanatas

**Lochuvo dekanatas** () - tai vienas iš 11 katalikų, Drohičino vyskupijos dekanatų.

## Parapijos

Dekanate yra 9 parapijos:

* *Budziskos Šv. Andriaus Bobolio parapija* - Budziska;
* *Ježiskos Šv. Stanislavo Kostko parapija* - Ježiska;
* Kamionos Švč. Mergelės Marijos Nekalto Prasidėjimo parapija - Kamiona;
* *Kontų Švč. Mergelės Marijos Čenstakavos parapija* - Kontai;
* Lochuvo Švč. Mergelės Marijos Nekaltosios Širdies parapija - Lochuvas;
* *Ogrodnikų Karaliaus Kristaus parapija* - Ogrodnikai;
* *Ostruveko Mergelės Marijos Lenkijos Karalienės parapija* - Ostruvekas;
* *Prostino Švč. Trejybės parapija* - Prostinas;
* Sadovnės Šv. Jono Krikštytojo parapija - Sadovnė.
Vengruvo Sadovno geležinkelio stotis

**Vengruvo Sadovno geležinkelio stotis** () – geležinkelio stotis Sadovno kaime, šiaurės rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Vengruvo apskrityje, Sadovno valsčiuje. Per stotelę eina Zelonkos-Kužnica Bialostockos geležinkelio linija. Nuo stotelės iki Topuro geležinkelio stotelės yra 4,2 km ir iki Prostino geležinkelio stotelės 8,7 km.
 

## Nuorodos
* Aprašymas apie stotį (lenk.)
Božichai

**Božichai** () – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 11 km į šiaurės vakarus nuo Vengruvo ir apie 69 km į šiaurės rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1919-1954 m. kaimas buvo Stara Viešo valsčiaus centras. Kaimas įsikūręs dešiniajame Liveco upės krante.

## Nuorodos

* Kaimo tinklalapis (lenk.);
Bad Godesbergas

**Bad Godesbergas** () – Bonos (Vokietija) miesto dalis. Rajonas įsikūręs kairiajame Reino upės krante. Nuo 1949 iki 1990 m. (kai Bona buvo Vakarų Vokietijos sostinė), Bad Godesberge buvo įsikūrusios svarbiausios valstybinės įstaigos, pvz., užsienio šalių ambasados. Keletas tų pastatų tebenaudojami kaip ambasadų filialai ar konsulatai.

## Istorija
Pirmą kartą miestas paminėtas 722 m. ir pavadintas *Woudenesberg* pavadinimu (vėliau Godesbergo) pagal šalimais stūksantį kalną. 1210 m. spalio 15 d. Kelno arkivyskupas Dytrichas I vietovėje įstatė kertinį Godesburgo tvirtovės ant Godesbergo kalno akmenį. Miestas ėmė kurtis aplink iškilusią Godesburgo pilį.

1583 m. gruodžio 17 d. pilis buvo nugriauta bavarų, kai arkivyskupas Gebhardas Truchsesas fon Valdburgas (*Gebhard Truchsess von Waldburg*) atsivertė į protestantizmą. Nuo XVIII a. pab. čia veikė mineralinių versmių gydyklos.

1935 m. gyvenvietei suteiktas kurortinio miesto statusas. 1945 m. Bad Godesbergas buvo pirmasis Vokietijos miestas be jokio mūšio perleistas Sąjungininkų kontrolei. 1969 m. tapo Bonos miesto dalimi.

## Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Bad Godesbergas yra užmezgęs partnerystės ryšius:

*  Sen Klu, Prancūzija (nuo 1957 m.)
*  Fraskatis, Italija (nuo 1960 m.)
*  Vindzoras ir Meidenhedas, Jungtinė Karalystė (nuo 1960 m.)
*  Šteglicas-Celendorfas, Vokietija (nuo 1962 m.)
*  Kortreikas, Belgija (nuo 1964 m.)
*  Jalova, Turkija (nuo 1989 m.)

## Šaltiniai
Botafumeiro

**Botafumeiro** – vienas didžiausių pasaulyje smilkytuvas, naudojamas kulto apeigose Kompostelos Santjago katedroje Galisijoje Ispanijoje. *Botafumeiro* galisų kalba reiškia „leidžiantis dūmus“.

## Duomenys

Smilkytuvas kabo ant lyno, pritvirtinto prie katedros lubų, yra 160 cm aukščio, sveria virš 80 kg, užpildomas kastuvais sužeriant 40 kg medžio anglies ir smilkalų. Smilkytuvas yra įsiūbuojamas katedros transepte aštuonių patarnautojų (*tiraboleiros*), apsivilkusių raudonomis mantijomis. Jis pakyla į viršų iki 21 m., paskleisdamas besiveržiančius dūmų kamuolius. Švytuoklė įgauna virš 60 km per val. greitį. Virvių tarnavimo laikas siekia apie 20 metų. 

## Istorija

Švytuoklinė smilkalinė Kompostelos Santjago katedroje pradėta naudoti XI a. Manoma, jog tokio neįprasto prietaiso panaudojimas pradžioje buvo susijęs su tuo, jog padėjo nustelbti nemalonius kvapus, tvyrančius tūkstantinėje nesipraususių piligrimų minioje, taip pat buvo tikima smilkalų gydomąja galia visuotinių epidemijų metais. Be to, smilkalai ir dūmai buvo netsiejama apeigų liturgijos dalis. 

XV a. smilkytuvui pagaminti lėšas skyrė Prancūzijos karalius Liudvikas XI (1423–1483). Naujasis Botafumeiro pirmą kartą apeigose buvo panaudotas 1554 m. Jis buvo iš sidabro ir stebino maldininkus ypatingu puošnumu. Dabartinė skriemulių sistema, prie kurios pritvirtintos virvės ir jų pagalba įsiūbuojamas smilkytuvas, įrengtas katedros skliaute 1604 m. Ispanijos Nepriklausomybės karo metu 1809 m. jį pagrobė ir išlydė Napoleono kareiviai. Šiuolaikinis auksinio žvilgesio Botafumeiro buvo meistrų atkurtas 1851 m. iš žalvario ir bronzos lydinio, padengto plonu sidabro sluoksniu. Po 155 metų tarnavimo 2006 m. buvo restauruotas.

## Incidentai

Princesės Kotrynos Aragonietės lankymosi Santjago de Komposteloje metu 1499 m. ir jai būnant netoli katedros, religinių apeigų metu įsiūbuotas smilkalų indas išlėkė pro viršutinį langą į lauką, bet, laimei, nieko nesužeidė.

Lynai bei kitos smilkytuvą laikančios dalys taip pat buvo sugedę. 1622 m. gegužės 23 m., vėliausiai 1925 m. bei 1937 m. liepą  jis krito siūbavusiems patarnautojams po kojomis, išbarstydamas karštas anglis.

## Nuorodos

* Kompostelos Santjago katedros svetainė
* Botafumeiro judesių simuliatorius 
* Botafumeiro naudojimas apeigose ''youtube.com'' svetainėje
Fraskatis

**Fraskatis** () – miestas centrinėje Italijoje, Lacijaus regione, Romos provincijoje. Išsidėstęs Albano kalnuose, netoli nuo senovinio Tuskulo miesto, apie 20 km į pietryčius nuo Romos. Miestas garsėja *Frascati* baltojo vyno gamyba.

Franskatyje įsikūręs Europos kosmoso institutas (), Nacionalinis branduolinės fizikos institutas INFN (), Naujų technologijų, energijos ir aplinkos institutas (), Nacionalinės tyrimų tarybos institutas ().

## Istorija
Pasak *[[Liber Pontificalis]]*, IX a. Fraskatis buvo mažas kaimelis, manytina, kad įkurtas dviem šimtmečiais anksčiau nei teigiama. Pavadinimas tikriausiai kilo iš vietinės malkų rinkimo tradicijos (); daugumos vietovių aplink miestą pavadinimai reiškia medžius ar mišką. Po Tuskulo miesto sugriovimo 1191 m., gyventojai persikėlė į Fraskatį, taip padidindami jo gyventojų skaičių. Popiežius Inocentas III patvirtino miesto priklausomybę Laterano Šv. Jono bazilikai. Per sekančius šimtmečius miesto teritorija buvo smarkiai nualinta dažnų puldinėjimų. Todėl 1460 m. miestas buvo įtvirtintas sienomis.

1518 m. IX a. sunaikintos bazilikos vietoje buvo įkurta ligoninė, pavadinta Šv. Sebastiano garbei. 1616 m. rugsėjo 15 d. Šv. Juozapas Kalesancijus mieste įsteigė pirmąją viešą ir nemokamą mokyklą Europoje. 1757 m. miesto centre buvo atidarytas „Valle“ teatras, 1761 m. globėjo kardinolo Jorko hercogo Henrio Stiuarto iniciatyva miesto tvirtovė buvo perstatyta į rūmus. 1809 m. Fraskatis buvo aneksuotas Prancūzijos imperijos ir paskirtas Romos kantono sostine.

1837 m. Romą užplūdus maro epidemijai, 5 000 žmonių pasitraukė į Fraskatį. Nuo tada Fraskačio vėliavos spalvos yra tokios pačios kaip Romos, geltona ir raudona. 1884 m. miestui tapus Italijos karalystės dalimi, buvo nutiestas Romos–Fraskačio geležinkelis.

Antrojo pasaulinio karo metu miestas smarkiai nukentėjo nuo bombardavimų, apie 50 % miesto pastatų, įskaitant daugumą paminklų, vilų buvo sugriauti.

## Saleziečiai
Nuo XX a. pradžios Soros viloje () veikia saleziečių mokykla ().

1956 m. uždarius lietuvių gimnaziją Kastelnuovoje, į Fraskatį persikėlė vienuoliai lietuviai. *Via Colonna 2* gatvėje buvo įkurti saleziečių namai *Lituani Don Bosco*, renkamos lėšos bendrabučiui įsigyti. Čia darbavosi Juozas Zaliauskas, Pranas Gavėnas, Mečys Burba; kurie leido žurnalą „Saleziečių balsas“. Lietuvai atgavus Nepriklausomybę, vienuoliai išvyko į tėvynę atkurti Ordino veiklą.

## Miestai partneriai
Miestai, su kuriais Fraskatis yra užmezgęs partnerystės ryšius:
*  Bad Godesbergas, Vokietija
*  Sen Klu, Prancūzija
*  Kortreikas, Belgija
*  Vindzoras ir Meidenhedas, Jungtinė Karalystė.

## Išnašos
Osolinas (Mazovijos vaivadija)

**Osolinas** () – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas įkurtas XVIII amžiuje
Osolinas (reikšmės)

**Osolinu** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Osolinas (Mazovijos vaivadija);
* Osolinas (Palenkės vaivadija).
Piežchalai (reikšmės)

**Piežchalais** () vadinamos šios Lenkijos gyvenvietės:

* Piežchalai (Vengruvo apskritis);
* Piežchalai (Palenkės vaivadija).
Qemal Stafa stadionas

**Qemal Stafa stadionas** () – buvęs nacionalinis futbolo stadionas Tiranoje, Albanijoje. Pavadintas Qemal Stafa (1920–1942), Pirmojo pasaulinio karo didvyrio, garbei. 2019 m. jo vietoje atidarytas Arena Kombëtare stadionas.

## Istorija
Statybos darbai pradėti 1939 m., iškilmingas atidarymas įvyko 1946 m. spalio 7 d. Balkanų taurės, kurią laimėjo Albanijos vyrų futbolo rinktinė, turnyro metu. Stadione vyko Albanijos Superlygos futbolo rungtynės, taip pat namų rungtynes žaidė nacionalinė rinktinė, vyko lengvosios atletikos renginiai. Nors 1974 m. stadionas buvo išplėstas siekiant sutalpinti 35 000 žiūrovų, XX a. pabaigoje stadioną perstačius į pilnai sėdimą vietų skaičius sumažėjo iki 19 700.

Po Euro 2012 atrankos Albanijos futbolo asociacija kartu su vyriausybe priėmė nutarimą nugriauti dabartinį stadioną ir jo vietoje pastatyti naują. Numatyta, kad 75 proc. nuosavybės teisių priklausys futbolo asociacijai ir 25 proc. vyriausybei. Naujasis stadionas bus statomas taip, kad atitiktų aukščiausius UEFA kategorijos reikalavimus. Stadionas bus skirtas tik futbolo rungtynėms, lengvosios atletikos takelis bus pašalintas, bus įrengta 33 000 sėdimų vietų. Jo forma imituos Albanijos atvaizdą žemėlapyje ir reljefą, spalvos bus parinktos tokios kaip Albanijos vėliavoje – raudona ir juoda. Numatyta, kad vietų skaičius sieks 22 500, kaina apie 60 mln. eurų.

2016 m. birželį Qemal Stafa stadionas nugriautas, o toje pačioje vietoje pastatytas aukščiausios UEFA kategorijos reikalavimus atitinkantis naujasis nacionalinis stadionas Arena Kombëtare, atidarytas 2019 m. lapkritį.

## Šaltiniai
Kerkenos salos

**Kerkenos salos** () – grupė salų, išsidėsčiusių rytinėje Tuniso pakrantėje Gabeso įlankoje. Salų reljefas žemas, aukščiausias lygis virš jūros – 15 m. Pagrindinės salos yra *Chergui* ir *Gharbi*. Salyno plotas siekia apie 153 km², gyventojų – 14 400 (2006 m. duomenys).

Svarbiausias miestas Remla (*Chergui* saloje) turi 2 000 gyventojų. Gyventojų skaičius salose ženkliai sumažėjo po XX a. 9-ajame dešimtmetyje užklupusios sausros. Dėl nuolat senkančių švaraus vandens atsargų ir nepakankamos drėkinimo sistemos dauguma salų gyventojų buvo priversti persikelti į arčiausiai žemyninėje Tuniso dalyje esantį Sfakso miestą.

Romos imperijos laikais salos buvo naudojamos kaip uostas ir užjūrio teritorijų žvalgybos punktas.

Salose vyrauja šiltas ir sausas klimatas, pučia stiprūs vėjai, daugiausia paplitę palminiai augalai. Salų dirvožemis nėra tinkamas žemdirbystei, gyventojai užsiima gyvulių auginimu ir daugiausia žvejyba, kurios specifinis būdas, vadinamas *[[charfija]]*, yra įtrauktas į UNESCO nematerialaus pasaulio paveldo sąrašą.

## Šaltiniai
Dvisporis pievagrybis

**Dvisporis pievagrybis**, **šampinionas** (*agaricus bisporus*) – pievagrybinių (*Agaricaceae*) šeimos, pievagrybių (*agaricus*) genties grybų rūšis. Valgomasis grybas.

## Išvaizda ir savybės
Kepurėlė 5–10 cm skersmens, tvirta ir mėsinga, iš pradžių beveik apvali, vėliau iškili ir galiausiai paplokščia, kraštai užsirietę žemyn. Spalva nuo purvinai baltos (būdinga dirbtiniu būdu užaugintiems), iki šviesiai rudos.
Lakšteliai platūs ir tankūs, priaugtiniai, spalva pereinanti nuo rausvos iki tamsiai rudos.
Luobelė padengta koncetriškais plaušeliais arba šiek tiek tamsių žvynelių.
Kotas storas, 3–8 cm ilgio, prie pagrindo gumbiškai sustorėjęs, storu plaušingu žemyn nukreiptu rinkiu. Kartais būna tuščiaviduris.
Trama minkšta, medienos kvapo, balta, perpjauta parausta.

## Augavietės
Grybas natūraliai auga dirvose ir soduose, ant komposto bei tręšiamose pievose. Sezonas – birželis–liepa.
Dideliais kiekiais plačiai auginamas ir dirbtiniu būdu šiltnamiuose visus metus.

## Etimologija
Žodis *pievãgrybis* (*píevagrybis*) kilęs iš *[[pieva|píeva]]* + *grỹbas*, nes auga ne miškuose, o pievose, ganyklose. Šnekamojoje kalboje dar žinomas kaip ***šampiniònas*** (*šampinjõnas, šampinijõnas, čempeljõnas, čimpijõnas, šalpijõnas, šampanjõnas, šampaljõnas, šampijõnas, šampiljõnas, šapavõlas, šempinjònas, šampiònas, švilpijõnas*) su įvairiomis kontaminacijomis skolinys iš aplinkinių kalbų (, , ) ← , sen. pranc. *champaignon, champaignol* ← šnek.  ←  (‘laukas, pieva’), tad reiškia ‘pievinis, laukinis’.

## Literatūra
* Didysis gamtos vadovas „Grybai“ išsamus grybų ir jų rinkimo žinynas, „Mūsų knyga“, 2004 m., (135 psl.) ISBN 9955-573-65-1
Viškuvas (Vengruvo apskritis)

**Viškuvas** () – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 12 km į pietus nuo Vengruvo ir apie 69 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Nuo XIII–XIV a. iki 1569 m. Liublino unijos priklausė Lietuvos Didžiajai kunigaikštystei. 1919-1954 m. kaimas buvo Viškuvo valsčiaus centras.
Smilkytuvas

**Smilkytuvas** – smilkomasis prietaisas, pakabintas ant grandinių metalo indas su smilkalais, kurie deginami apeigų metu, paprastai naudojamas krikščioniškose bažnyčiose, praktinės magijos seansuose.

Smilkytuvo veikimo principas paprastas: puošniame metaliniame inde smilkalinėje deginama medžio anglis, ant kurios dedami smilkalai. Šis procesas apeigų metu gali būti kartojamas ne sykį, nes smilkalai, siūbuojant smilkytuvą, išsiskiria pro skylėtą indo dangtį ir sudega palyginti greitai. Sudėjus anglį ir kvapiąsias medžiagas, indas uždaromas ir yra paruoštas smilkymui.

## Religinėse apeigose

Smilkytuvai religinių apeigų metu naudojami įvairiai, priklausomai nuo bažnyčios ir patvirtintų taisyklių: per mišias smilkomas kryžius ir altorius, taip pat kiti kulto daiktai, statiniai, tikintieji, dvasininkai, procesijos ir pan. Ypač gausiai smilkoma stačiatikių bažnyčios apeigose per laidotuves, atminimo renginius. Smilkalai simbolizuoja Šventosios Dvasios malonės ir Šventųjų maldų kilimą į dangų. Trys laikomosios grandinės simbolizuoją šventąją Trejybę, vidurinė ketvirtoji – vieną Dievą (monoteizmą). Kai kuriose Vakarų bažnyčiose tenaudojama viena laikymo grandinė. Stačiatikių smilkytuvuose laikančiosios grandinės dar nusagstytos 12 varpelių, kurių skambėjimas šventinimo metu reiškia 12 apaštalų mokymą. Smilkytuvu paprastai šventina kunigas, diakonas, kai kuriose bažnyčiose tą daro ir zakristijonas ar jo padėjėjas.
Tai daroma dešiniąja ranka laisvai siūbuojant indą, ore atliekant, pvz., kryžiaus ženklo ir kitas figūras.

Vienas didžiausių ir žymiausių pasaulyje smilkytuvas Botafumeiro naudojamas kulto apeigose Kompostelos Santjago katedroje Ispanijoje.


Vaizdas:German - Censer - Walters 57699 - View B.jpg|XV a. indas
Vaizdas:Roekelseskar.jpg|Stačiatikių smilkytuvas
Vaizdas:Nødebo-Kirke (15).jpg|Muziejinis eksponatas 
Vaizdas:Amsterdam Mozes en Aäronkerk Aaron.jpg|Skulptūroje
Vaizdas:Thurifer.JPG|Vakarų bažnyčiios smilkytuvas su viena grandine


## Nuorodos

* Smilkalų naudojimas Katalikų bažnyčioje 
* Apie smilkymą stačiatikybėje
Džebel eš Šambis

**Džebel eš Šambis** () – aukščiausias kalnas Tunise, Atlaso kalnų dalis. Aukštis siekia 1544 m.

## Aprašymas

Stūkso vakarų centrinėje šalies dalyje, apie 15 km į vakarus nuo Kaserino miesto ir apie 20 km nuo sienos su Alžyru. Sudarytas iš klintinių uolienų, smarkiai išraižytas vandens erozijos, apaugęs pušynais. Kalno viršūnėje per metus iškrenta apie 500 mm kritulių, papėdėje – 250 mm. Žiemą viršukalnę kartais dengia sniegynai. 1300 m aukštis pasiekiamas didelio pravažumo transporto priemonėmis.

## Biosferos rezervatas
1977 m. teritorija aplink kalną UNESCO paskelbta biosferos rezervatu. Bendras rezervato plotas yra 43 723 hektarai (108 040 akrų). Rezervato teritorijoje gyvena apie 8000 žmonių, verčiamasi natūriniu ūkiu – auginami javai, laikomi galvijai, bitės. Pagrindinėje rezervato srityje, kurios plotas 6 723 hektarai (16 610 akrų), siekiant apsaugoti kalną 1980 m. įkurtas Šambio nacionalinis parkas.

## Išnašos
Armėniškas popierius

**Armėniškas popierius** (fr. *papier d’Armenie*, tariasi *papje d'Armeni*) – parfumerinis gaminys, skirtas pakvėpinti patalpas.

Dažniausiai parduodamas kaip dvylikos lapų knygutė, kurioje lapeliai perforuoti į tris lygias dalis, padengtas benzoine derva, džiovintomis stirako medžių išskyromis.

## Istorija

Armėniškas popierius gaminamas Prancūzijoje nuo 1885 m.

XIX a. pabaigoje Ogiustas Ponso (*Auguste Ponsot*) keliavo po Armėniją. Jam patiko vietiniuose namuose naudojamos aromatinės medžiagos. Armėnai, norėdami pakvėpinti supantį orą, tam smilkė stirako dervas. Keliautojas kartu su farmacininku Anri Rivjeru (*Henri Rivier*) sumanė šią idėją panaudoti Prancūzijoje. Anri Rivjeras ištirpino stirako benzoinę dervą 90 % spirite ir ja įmirkė sugeriamąjį popierių. Tokia priemonė tapo populiaria higienos parodose, vykusiose 1888 ir 1889 m., todėl pradėta pastoviai ją gaminti Monruže (*Montrouge*).

Būna ir itališkas atitikmuo, Carta D’Armenia.

## Naudojimas

Juostelės atplėšiamos iš knygelės ir, padėjus jas ant karščiui atsparaus pagrindo, padegamos. Arba galima padėti ant karšto paviršiaus, pvz. lygintuvo. 

Smilkdamas popierius skleidžia subtilų vanilės kvapą primenantį aromatą, būdingą šios dervos mišiniams. Buityje pakanka smilkyti 3–4 popieriaus juosteles per savaitę.

Kaip smilkymo ar parfumerijos priemonė, plačiai parduodamas Europos kosmetikos ir higienos gaminių parduotuvėse.

## Nuorodos

* Papier d’Arménie
Agaras (reikšmės)

Žodis **agaras** reiškia:

* agaras – agarų (*Trapa*) genties augalas:
** Dviragis agaras (*Trapa bicornis*);
** Plūduriuojantysis agaras (*Trapa natans*).
* agaras, *agaragaras* – iš dumblių gaunama drebučius sudaranti medžiaga, naudojama maisto pramonėje, mikrobiologijoje ir pan.;
* Agaras – miestas:
** Agaras – Madhja Pradešo valstijoje (Indija);
** Agaras – Pietų Dakotoje (JAV);
** Agaras – Turkmėnistane.
* Agar – pavardė, daugiausia vartojama britų;
* agaras – daugiašūvis XIX a. kulkosvaidžio tipo ginklas, primenantis gatlingą, sukonstruotas *Wilson Agar*.

Taip pat:
* *Magyar agár* – vengriška šunų veislė;
* agarmedis - *Aquilaria* genties medis.


Vaizdas:Illustration Trapa natans0.jpg|Plūduriuojantysis agaras
File:Agar-agar.jpg|Agaro milteliai
File:Agar Plate.jpg|Petri lėkštelės su agaro mitybine terpe
File:Coffeemillgun.jpg|Agaras „kulkosvaidis“
File:Magyar agár male.jpg|*Magyar agár* patinas
Livas

**Livas** () – kaimas Lenkijos rytuose, Livo valsčiuje, Vengruvo apskrityje, Mazovijos vaivadijoje. Kaimas yra apie 5 km į vakarus nuo Vengruvo ir apie 68 km į rytus nuo vaivadijos centro Varšuvos. Kaimas įsikūręs kairiajame Liveco upės krante.

## Pavadinimo kilmė

Manoma, kad gyvenvietės pavadinimas ir šalia tekančios *Liveco* upės pavadinimas yra baltiškos kilmės, kilęs nuo žodžio reiškiančio *šlapią, pelkėtą, klampią vietą*. Tai atspindi ir aplink šią vietovę esančios pelkės. Panašią upės pavadinimo kilmę turi ir Lietuvoje tekanti upė Lėvuo.

## Istorija

Gyvenvietė šioje vietoje pradėjo kurtis dar XIII amžiuje. Pirmą kartą rašytiniuose šaltiniuose gyvenvietė minima 1304 metais. Tuo metu tai buvo vienas iš ryčiausių Mazovijos kunigaikštystės taškų, kuris ribojosi su Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste ir Haličo-Volynės kunigaikštyste.

Apie 1350 m. įkurta Livo Šv. Leonardo parapija. 1421 m. gyvenvietei suteiktos miesto teisės ir buvo pradėta statyti Livo pilis. Tuo metu gyvenvietė tapo Mazovijos kunigaikštystei priklausiusių *Livo žemių* centru. Nuo 1493 m. iki 1789 m. miestą sudarė du atskiri miestai *Liw Stary* („Senasis Livas“) ir *Liw Nowy* („Naujasis Livas“).

1631 m. ir 1652 m. mieste buvo kilęs maras. 1657 m. mieste buvo kilęs gaisras, o vėliau ir 1700 m. ir 1703 metais. Švedų tvano metu 1655–1660 m. miestas buvo labai sugriautas. 1782 m. šalia pilies pastatyti miesto seniūno rūmai. 1831 m. balandžio mėnesį vykstant 1831 m. sukilimui šalia miesto įvyko Livo mūšis tarp sukilėlių ir Rusijos kariuomenės. 1866 m. carinė valdžia panaikino miesto teises. 1905–1907 m. pastatyta neogotikinė *Šv. Leonardo* bažnyčia.


Vaizdas:Liw church-0.jpg|Šv. Leonardo bažnyčia
Vaizdas:Liw dwór i wieża 2012.jpg|Pilies bokštas ir seniūno rūmai
Vaizdas:Liw7 DSC0277.JPG|Patvinusi Liveco upė prie pilies
Vaizdas:Liw3.jpg|Pilies bokštas
Livo Šv. Leonardo parapija

**Livo Šv. Leonardo parapija** () – parapija, įkurta apie 1350 metus. Parapija priklauso Drohičino vyskupijai, Vengruvo dekanatui. 1905-1907 m. pastatyta parapijos bažnyčia.


Vaizdas:Liw, kościół par. p.w. św. Leonarda.jpg
Vaizdas:Liw, kościół par. p.w. św. Leonarda 2.jpg


## Nuorodos

* Parapijos tinklalapis (lenk.).
Kodo

**Kodo** () – Japonijoje gyvuojantis gėrėjimosi smilkalų skleidžiamais aromatais ritualas. Jį apsprendžia tam tikrų kodifikuotų elgesio normų ribos. Kodo apima visus smilkymo proceso aspektus, pradedant reikalingais įrankiais (香道具 *kōdōgu*), kurie, panašiai kaip ir priemonės arbatos kultūroje, vertinami kaip aukštasis menas, baigiant smilkalų palyginimo žaidimais *kumikō* (組香) ir *genjikō* (源氏香).

Kodo skaitomas viena iš trijų klasikinių Japonijos meno subtilybių: *kadō*, arba ikebana gėlių puokščių meno, kodo smilkymo ritualo ir *chadō* arbatos ceremonijos meno. Kodo modernioje japonų visuomenėje yra palyginti mažai žinoma.

## Istorija

Anot legendos, pirmasis dervingo agarmedžio rąstas pateko į Japoniją, kai buvo išplukdytas į Avadžio salos pakrantę 595 m., imperatorės Suiko 3-siais valdymo metais. Žmonės, radę medį, pajuto stiprų sklindantį aromatą, padėjo prie ugnies ir apie tai pranešė vietos valdžiai.
Tačiau istoriškai patvirtinta, kad šis medis atkeliavo į Japoniją su medienos siunta budistų šventyklos statybai 538 m. Pradžioje smilkalinis medis buvo naudojamas budistų religinėse apeigose, buvo mėgaujamasi jo teikiamais kvapais, ilgainiui tai tapo tradiciniu menu, prasidėjusiu nuo japonų aristokratų žaidimų su smilkalais. Vienas iš tokių tradicinių žaidimų – *Genjikō*, kai dalyviai stengiasi atspėti, kurioje iš pateiktų 5 smilkalinių yra skirtingi arba tie patys smilkalai. Dalyvių atsakymams ir rezultatams suvesti naudota *Genji-mon* simbolių lentelė, kurioje atsispindi 54 klasikinės japonų „Sakmės apie princą Gendži“ skyriai.

Šiuolaikinio kodo ritualas susiformavo maždaug XV a. Muromači laikotarpyje, valdant Ašikagų šiogūnatui. Panašiu laiku Japonoijoje susiformavo ir arbatos gėrimo bei ikebanos menas.

## Ceremonija

Nuo senovės pastebėta, jog eterinių aliejų aromatai mažina ir šalina stresą, stiprina imuninę sistemą, mažina emocinį nuovargį. Japonijoje tradiciškai tikima aromaterapijos galia ir nauda. Čia jau daugiau kaip 1000 metų gyvuoja *kumikō* gėrėjimosi aromatais ceremonija – kodo (arba aromatų kalba). Tokių ceremonijų dalyviai mėgaujasi porceliano puodelyje ant anglių įkaitintų sklindančių smilkalų kvapais, siųsdami indą ratu, aptardami patiriamus pojūčius. Procesą gali paįvairinti susiję žaidimai, deklamuojamos eilės, kas padeda dalyviams išsivaduoti nuo nuovargio, atgauti ramybę ir pusiausvyrą.

## Smilkalų tipai

## Nuorodos

* Kodo kvapų rūšys 
* Eterinių aliejų nauda, įveikiant stresą 
* Budistų smilkalai Japonijoje
Livo pilis

**Livo pilis** () – pilis stovėjusi rytų Lenkijoje, Mazovijos vaivadijoje, Vengruvo apskrityje, Livo valsčiuje, Livo kaime ant kairiojo Liveco upės kranto. Šiuo metu išlikęs tik pilies bokštas ir pilies griuvėsiai. Taip pat šalia stovi seniūnų rūmai, kuriuose veikia muziejus.

## Istorija
Gotikinė pilis buvo pastatyta XV a. pradžioje, kaip sienos su Lietuvos Didžiąja kunigaikštyste pasienio apsaugos punktas. Pilies statybas finansavo Mazovijos kunigaikštis Janušas I Senasis. 1526–1536 m. pilis buvo rekonstruota. 1549–1570 m. karalienės Bonos Sforzos užsakymu buvo atlikta dar viena pilies rekonstrukcija. 1657 m. Švedijos kariuomenė susprogdino pilį. 1782 m. pilies vietoje buvo pastatyti miesto seniūno rūmai, kurie perkėlus administraciją į Sedlcas buvo apleisti.

Po Pirmojo pasaulinio karo buvo atlikti nedideli archeologiniai tyrimai ir iš dalies apsaugoti pilies griuvėsiai. Antrojo pasaulinio karo metu vokiečiai, suklaidinti vietinių administracijos darbuotojų, kad tai buvusi kryžiuočių pilis pradėjo pilį atstatinėti. Prasidėjusią pilies rekonstrukciją sustabdė paaiškėjusi tiesa, kad tai nėra buvusi kryžiuočių pilis.

Po karo pilies griuvėsiai buvo konservuojami, baigta pilies bokšto vartų rekonstrukcija. 1957–1961 m. sutvarkyti šalia pilies stovėję seniūno rūmai, kuriuose 1963 m. pradėjo veikti muziejus.
 

Vaizdas:Liw dwór i wieża 2012.jpg|Pilies bokštas ir seniūno rūmai
Vaizdas:Liw9 DSC0281.JPG|Muziejaus ekspozicija
Vaizdas:Liw zamek od południa.jpg
Vaizdas:Liw8 DSC0278.JPG
Vaizdas:Liw2 DSC0263.JPG
Vaizdas:Liw3.jpg


## Literatūra
* Roman Postek: Liw miasto i zamek. Wydawnictwa naukowo Techniczne, 2008. ISBN 978-83-204-3429-3.
* Marek Żukow-Karczewski, Zamek w Liwie – gotycka twierdza książąt mazowieckich, „AURA“ 12/95.
Marmeladas

**Marmeladas** (, iš  'cidonijos konservai', iš  'cidonija') – želė konsistencijos maisto gaminys, pagamintas iš vandens, cukrų ir vieno ar kelių citrusinių vaisių produktų: minkštimo, tyrės, sulčių, vandeninių ekstraktų ir žievelės (tai angliškasis marmelado variantas). Kitose šalyse (ir Lietuvoje) marmeladu vadinami ir panašiai virti gaminiai iš kitų vaisių. Verdant marmeladus dažnai dedami drebučius sudarantys priedai (pektinas, agaras, želatina).

Lietuvoje marmelado gamyba reglamentuota Žemės ūkio ministerijos patvirtintu reglamentu, kuris numato, kad 1000 g marmelado turi būti ne mažiau kaip 200 g citrusinių vaisių (iš kurių ne mažiau kaip 75 g turi būti iš vidinio sluoksnio (endokarpio).

## Marmeladas angliakalbėse šalyse
Angliakalbėse šalyse žodis  beveik visada reiškia džemo tipo gaminį iš citrusinių vaisių, dažniausiai – apelsinų:
* Britų stiliaus marmeladas yra saldūs vaisių konservai su karčiu prieskoniu. Į kai kuriuose komercinės gamybos marmeladus dedami drebučius sudarantys (gelinantys) priedai.
* Amerikietiški marmeladai yra saldūs, be kartumo.
Verdamas ir svogūnų marmeladas, verdamas iš valgomojo svogūno gumbų ir naudojamas kaip garnyras su kai kuriais pikantiškais patiekalais.

Į tokius marmeladus dedamos ir supjaustytos ar kapotos citrusinių vaisių žievelės, kurios virinamos vaisių sultyse bei vandenyje kol suminkštėja. Kartais marmeladas apibūdinamas kaip citrusinių džemas su žievelėmis, nors kai kurios kompanijos gamina marmeladus be žievelių. Toks marmeladas dažniausiai valgomas pusryčiams su skrudintomis baltos duonos riekėmis.

D. Britanijoje marmelado gamyboje paprastai naudojami aitrieji apelsinai (karčiavaisio citrinmedžio vaisiai). Šie apelsinai turi daugiau pektinų negu paprasti, todėl marmeladas iš jų geriau stingsta. Marmeladus verda ir iš kitų rūšių citrinvaisių (pvz., žaliųjų citrinų) ar jų mišinių.


File:Orange Marmalade.JPG|Apelsinų marmeladas
File:Orange marmalade-3.jpg|Apelsinų marmeladas su žievelėmis


## Nuorodos

nds-nl:Schem

zh-yue:果占
Smilkalinė

**Smilkalinė** – indas, skirtas smilkalų deginimui religinių apeigų, praktinės magijos seansų metu, buityje. Jos gali būti įvairiausios formos ir dydžio, pagamintos iš skirtingų medžiagų, pradedant masinės gamybos paprastais keraminiais puodeliais ir baigiant išskirtinio puošnumo vienetiniais raižytais sidabro ir aukso indais. Daugelyje pasaulio kultūrų smilkalų deginimas nuo seno turėjo dvasinę ir religinę prasmę, tikėta kvapiųjų medžiagų gydomosiomis savybėmis, ir tai atsispindi tam skirtų gaminių dizaine ir puošyboje.

## Naudojimas

Naudojant buityje granuliuotas smilkymui skirtas aromatines medžiagas, jų uždegimui paprastai yra tam skirti nedideli medžio anglių briketai. Padegus tokio briketo kraštą, jis patalpinamas į smilkalinę, ten liepsna užgesinama. Žarijoms išplitus per visą anglies plotą, galima ant jos padėti smilkalus. Smilkstančių medžiagų dūmas ir kvapai skverbiasi pro indo gaubtuve esančias ertmes.

Krikščioniškose bažnyčiose religinių ritualų praktikoje plačiai naudojamos siūbuojamosios smilkalinės – smilkytuvai.

Taip pat gaminamos smilkalinės, pritaikytos naudojimui su smilkalų lazdelėmis. Šiuo atveju tai pailgos plokščios formos plonos lėkštutės iš medžio, metalo ar keramikos, viename gale užlenktos, su skylėmis, smilkalų padėjimui.


Vaizdas:Ancient Egyptian censer.jpg|Senovės Egipto rankos formos smilkalinė
Vaizdas:Qilin-shaped incense burner 1 CAC.JPG|Mitologinio *qilino* formos kiniška smilkalinė (Čingų dinastija)
Vaizdas:Censer-japan.jpg|Japoniškas rinkinys
Vaizdas:Mayan - Incensario (Incense Burner) - Walters 482770.jpg|Majų smilkalinė
Vaizdas:VietnameseCeramics-BMA.jpg|Vietnamietiškas rinkinys (smilkalinė kairėje) 


## Nuorodos

* Hanų dinastijos smilkalinės
* Smilkalų naudojimo praktika Katalikų bažnyčioje