open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Robertas Emilis Feldmanis

**Robertas Emilis Feldmanis** (; 1910 m. rugpjūčio 4 d. Vilniuje – 2002 m. gegužės 28 d. Rygoje, palaidotas Katlakalno bažnyčios šventoriuje) – liuteronų dvasininkas, Latvijos universiteto profesorius ir bažnyčios istorikas.

## Biografija
Gimė Vilniaus geležinkelio valdybos apskaitininko šeimoje. Pirmojo pasaulinio karo metais latvių Feldmanių šeima pasitraukė į Rusijos imperijos gilumą. 1919 m. tėvai su sūnumis Edvinu ir Robertu grįžo į Lietuvą ir apsigyveno lenkų valdomame Lentvaryje. 1922 m. Feldmaniai persikėlė gyventi į gimtąją Latviją – Jelgavos miestą.

Po pradinės mokyklos baigimo, nuo 1925 m. R.Feldmanis mokėsi Jelgavos mokytojų institute. Sunki materialinė padėtis neleido jam šios mokyklos pabaigti. Dirbdamas geležinkelio raštininku jis savarankiškai pasiruošė ir įstojo į Latvijos universiteto Teologijos fakultetą. Studijuodamas aktyviai dalyvavo *Krikščioniškosios studentų bendrijos* veikloje. 1935 m. baigė Universitetą ir tų pačių metų rugsėjo 22 d. Alūksnės evangelikų liuteronų bažnyčioje ordinuotas kunigu. Kurį laiką tarnavo vikaru įvairiose Latvijos parapijose.

1936 m. Latvijos evangelikų liuteronų bažnyčios vadovybė paskyrė jį atsakingu už misionierišką veiklą užsienyje. Daug keliavo po pasaulį, Indijoje aplankė žinomą latvių misionierę Anną Irbę, koordinavo latviško misijų centro veiklą Tamilnade. Tuo pačiu metu R.Feldmanis gilinosi į teologijos mokslus, jam suteiktas licenciato laipsnis. Vėliau prasidėjo Antrasis pasaulinis karas, Latvijoje įsigalėjo tarybinė santvarka. 1950 m. balandžio 29 d. saugumo organai R.Feldmanį suėmė ir už tariamai antitarybinę veiklą nuteisė dešimčiai metų tremties Rusijos Federacijos Archangelsko srityje. 1954 m. jam leista pirma laiko grįžti į Latviją. Kunigavo Katlakalno (dab. Rygos miesto dalis), Uolainės ir Rygos Mežaparko parapijose.

Prasidėjus šalyje tautiniam atgimimui R.Feldmanis aktyviai įsijungė į Latvijos evangelikų bažnyčios atstatomąjį darbą: pradėjo dėstyti bažnyčios istoriją Latvijos universiteto Teologijos fakultete, prisidėjo atkuriant *Liuterio akademiją* Rygoje. 

## Įvertinimas
* Ketvirto laipsnio Trijų žvaigždžių ordinas (1998 m.)
 
## Atminimo įamžinimas
* Biografija  įtraukta į Kembridže sudarytą „2000 iškiliausių XXI amžiaus mokslininkų“ () sąrašą.

## Šaltiniai
* ''Iškilus Latvijos evangelikų liuteronų bažnyčios dvasininkas, gimęs Vilniuje'' // „Lietuvos evangelikų kelias“, 2015 Nr. 7–8 (Parengė Evaldas Švageris)
* Internetinė svetainė ''Roberts Feldmanis'' 

## Literatūra
* Rubenis I. *Misionārs Roberts Feldmanis.* – Rīga: Luterisma mantojuma fonds, 2007
Vilniaus tvirtovė

**Vilniaus tvirtovė** (, ) – Rusijos imperijos pastatyta ir XIX a. viduryje Vilniuje funkcionavusi karinė tvirtovė (faktiškai gynybiniai įtvirtinimai).

## Istorija
Prasidėjęs 1831 m. sukilimas Rusijos imperijos administraciją vertė susirūpinti Vilniaus generalgubernatorijos centro – Vilniaus miesto – gynimu. 1831 m. balandžio 6 d. Rusijos caras Nikolajus I pasirašė potvarkį dėl gynybinių įtvirtinimų statybos. Žinomas fortifikacijos specialistas generolas majoras Michailas Klimenko (1783–1840) paruošė statybos projektą, kurį nuo 1831 m. birželio 2 d. iki lapkričio 2 d. įgyvendino inžinerinis batalionas.

Gedimino kalno ir Plikojo kalno teritorijoje iš grunto buvo supilti šeši fortai. Neries dešiniajame krante (dabartinio Mindaugo tilto prieigose) įrengti apsauginiai pylimai su hornverku, turėję padėti kontroliuoti perkėlą per upę ir strateginį kelią į šiaurę (dabar miesto Rinktinės gatvė). Gedimino kalne buvo išraustas požeminis tunelis amunicijai sandėliuoti. Pertvarkyti į kareivines: Universiteto namas Botanikos sode (dab. Bernardinų sodas) ir Naujasis arsenalas (dab. Nacionalinis muziejus), pastarajame pastate sienoje nuo Neries buvo užmūryti langai ir jų vietoje atsirado šaudymo angos.

1833 m. Vilniaus inžineriniams statiniams buvo suteikta *Antrosios klasės tvirtovės* kategorija, nors jie ir nepilnai atitiko tvirtovei keliamus reikalavimus. Vėliau šie kariniai įtvirtinimai buvo kiek primiršti. Kai 1863 m. Lietuvoje ir Lenkijoje prasidėjo Sukilimas prieš carinę valdžią, tvirtovėje iki pat 1865 m. buvo paskelbta kovinė parengtis.

Numalšinus sukilimą, Vilniaus tvirtovė galutinai prarado savo karinę reikšmę. 1878 m. birželio 29 d. caras Aleksandras II patvirtino Tvirtovės likvidavimo projektą, šie darbai tęsėsi iki pat 1884 m. Buvo nukasti gynybiniai pylimai ir gruntu užpilti grioviai, o gyventojams vėl duotas leidimas lankyti Gedimino kalną.

## Šaltiniai
* ВЭ/ВТ/Виленские укрепления // Военная энциклопедия Сытина (Санкт-Петербург, 1911–1915)
* Fortifikacijos įtvirtinimai // Kultūros paveldo departamento inf. 
* Vilniaus tvirtovė
Prancūzijos vyrų rankinio rinktinė

**Prancūzijos vyrų rankinio rinktinė** – komanda atstovaujanti Prancūzijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Prancūzijos rankinio federacija. Prancūzijos rinktinė yra daugiausiai kartų pasaulio čempionatą laimėjusi komanda.

## Dalyvavimas čempionatuose
### Olimpinės žaidynės

## Rinktinės sudėtis
: 2018 m. sudėtis:

*Cyril Dumoulin
*Nedim Remili
*Romain Lagarde
*Dika Mem
*Vincent Gérard
*Nikola Karabatić
*Kentin Mahé
*Timothey N'Guessan
*Luc Abalo
*Cédric Sorhaindo
*Michaël Guigou
*Luka Karabatić
*Benjamin Afgour
*Nicolas Claire
*Adrien Dipanda
*Valentin Porte
*Nicolas Tournat
*Raphaël Caucheteux

## Nuorodos
*Oficiali svetainė
Danijos vyrų rankinio rinktinė

**Danijos vyrų rankinio rinktinė** – komanda, atstovaujanti Danijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Danijos rankinio asociacija. 

## Dalyvavimas čempionatuose
### Olimpinės žaidynės

### Pasaulio čempionatas

## Rinktinės sudėtis
: 2018 m. sudėtis:

*Niklas Landin Jacobsen
*Niclas Kirkeløkke
*Magnus Landin Jacobsen
*Casper Ulrich Mortensen
*Rasmus Lauge Schmidt
*Anders Zachariassen
*Jannick Green
*Lasse Svan Hansen
*Hans Lindberg
*Rene Toft Hansen
*Kevin Møller
*Henrik Møllgaard
*Mads Mensah Larsen
*Henrik Toft Hansen
*Mikkel Hansen
*Morten Olsen
*Michael Damgaard
*Peter Balling

## Nuorodos
*Oficiali svetainė
Erelių balos ežeras

**Erelių balos ežeras** arba **Erelių bala** – ežeras Lietuvoje, Kaišiadorių rajone, 1,5 km į šiaurę nuo Žaslių miestelio centro. Ežeras lanko formos, ilgis iš pietvakarių į šiaurės vakarus – 0,47 km, plotis – iki 0,07 km. Altitudė 96,8 m. Rytinis krantas aukštas, pakrantėse plyti pievos, vietomis apaugusios medžiais. Į vakarus plyti ~ 5 ha dydžio Erelių balos žemapelkė. Ežere ir pelkėje gausiai gyvena įvairių vandens paukščių ir varliagyvių rūšių, tarp jų ir įrašytų į Lietuvos raudonąją knygą. Pelkės šiaurės vakaruose išteka upelis (Laukystos intakas).

## Šaltiniai
Mletas

**Mletas** () – Kroatijos sala Adrijos jūroje, Dalmatijos salyne, tuoj į pietus nuo Pelješaco pusiasalio. Salos plotas 98 km², ilgis 37 km, plotis iki 3,2 km. Paviršius kalvotas, iškyla iki 513 m (Veli Grado kalnas). Sala susidariusi iš klinties, gausu karstinių darinių (urvų, poljų, dubių, ežerų). Rytinė Mleto pakrantė pasižymi smėlėtais paplūdimiais. Auga subtropiniai miškai ir krūmynai. Vakarinė salos dalis patenka į Mleto nacionalinį parką (įsteigtas 1960 m.).

2011 m. Mlete gyveno 1088 gyventojai. Sala administraciškai priklauso Dubrovniko–Neretvos apskričiai. Pagrindinės gyvenvietės: Babino Poljė (270 gyv.), Govedžarai, Ropa, Prožura, Polačė, Pomena, Sobra. Verčiamasi turizmu, žvejyba, miežių, daržovių, alyvmedžių, vynuogių auginimu. Viename Mleto ežere yra sala, kurioje stovi XII amžiaus benediktinų vienuolynas. Sala pasiekiama keltais iš Dubrovniko ir Stono (į Sobros uostą).

Antikiniuose šaltiniuose sala minima kaip . Vėliau dažnai dėl sąskambio sala painiojama su Malta. 1151 m. saloje įsikūrė benediktinai. Vėliau buvo pavaldi Ragūzos respublikai (itališkai vadinta *Meleda*).

## Galerija

Endless Horizont.jpg|Vakarinis salos krantas
GomilaVG.jpg|Didysis ežeras
Mlet convent.JPG|Šv. Marijos benediktinų vienuolynas
Polače 01.JPG|Polačė


## Šaltiniai
Vokietijos vyrų rankinio rinktinė

**Vokietijos vyrų rankinio rinktinė** – komanda atstovaujanti Vokietijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Vokietijos rankinio asociacija. 

## Dalyvavimas čempionatuose
### Olimpinės žaidynės

## Rinktinės sudėtis
: 2018 m. sudėtis:

*Uwe Gensheimer
*Finn Lemke
*Patrick Wiencek
*Tobias Reichmann
*Silvio Heinevetter
*Hendrik Pekeler
*Steffen Weinhold
*Bastian Roscheck
*Philipp Weber
*Steffen Fäth
*Patrick Groetzki
*Kai Häfner
*Maximilian Janke
*Andreas Wolff
*Rune Dahmke
*Julius Kühn
*Jannik Kohlbacher
*Paul Drux

## Nuorodos
*Oficiali svetainė
Paramuširas

**Paramuširas** (, , ain. パラムシㇼ = *Para-mu-sir*) – Rusijai priklausanti sala Kurilų salyno šiaurėje, Didžiajame Kurilų gūbryje. Yra tarp Ochotsko jūros ir atviro Ramiojo vandenyno, į pietvakarius nuo Kamčiatkos pusiasalio pietinio galo, apsupta Šumšu, Atlasovo, Anciferovo, Makanrušio ir Onekotano salų. Plotas – 2053 km².

Salos ilgis 120 km, plotis iki 30 km. Aukščiausia vieta – Čikuračkio ugnikalnis (1816 m). Paramuširas – vulkaninės kilmės, jame gausu veikiančių ugnikalnių: be Čikuračkio tokie yra dar ir Fuso, Karpinskio, Ebeko, Tatarinovo. Vyrauja žemųjų pušų sąžalynai, alksnių, bruknių, katuogių, vaivorų tyrai. Telkšo vulkaninis ežeras Zerkalnojė.

2018 m. Paramušire gyveno 2507 gyventojai. Visi jie gyvena Severo Kurilsko gyvenvietėje. Sala administraciškai priklauso Sachalino sričiai, Šiaurės Kurilų rajonui. Verčiamasi daugiausia žvejyba ir žuvies perdirbimu. Veikia cunamių stebėjimo centras. Susisiekiama sraigtasparniais (skrydžiai tik į Kamčiatką).

Saloje nuo seno gyveno ainai. 1711–1713 m. Kamčiatkos kazokai privertė ainus mokėti duoklę, o 1736 m. atvertė į krikščionybę. 1875 m. Paramuširas su kitomis Kurilų salomis atiduotas Japonijai mainais už Sachaliną. XIX a. pab. japonai pradėjo salą kolonizuoti, steigti žvejybos uostus ir karines bazes. 1945 m. Paramuširą užėmė TSRS armija. 1952 m. salą nuniokojo cunamis, buvo sunaikintas Severo Kurilskas.


Paramushir.png|Paramuširo palydovinė nuotrauka
Fussa ISS cut.jpg|Fuso ugnikalnis
214 1426 Sev Kur main street wiki.jpg|Severo Kurilskas


## Šaltiniai
Princo Edvardo salos

**Princo Edvardo salos** () – dvi, Pietų Afrikos Respublikai priklausančios, salos Indijos vandenyno pietvakariuose, nutolusios 1769 km nuo pietvakarinių Afrikos krantų. Sudaro Mariono (*Marion*, 290 km²) ir Princo Edvaro (*Prince Edward*, 45 km²) salos bei keletas uolų. Bendras plotas – 335 km². Salos vulkaninės kilmės, kalnuotos. Aukščiausia Mariono vieta – 1242 m (Maskareno viršukalnė), Princo Edvardo salos – 672 m (Van Zinderen Beikerio viršukalnė). Mariono sala – veikiantis ugnikalnis. Salų krantai uolėti.

Klimatas jūrinis, turintis tiek subantarktinio, tiek vidurinių platumų klimato bruožų. Metinė vidutinė temperatūra 4,4 °C, kuri mažai skiriasi ištisus metus. Salose per metus iškrinta 2400–3000 mm kritulių (~320 dienų per metus su krituliais, didelis oro drėgnumas), dažni gūsingi vėjai. Princo Edvardo salos yra viena iš debesuočiausių sausumos vietovių pasaulyje – rytų Marione vidutiniškai per metus būna 1300, o vakarų Marione ir Princo Edvardo saloje tik 800 valandų, kai saulė šviečia ne pro debesis. Augalija tundrinė – kerpės, samanos, grybai, rudadumbliai. Salose peri jūriniai paukščiai (pingvinai, albatrosai, prionai, audrapaukščiai, plėšikai ir kt.), veisiasi ruoniai (pietinis jūrų dramblys, kergeleninis jūrų lokys, subtropinis jūrų lokys), banginiai.

Princo Edvardo salos negyvenamos, bet nuo 1948 m. Mariono saloje veikia meteorologijos ir biologijos tyrimų stotys (įgula – iki 50 žmonių). Į salą patenkama laivu arba sraigtasparniu.

Salas 1663 m. kovo 4 d. atrado olandų jūrininko Barento Barencono Lamo (*Barent Barentszoon Lam*) ekspedicija. Olandai salas pavadino *Dina* ir *Maerseveen*. 1772 m. sausį salas iš naujo atrado prancūzas Markas Žozefas Marionas Dufrenas (*Marc-Joseph Marion du Fresne*), pamanęs, kad pasiekė tada dar neatrastą Antarktidą. Jis salas pavadino *Terre de l’Espérance* („Vilties Žemė“) ir *Ile de la Caverne* („Urvo sala“). 1776 m. gruodžio 16 d. salas pasiekė Džeimsas Kukas ir pavadino Anglijos karaliaus Jurgio III sūnaus, Kento hercogo Edvardo Augusto garbei. 1799 m. salose pirmąsyk išsilaipino prancūzai ruonių medžiotojai. Princo Edvardo salos kurį laiką buvo įvairių ruonių medžiotojų sustojimo taškas. 1948 m. salas oficialiai aneksavo Pietų Afrikos Respublika. Jos administruojamos kaip Keiptauno valda.

## Šaltiniai
Krozė salos

**Krozė salos** () – kelių smulkių salelių salynas subantarktiniuose Indijos vandenyno vandenyse. Priklauso Prancūzijai, sudaro vieną iš Prancūzijos Pietų Sričių rajonų.

Salyną sudaro 5 salos, kurių bendras plotas – 352 km²: Posesiono (*Possesion*, 150 km²), Rytų (*Île de L’Est*, 130 km²), Kiaulių (*Île aux Cochons*, 67 km²), Pingvinų (*Île de Pingouins*, 3 km²), Apaštalų (*Île des Apôtres*, 2 km²). Salos vulkaninės kilmės, kalnuotos, uolingos, sudarytos iš tufo ir bazalto, iškyla iki 1090 m (Mariono Dufreno kalnas Rytų saloje).

Klimatas drėgnas, vėsus. Temperatūra ištisus metus laikosi ~5 °C. Per metus iškrenta virš 2000 mm kritulių, bemaž 300 dienų metuose yra lietingos. Būdingi smarkūs, gūsingi vėjai, viršijantys 100 km/h greitį. Vyrauja subantarktinė tundra – samanos, kerpės, žolės. Peri jūriniai paukščiai – 4 pingvinų rūšys, petreliai, albatrosai, makščiasnapiai ir kt. Salose ir aplink jas gyvena jūrų lokiai, pietiniai jūrų drambliai, orkos. 1938 m. Krozė salos paskelbtos nacionaliniu parku.

Krozė salose (Posesiono saloje) nuo 1963 m. veikia Alfredo Foro (*Alfred Faure*) mokslinių tyrimų bazė su nuolatiniais darbuotojais (žiemą – 25, vasarą – 45). Stotyje atliekami meteorologiniai ir geofiziniai stebėjimai.

Salas 1772 m. sausio 24 d. atrado prancūzų jūrininkas Markas Žozefas Marionas Dufrenas (*Marc-Joseph Marion du Fresne*). Jo ekspedicijos antrasis kapitonas Žiulis Krozė išsilaipino į Posesiono salą ir paskelbė ją Prancūzijos valda. Nors dauguma ekspedicijos vėliau pražuvo Naujojoje Zelandijoje, Krozė sėkmingai grįžo į Pietų Afriką, kur kelionės duomenis perdavė britų kapitonui Džeimsui Kukui. Šis savo trečiosios kelionės metu pasiekė salas ir jų atskirus spiečius pavadino Mariono ir Krozė vardais. Vėliau visam salynui prigijo Krozė vardas, o Mariono vardu pavadinta viena iš Princo Edvardo salų. XIX a. Krozė salose lankydavosi ruonių ir banginių medžiotojai, daug jų laivų prie šių salų suduždavo. 1924–1955 m. prancūzai salas administravo kaip Madagaskaro kolonijos dalį, vėliau pradėtos valdyti kaip viena iš Prancūzijos Pietų Sričių.


Baie Américaine vue du large - panoramio.jpg|Amerikiečių įlankos pakrantė
Bronzage - panoramio.jpg|Pingvinų ir jūros dramblių gulykla
Laminaires à la crique du Sphinx - panoramio.jpg|Rudadumblių sąžalynas pakrantėje
Mare et sommets enneigés - panoramio.jpg|Posesiono kraštovaizdis
Ile de l'Est - panoramio.jpg|Rytų sala iš Posesiono
- panoramio (4706).jpg|Adolfo Foro bazė


## Šaltiniai
Muitinės informacinių sistemų centras

**Muitinės informacinių sistemų centras** (toliaus - MISC) - vienas iš Lietuvos Muitinės valstybinių įstaigų. Įkurtas 2001 m. sausio 1 d., reorganizavus Muitinės departamento Informacijos centrą į savarankišką muitinės įstaigą. Šiuo metu MISC sudaro 7 struktūriniai  padaliniai. 

## Veikla
MISC veikla apima platų spektrą nuo Lietuvos Muitinės kompiuterizavimo strateginių sprendimų rengimo, projektų inicijavimo ir informacinių sistemų, paslaugų ar produktų sukūrimo bei įdiegimo iki jų priežiūros proceso organizavimo ir nepertraukiamo integruotos Muitinės informacinės sistemos veikimo užtikrinimo. Centras ir jo specialistai, profesionaliai įvaldę šiuolaikines informacinių ir ryšių technologijų priemones, tiek daro įtaką rengiamiems muitinės veiklos sprendimams, tiek ir įgyvendina ar organizuoja jų įgyvendinimą praktikoje.

## Struktūra
*Muitinės departamentas prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos;
*Muitinės kriminalinė tarnyba;
* Muitinės informacinių sistemų centras;
* Vilniaus teritorinė muitinė;
* Kauno teritorinė muitinė;
* Klaipėdos teritorinė muitinė;
* Muitinės laboratorija;
* Muitinės mokymų centras.

## Nuorodos
*https://www.lrmuitine.lt/web/guest/strukturakontaktai/iscentras/bendrainformacija
Plachutos tema

**Plachutos tema** – tai šachmatų figūrų užstojimo manevras.
Ji sutinkama šachmatų uždaviniuose, etiuduose. Tai dviejų ėjimų tema.

Naudojama šachmatų kompozicijose, turinčiose porą kritinių laukelių, atskirai ginamų vienos iš dviejų toliašaudžių juodųjų figūrų.

Baltieji aukoja figūrą laukelyje, kuriame ji gali būti dviejų skirtingomis linijomis *panašiai einančių* juodųjų figūrų nukirsta. Ši figūra užstoja abi toliašaudes figūras. Nesvarbu, kuri iš jų kirstų aukojamąją, kita lieka užstota.

Nukirtusi figūra pradeda ginti abu kritinius laukelius. Ji tampa perkrauta. Ją antru ėjimu baltieji atitraukia užstotosios figūros linija. Kritinis laukelis, kurį ši figūra pradžioje kontroliavo, tampa neapgintas ir tuo naudojasi baltieji, skelbdami matą ar figūra užimdami šį laukelį.

Plachutos tema dalinai panaši į Viurcburgo-Plachutos, Holchauseno, Novotno, Grimšo figūrų užstojimus.

## Istorija

Temą 1858 m. atrado slovėnų kilmės šachmatų kompozitorius Josefas Plachuta (1827–1883). Vėliau buvo nustatyta, kad šia tema 1857 m. buvo *The chess monthly* žurnale publikuotas S. Loido uždavinys, kuris kaip paaiškėjo vėliau buvo klaidingas.

## Plachutos temos uždaviniai

### Savitumai

Plachutos temos panaudojimui šachmatuose, reikia ne tik, kad *panašiai einančių* toliašaudžių figūrų judėjimo linijos (V-R, V-B, B-B) kirstusi, bet ir kad abi atskirai eitų per  kritinius laukelius. Be to, būtinos priemonės kertančiosios figūros atitraukimui.

### Uždavinių pavyzdžiai

Viljamo Šinkmano trijų ėjimų uždavinyje matome, kad, jei pėstininkų paaukštinimo laukelių negintų juodųjų figūros: **a8** –rikis iš **h1** laukelio ir **g8 **– valdovė iš **a2** laukelio, baltieji galėtų matuoti iš dviejų vietų.

Problemą išsprendžia pėstininko auka **d5** laukelyje. Po **1…Vxd5** baltieji ėjimu **2. a8V+** atitraukia valdovę iš **d5** laukelio, kuriame ji gynė laukelį **g8**. Juodųjų valdovė priversta kirsti **2… Vxa8**. Laukelis **g8** liko neapgintas – tad seka **3. g8V#.**

Panašus varintas būtų, jei juodieji kirstų baltųjų **d5** pėstininką rikiu **1…Rxd5** **2. g8V+** (Rikis atitraukiamas užstotosios valdovės linija) **2…Rxg8 3.a8V#**

H.P.Rėmo penkių ėjimų uždavinyje Plachutos tema naudojama du kartus: grėsmės ir teminiuose variantuose.
{|
|width="33%" |

|width="33%" |

|width="33%" |

### Paplitimas
Šią temą šachmatų kompozitoriai naudoja, kurdami :tiesioginius, atvirkščio mato, pasakiškus šachmatų uždavinius bei etiudus.

{|

|width="33%" |

|width="33%" |

## Šaltiniai

## Nuorodos

Plachutos temos dviejų ėjimų uždaviniai
Amsterdamo sala

**Amsterdamo sala** () arba ***Naujasis Amsterdamas*** (*Nouvelle Amsterdam*) – sala pietiniame Indijos vandenyne, beveik viduryje tarp Afrikos, Azijos, Australijos ir Antarktidos. Priklauso Prancūzijai, kartu su už 85 km nutolusia Šv. Pauliaus sala sudaro atskirą Prancūzijos Pietų Sričių rajoną.

Sala užima 55 km² plotą, jos ilgis 10 km, plotis iki 7 km. Tai vulkaninė sala, sudaryta iš snaudžiančio ugnikalnio (paskutinis išsiveržimas – 1792 m). Iškyla į 867 m (Deivių k.). Pietvakariuose driekiasi ugnikalnio kaldera, vadinama Viržynų plynaukšte (*Plateau des Tourbières*). Ji į vandenyną leidžiasi stačiais (>700 m) D’Antrkasto skardžiais.

Klimatas jūrinis, švelnus. Vidutinė metinė temperatūra – 14 °C, per metus ji nedaug kinta (sausį vidutiniškai būna 17,5 °C, liepą – 11,6 °C). Per metus iškrenta apie 1100 mm kritulių, būdingas didelis oro drėgnumas, gūsingi vėjai. Priešingai, nei daugelyje kitų pietų Indijos vandenyno salų, Amsterdamo saloje auga medžiai – tik pietų jūrų salose sutinkami *Phylica arborea*. Taip pat veši žolės, papartynai. Saloje peri jūriniai paukščiai – albatrosai (tarp jų – endeminis *Diomedea amsterdamensis*), pingvinai, plėšikai. Yra subtropinių jūrų lokių ir pietinių jūrų dramblių gulyklos. Įsiveisusios pelės, žiurkės, sulaukėjusios katės. Iki 2010 m. Amsterdamo saloje gyvavo sulaukėjusių galvijų populiacija.

Amsterdamo salos šiaurinėje pakrantėje veikia Marteno de Vivjė (*Martin-de-Viviès*) mokslinių tyrimų stotis (~30 žmonių).

1522 m. kovo 18 d. salą atrado ispanų jūrininkas Chuanas Sebastianas Elkanas, tęsęs žuvusio Fernando Magelano kelionę. 1633 m. birželio 17 d. salą pasiekė olandų kapitonas Antonis van Dimenas (*Anthony van Diemen*) ir pavadino savo laivo „Naujasis Amsterdamas“ (*Nieuw Amsterdam*) vardu. 1696 m. saloje išsilaipino olandas Vilemas de Vlaminkas (*Willem de Vlamingh*). Vėliau į salą patekdavo įvairūs paklydę laivai, ruonių medžiotojai. 1871 m. Amsterdamo salą pabandė apgyvendinti prancūzai iš Reuniono, joje įveisė galvijus, bet vėliau išsikraustė. 1892 m. Amsterdamo sala oficialiai tapo Prancūzijos valda, o nuo 1924 m. valdyta kaip Madagaskaro kolonijos dalis. 1949 m. atidaryta pirmoji tyrimų stotis *Camp Heurtin*.


Crateres Dumas - panoramio.jpg|Vulkaniniai Diuma krateriai
Martin de Viviès depuis l'hélico.jpg|Marten de Vivjė stotis
Pointe entrecasteaux - panoramio.jpg|D’Antrkasto kyšulys ir skardžiai
Phylica arborea.JPG|*Phylica arborea* medžiai
Šv. Pauliaus sala

**Šv. Pauliaus sala** gali reikšti:
* Šv. Pauliaus sala Maltoje;
* Šv. Pauliaus sala Indijos vandenyne, priklauso Prancūzijai;
* Šv. Pauliaus sala Beringo jūroje, priklauso JAV, Aliaskai;
* Šv. Pauliaus sala prie Kanados krantų (Naujoji Škotija);
* Taip pat Brazilijai priklausančios Šv. Petro ir Pauliaus salos.
Tūkstantmečio premijos uždaviniai

**Tūkstantmečio premijos uždaviniai** – septyni matematikos uždaviniai, už kurių išsprendimą Klėjaus matematikos institutas 2000 m. gegužės 24 d. pažadėjo po 1 milijono JAV dolerių premiją.

Tie septyni uždaviniai yra:

# Birčo-Svinertono-Dajerio hipotezė
# Hodžo hipotezė
# Navjė-Stokso lygčių sprendinių egzistavimas ir glodumas
# P ir NP lygumas
# Puankarė hipotezė
# Kvantinės Jango-Milso teorijos egzistavimas su masės tarpu
# Rymano hipotezė

Uždaviniai buvo paskelbti 2000 m. Paryžiuje, Prancūzijos kolegijoje, siekiant panašumo į Hilberto 1900 m. Paryžiuje, matematikų kongrese, paskelbtus 23 Hilberto uždavinius.

Iki 2019 m. buvo išspręstas tik vienas, penktasis uždavinys, tai yra Puankarė hipotezė, kurią įrodė Grigorijus Perelmanas. 2010 m. jis už tai buvo apdovanotas 1 milijono dolerių premija, tačiau atsisakė ją priimti dėl to, kad jam nepatinka organizuotos matematinės bendrijos sprendimai ir jis mano, kad Ričardo Hamiltono indėlis į šio uždavinio sprendimą yra nemažesnis, negu jo.

## Išnašos
Šv. Pauliaus sala (Prancūzija)

**Šv. Pauliaus sala** () – sala pietiniame Indijos vandenyne, beveik viduryje tarp Afrikos, Azijos, Australijos ir Antarktidos. Priklauso Prancūzijai, kartu su už 85 km nutolusia Amsterdamo sala sudaro atskirą Prancūzijos Pietų Sričių rajoną.

Sala vulkaninės kilmės, trikampė, užima 6 km² plotą. Krantai skardingi, iš rytų pusės giliai įsiterpia užutėkis, kuris pasilikęs ugnikalnio kalderos vietoje. Užutėkį su jūra jungia labai siauras ir seklus sąsiauris. Trykšta karštosios versmės. Salos aukštis iki 268 m. Paviršius skurdus – žolės, samanos, papartynai. Saloje peri jūriniai paukščiai – albatrosai, pingvinai, plėšikai, prionai, petreliai, žuvėdros, padūkėliai. Yra subtropinių jūrų lokių ir pietinių jūrų dramblių gulyklos.

1559 m. kovo 18 d. salą atrado portugalų jūrininkas Rui Melas da Kamara (*Rui Melo da Câmara*) ir pavadino savo laivo *São Paulo* („Šv. Paulius“) vardu. Vėliau 1618 m. salą pasiekė olandas Harvikas Klaesas de Hilegomas (*Harwick Claesz de Hillegom*). XVIII–XIX a. Šv. Pauliaus saloje lankydavosi ruonių medžiotojai. 1843 m. saloje išsilaipino ir ją Prancūzijos valda paskelbė prancūzai iš Reuniono, tačiau tik 1892 m. Šv. Pauliaus sala oficialiai tapo Prancūzijos valda, o nuo 1924 m. valdyta kaip Madagaskaro kolonijos dalis.


Amsterdam-St. Paul views by Bellin 1760.jpg|Sala 1760 m. piešinyje
Île Saint-Paul.jpg|Šv. Pauliaus salos pakrantė
Maktanas

**Maktanas** () – maža sala Filipinų salyne, Kamoteso jūroje, Vidurio Visajuose, prie pat rytinio Sebu salos kranto, priešais Sebu miestą. Plotas 65 km². Sala koralinė, apsupta rifo.

2015 m. Maktane gyveno 467,8 tūkst. gyventojų. Tai tankiausiai gyvenama Filipinų sala (6615 žm./km²). Saloje įsikūręs Lapu Lapu miestas. Verčiamasi baldų, muzikos instrumentų gamyba, turizmu. Su Sebu Maktaną jungia du tiltai, taip pat yra oro uostas.

Maktanas bene žymiausias tuo, kad 1521 m. šioje saloje žuvo aplink pasaulį plaukęs jūrininkas Fernandas Magelanas. Jis, norėdamas sutvirtinti sandraugą su Sebu salos radža Humabonu, užpuolė jam priešišką Maktano salą, bet karaliaus Šri Lapu Lapu vedami maktaniečiai nukovė salon išsilaipinusius ispanus, tarp jų – kapitoną Magelaną.

## Galerija

SAILING BOATS MACTAN TRADITIONAL.jpg|Valtys salos pakrantėje
CEBU MACTAN - panoramio (1).jpg|Vienas iš tiltų į Maktaną
Mactan resort xxy.jpg|Maktano viešbučių kompleksas


## Šaltiniai
Basas da Indija

**Basas da Indija** ( – „Indijos seklumos“) – negyvenamas atolas prie pietrytinių Afrikos krantų, Mozambiko sąsiauryje, maždaug po 385 km nuo Mozambiko ir Madagaskaro krantų, 110 km į šiaurės vakarus nuo Europos salos. Priklauso Prancūzijai, Prancūzijos Pietų Sričių Išsibarsčiusių Indijos vandenyno salų (*Îles Éparses de l’océan Indien*) rajonui.

Atolo žiedas sudarytas iš dešimties plikų uolų, kurių bendras plotas – 0,2 km². Žiedas juosia seklią 80 km² ploto lagūną. Jūros potvynio metu Basas da Indija visiškai užliejama šešioms valandoms.

Atolas pirmą kartą XVI a. pr. aprašytas portugalų ir pavadintas „Žydo sekluma“ (*Baixo da Judia*) pagal žydų kilmės kapitoną ir remėją Fernandą de Noronją. Vėliau dėl užrašymo klaidos paplito „Indijos seklumų“ pavadinimas. Po 1774 m. atolas dar vadintas „Europos sekluma“. Nuo 1897 m. tapo Prancūzijos valda. Į Basas da Indiją pretenzijas yra pareiškęs Madagaskaras.
Žuan de Novos sala

**Žuan de Novos sala** (, taip pat vadinama **Šv. Kristoforo sala**) – 4,4 km² ploto tropinė sala tarp Mozambiko ir Madagaskaro, priklausanti Prancūzijos užjūrio valdoms. Tai yra Prancūzijos Pietų Srites dalis.

Į salą galima patekti naudojantis 1,3 km ilgio pakilimo-tūpimo taku.

Saloje budi Prancūzijos kariai iš Reunjono, taip pat yra įrengta oro stebėjimo stotis.

Gamtiniu požiūriu Žuan de Novos sala yra draustinis, ją supa rifai ir sudaro uždarą 40 km² teritoriją. Beveik pusę salos dengia kazuariniai miškai. Saloje gausiai gyvena jūriniai vėžliai.

Organizacija BirdLife International salą paskelbė svarbia paukščių teritorija, nes čia peri apie 100 000 tamsiųjų žuvėdrų.

Sala yra kelyje tarp Pietų Afrikos ir šiaurinio Madagaskaro, dėl to seniau ant seklumos užplaukdavo daug laivų. Kai kurių laivų liekanos vis dar matomos aplink salą. Geriausiai išlikusios britų laivo „SS Tottenham“, užplaukusio ant pietinių rifų 1911 m., liekanos.
Sventojanskas

**Sventojanskas** – kaimas vakarų Baltarusijoje, administraciškai priskirtas Gardino srities Gardino rajono Ašiužos apylinkei. Išsidėstęs į šiaurę nuo srities ir rajono centro Gardino, dešiniajame Nemuno krante, beveik priešais Baltosios Ančios žiotis, prie valstybinės sienos su Lietuva. Sunykęs, 2009 m. jame gyveno tik vienas žmogus.

## Istorija
1827 m. kaimą sudarė dvi dalys:
* trijų dūmų gyvenvietė kairiajame Nemuno krante (dabar Druskininkų savivaldybės Sventijanskas Lietuvoje);  
* penkių dūmų gyvenvietė dešiniajame Nemuno krante (dabar Gardino rajono Sventojanskas Baltarusijoje). 

Kaimas vadinosi Sventojansku, šį vardą davė Baltoji Ančia, kuri taip pat buvo vadinama *Švento Jono upe* (). Tuo metu Sventojanskas priklausė Rusijos imperijos Suvalkų gubernijos Seinų apskrities Valavičių valsčiui. Pirmojo pasaulinio karo metais Rusijos imperijos kariuomenė tarp abiejų gyvenviečių buvo pastačiusi medinį tiltą per Nemuną. Sužinoję apie besiartinančią kaizerinės Vokietijos armiją, 1915 m. rusų kariškiai tiltą sudegino. Dabartiniais laikais sausrų metu nusekusioje upėje matosi buvusio tilto atraminiai poliai.

Tarpukaryje Sventojanskas atsidūrė Lenkijoje: dešiniojo kranto gyvenvietė kaimo teisėmis įėjo į Balstogės vaivadijos Gardino apskrities Pariečės valsčių, o kairiojo kranto gyvenvietė tapo to paties valsčiaus eiguvos kaimeliu.

## Šaltiniai
Taimyras (sala)

**Taimyras** () – negyvenama sala Karos jūroje, ties šiauriniais Taimyro pusiasalio krantais. Priklauso Rusijai (Krasnojarsko kraštas, Taimyro dolganų–nencų rajonas). Nuo žemyno sala atskirta apie 3 km pločio Taimyro sąsiauriu. Toliau šiaurėje prasideda Nordenšeldo salynas. Salos plotas – 350 km². Ilgis 33 km, plotis iki 10 km. Paviršius uolingas, akmenuotas, iškyla iki 235 m (Negrio k.). Būdinga arktinė tundra. Nuo 1993 m. patenka į Didįjį Arkties rezervatą.

Taimyro salą 1878 m. atrado jungtinė rusų–švedų ekspedicija, vadovaujama Adolfo Eriko Nordenšeldo.

## Šaltiniai
Švedijos vyrų rankinio rinktinė

**Švedijos vyrų rankinio rinktinė** – komanda atstovaujanti Švedijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Švedijos rankinio asociacija. Švedija yra daugiausiai medalių pasaulio čempionate laimėjusi rinktinė.

## Dalyvavimas čempionatuose
### Olimpinės žaidynės

## Rinktinės sudėtis
: 2018 m. sudėtis:

*Philip Henningsson
*Simon Jeppsson
*Max Darj
*Jerry Tollbring
*Niclas Ekberg
*Andreas Palicka
*Hampus Wanne
*Fredric Pettersson
*Johan Jakobsson
*Mikael Appelgren
*Albin Lagergren
*Jim Gottfridsson
*Linus Arnesson
*Andreas Cederholm
*Viktor Östlund
*Mattias Zachrisson
*Jesper Nielsen
*Lukas Nilsson

## Nuorodos
*Oficiali svetainė
Islandijos vyrų rankinio rinktinė

**Islandijos vyrų rankinio rinktinė** – komanda atstovaujanti Islandijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Islandijos rankinio asociacija. 

## Dalyvavimas čempionatuose
### Olimpinės žaidynės

## Rinktinės sudėtis
: 2018 m. sudėtis:

*Björgvin Páll Gústavsson
*Kári Kristjánsson
*Aron Pálmarsson
*Rúnar Kárason
*Ásgeir Örn Hallgrímsson
*Arnór Atlason
*Bjarki Már Elísson
*Guðjón Valur Sigurðsson
*Ýmir Örn Gíslason
*Ólafur Guðmundsson
*Ómar Ingi Magnússon
*Arnór Þór Gunnarsson
*Ágúst Elí Björgvinsson
*Arnar Freyr Arnarsson
*Bjarki Már Gunnarsson
*Janus Daði Smárason

## Nuorodos
*Oficiali svetainė
Unalaška

**Unalaška** (, aleut. *Nawan-Alaxsxa*) – sala Aleutų salyne, esančiame tarp Beringo jūros ir Ramiojo vandenyno, Lapių salų spiečiuje. Priklauso JAV, Aliaskai. Plotas – 2720 km². Salos ilgis 128 km, plotis iki 56 km. Kranto linija labai vingiuota, gausu užutėkių, pusiasalių. Paviršius kalnuotas, iškyla iki 2036 m (veikiantis Makušino ugnikalnis). Unalašką dengia ledynai, būdinga tundros augmenija.

Unalaškoje 2000 m. gyveno 1759 žmonės, daugiausia aleutai. Pagrindinė gyvenvietė – Unalaška. Pagrindinis uostas Dač Harboras yra gretimoje Amaknako salelėje.

1714 m. salą pasiekė pirmas europietis – Vitas Beringas. Rusai Unalaškoje 1759 m. įsteigė koloniją, bet ją užpuolė ir sunaikino aleutai. 1788 m. salą pasiekė ispanų (Estebano Chosė Martineso ir Gonsalo Lopeso de Haro) bei Džeimso Kuko ekspedicijos.


Makushin_Volcano_Smoking_On_Unalaska_Island_Alaska.jpg|Makušino ugnikalnis
Unalaska 2.03.jpg|Unalaškos užutėkis
View of Unalaska.jpg|Unalaškos gyvenvietė


## Šaltiniai
Olchonas

**Olchonas** (, ) – sala Rusijoje, Sibire, Baikalo ežero šiaurės vakaruose, nuo sausumos atskirta Mažosios Jūros įlanka ir Olchono Vartų sąsiauriu. Tai ketvirta pagal dydį (antra jei skaičiuojant tik savaimines) ežerinė sala pasaulyje. Plotas 730 km². Nusidriekus šiaurės rytų–pietvakarių kryptimi 71 km, didžiausias plotis 15 km. Krantai uolėti. Paviršius kalnuotas, iškyla iki 1276 m (Žimos k.). Sala susidariusi iš gneiso, marmuro, kvarcito, granito, klinties. Būdingi karstiniai reiškiniai. Olchono šiaurėje auga maumedžių taiga, pietuose plyti stepės. Dažni smarkūs šiaurės vakarų vėjai sarma. Ežere esančioje saloje yra keletas kitų ežerų (Chanchojus, Šara Nuras). Olchonas su aplinkinėmis salelėmis paskelbtas Priebaikalės nacionaliniu parku (nuo 1986 m.).

2017 m. Olchone gyveno 1682 gyventojai, daugiausia buriatai. Administraciškai sala priklauso Irkutsko sričiai, Olchono rajonui. Pagrindinė gyvenvietė – Chužyras. Veisiamos avys, vystomas turizmas. Į Olchoną kelia keltai iš Sachjurtos, priplaukia laivai iš Irkutsko, Severobaikalsko. Žiemą į salą galima patekti per ledą.

Salos pavadinimas buriatų kalba reiškia „miškelis“. Buriatų mitologijoje sala yra ypatinga šventvietė, kurioje gyvena nuožmūs Baikalo dievai. Saloje yra keletas buriatų šventviečių, iš kurių svarbiausia – Šamankos uola (Burchanas). Čia atnašaujama Olchono salos dvasiai-sergėtojai. Chužyre veikia krašto muziejus. Yra išlikusios Kurykanų kultūros (VII–VIII a.) statytos sienos liekanos. Pesačnajos giraitėje, prie vaizdingų kopų, pokariu būta GULAGo padalinio, dirbusio žuvies pramonėje. Dabar toje vietoje pastatytas kryžius.


Ольхон 06.jpg|Olchono kraštovaizdis
Шаманка.jpg|Šamankos uola
Сергэ (коновязи) на Бурхане.JPG|Buriatų šventvietės stulpai prie Šamankos
Lake Baikal-3.JPG|Chužyras
Эоловые формы рельефа урочища Песчанка 18.jpg|Pakrantė ties Pesčanka


## Šaltiniai
Ispanijos vyrų rankinio rinktinė

**Ispanijos vyrų rankinio rinktinė** – komanda atstovaujanti Ispanijai tarptautinėse varžybose. Rinktinės sudėtį ir veiklą koordinuoja Ispanijos rankinio federacija. 

## Dalyvavimas čempionatuose
### Olimpinės žaidynės

## Rinktinės sudėtis
: 2018 m. sudėtis:

*Eduardo Gurbindo
*Ángel Fernández Pérez
*Valero Rivera Folch
*Raúl Entrerríos
*Alex Dujshebaev
*Daniel Sarmiento Melián
*Julen Aguinagalde
*Arpad Šterbik
*Joan Cañellas
*Viran Morros
*Aitor Ariño
*Gedeón Guardiola
*Iosu Goñi Leoz
*Gonzalo Pérez de Vargas
*Rodrigo Corrales
*Ferrán Solé
*David Balaguer
*Adrià Figueras
*Daniel Dujshebaev

## Nuorodos
*Oficiali svetainė
Bloodborne

**Bloodborne** – 2015 m. veiksmo RPG žanro kompiuterinis žaidimas, sukurtas Japonijos „FromSoftware“ studijos ir išleistas „Sony“ išskirtinai „PlayStation 4“ konsolei. 

Metacritic.com duomenimis, žaidimas kritikų įvertintas 92 balų iš 100 vidurkiu. Po apie 6 mėnesių nuo išleidimo „Sony“ pranešė, kad „Bloodborne“ išplatintas 2 mln. kopijų tiražu. 2015 m. „Edge“ žurnalo įvertintas „Metų žaidimu“,  2016 m. BAFTA apdovanojimuose įvertintas geriausiu už žaidimo dizainą. 

## Apie žaidimą
„Bloodborne“ sukurtas „FromSoftware“ studijos bendradarbiaujant su „Sony“ Japonijos studija. Žaidimas yra panašių bruožų su anksčiau „FromSoftware“ kurtais žaidimais „Demon's Souls“ ir „Dark Souls“. „Bloodborne“ pasirodė rinkoje 2015 m. kovo 24 d. Š. Amerikoje, kovo 25 d. Europoje ir kovo 26 d. Japonijoje. 2015 m. lapkritį išleistas vienintelis žaidimo praplėtimas „Bloodborne: The Old Hunters“.

Žaidimo istorijos pradžioje pagrindinis herojus bendriniu vardu Medžiotojas (*Hunter*) atvyksta į Yharnam miestą, kuriame esą yra paslėptas mistinis vaistas, galintis išgydyti nuo pasaulį siaubiančios neaiškios infekcijos, kuria yra užsikrėtęs ir Medžiotojas. Žaidėjas pradžioje gali pasirinkti savo Medžiotojo lytį, išvaizdą, jo priešistorės gyvenimo aplinkybes ir pan. Žaidimo eiga vyksta 3D grafikos aplinkoje, valdant Medžiotoją iš trečiojo asmens perspektyvos. Medžiotojas turi kovoti su miesto gyventojais ir įvairiomis pabaisomis.

Medžiotojas paprastai ginkluotas dviem ginklais (kiekvienai rankai) ir negali naudotis skydu. Nugalėti priešininkai pameta ginklus, sveikatos porcijas ir kt. Už jų nugalėjimą suteikiami savotiški žaidimo pinigai − „kraujo aidai“ (*blood echoes*), už kuriuos galima pirkti naujus ginklus, drabužius, gerinti Medžiotojo savybes (praplėsti sveikatos rezervą, padidinti ginklo žalą ir pan.). Specialių objektų ar praėjimų mieste reikia paieškoti laužant dėžes, statines ir pan.

„Bloodborne“ turi panašumų su „Dark Souls“ tuo, kad žaidimo eiga ypač sunki, eiliniai priešininkai vietovėse iš naujo prisikelia po žaidimo eigos išsaugojimo, žaidimo istorija dėstoma labai neaiškiai randamuose užrašuose ir iš pokalbių su sutiktais nevaldomais veikėjais. Žaidime taip pat yra internetinio susijungimo galimybė, kai žaidėjas gali pasikviesti iki dviejų kitų žaidėjų kovoms su „bosais“ kooperatyviniu režimu savo žaidimo erdvėje. Tačiau, jei pasikviestas ar įsibrovęs žaidėjas priklauso kitai frakcijai, tuomet jis virsta priešininku. Kito žaidėjo pasaulyje svečias gali palikti užrašų.

## Išnašos

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
* IGN resursai
Unimakas

**Unimakas** (, aleut. *Unimax*) – sala Aleutų salyne, esančiame tarp Beringo jūros ir Ramiojo vandenyno, Lapių salų spiečiuje. Priklauso JAV, Aliaskai. Tai didžiausia Aleutų salyno sala. Plotas – 4070 km². Salos ilgis 95 km, plotis iki 116 km. Nuo žemyno salą skiria siauras Isanocko pusiasalis. Pakrantėse plyti žemumos, giliau paviršius kalnuotas, iškyla iki 2857 m (veikiantis Šišaldino ugnikalnis). Būdinga tundra.

Unimake 2000 m. gyveno 64 žmonės, daugiausia aleutai. Pagrindinė gyvenvietė – Fols Pasas. Verčiamasi žvejyba, krabų gaudymu.


Shishaldin Isanotski And Roundtop Volcanoes In The Aleutian Islands, Alaska.jpg|Šišaldino ugnikalnis
Falsepass ak south2009.JPG|Fols Pasas
Falsepass ak isanotskipeaks roundtop.JPG|Raundtopo kalnas nuo Fols Paso
Cape Promontory Cape Lutkes, Alaska. Cape Lutkes is part of the Aleutian Islands.JPG|Lutkės kyšulys


## Šaltiniai
Umnakas

**Umnakas** (, aleut. *Umnax*) – sala Aleutų salyne, esančiame tarp Beringo jūros ir Ramiojo vandenyno, Lapių salų spiečiuje. Priklauso JAV, Aliaskai. Tai trečia pagal dydį Aleutų salyno sala. Plotas – 1777 km². Salos ilgis 117 km, plotis iki 26 km. Salos paviršius kalnuotas, iškyla iki 2149 m (veikiantis Vsevidovo ugnikalnis). Taip pat yra veikiantis ugnikalnis Okmokas. Būdinga tundra.

Umnake 2010 m. gyveno 18 žmonių, daugiausia aleutai. Vienintelė tebegyvenama gyvenvietė – Nikolskis. Yra apleistas Fort Gleno karinis aerodromas.

Sala apgyvendinta prieš 8400 metų. XVIII a. vid. Umnaką pasiekė rusai, bet aleutai juos užpuolė ir išžudė.


Gates of Okmok.jpg|Krioklys prie Okmoko
OkmokCaldera.jpg|Okmoko ugnikalnis
NikolskiSchool.jpg|Nikolskio mokykla


## Šaltiniai
Ternatė

**Ternatė** () – nedidelė sala Indonezijoje, Molukuose, šalia vakarinių daug didesnės Halmaheros salos krantų. Plotas – 111 km². Sala vulkaninės kilmės, joje stūkso 1715 m aukščio veiklus Gamalamos ugnikalnis. Šiaurės vakarinėje ugnikalnio papėdėje telkšo Tolirės ežeras. Veši atogrąžų miškai, krūmynai. Pakrantėse driekiasi smėlio paplūdimiai.

Ternatėje 2010 m. gyveno 185,7 tūkst. gyventojų. Pagrindinis miestas ir uostas – Ternatė. Administraciškai sala priklauso Šiaurės Molukų provincijai. Yra oro uostas. Ternatės gyventojai vartoja papuasiškos kilmės ternatiečių kalbą, nors dabar labiausiai paplitusi kreolinė Šiaurės Molukų malajų kalba. Verčiamasi turizmu, prieskonių išvežimu.

Nepaisant mažo dydžio, Ternatė kartu su gretimu Tidoru senovėje buvo svarbiausi Prieskonių salų uostai, per kuriuos buvo išvežami gvazdikėliai. 1257 m. saloje išplito islamas, čia įsikūrė Ternatės sultonatas, kuris dėl prekybos prieskoniais labai praturtėjo. Apie 1512 m. Ternatėje apsigyveno ir jos sultonui tarnavo portugalų jūrininkas Fransiskas Seraunas. Jis įkalbėjo savo buvusį bendražygį Fernandą Magelaną atplaukti pas jį į Ternatę iš rytų ir taip paskatino kelionei aplink pasaulį. 1522 m. portugalai saloje pastatė tvirtovę (Kastelą) ir įsivėlė į nesutarimus su vietos musulmonų valdžia. 1575 m. portugalai buvo priversti apleisti Ternatę ir persikelti į Amboną. XVII a. dėl salos kovėsi ispanai ir olandai, kol 1663 m. pastarieji įsitvirtino. XIX a. Ternatės prekybinė reikšmė sumenko. Iki 2010 m. Ternatės miestas buvo Šiaurės Molukų sostinė (anksčiau – visų Molukų ir Naujosios Gvinėjos), bet vėliau ji perkelta į Sofifį Halmaheroje.

## Galerija


Ternate Volcano view from Dodoku Ali.jpg|Dodoku Ali gyvenvietė ir Gamalamos ugnikalnis
Fort Oranje from the Slave Path - panoramio.jpg|Olandų Oranjės tvirtovė
Ternate (City), Indonesia (2010).jpg|Ternatės miestas
Sunset at Ternate and Tidore Islands, Maluku.jpg|Saulėlydis virš Ternatės ir Tidoro


## Išnašos

## Nuorodos
*
Romas Bubnelis

**Romas Bubnelis** (g. 1955 m. gegužės 1 d. Veisiejuose, Veisiejų rajonas) – Lietuvos verslininkas, dainininkas.

## Biografija
1961–1973 m. mokėsi Veisiejų vidurinėje mokykloje, žaidė mokyklos ir Lazdijų rajono rankinio rinktinėse. 1973–1980 m. studijavo Lietuvos žemės ūkio akademijoje, hidrotechnikos inžinierius.

1980–1982 m. Vandens ūkio išteklių tyrimo instituto jaunesnysis mokslo darbuotojas. 1982–1987 m. dainavo Kauno restoranuose „Žalias kalnas“, „Pasimatymas“, „Kaukas“, „Trys mergelės“, vėliau vestuvių fotografas. 1989–1995 m. firmos „LitPoliinter“ pagrindinis akcininkas ir prezidentas. 1992–1993 m. komercinio banko „Ancorobank“ (nuo 1997 m. Medicinos bankas) pagrindinis akcininkas ir prezidentas. 1993–1995 m. UAB Lit-Poliinter radijas ir televizija savininkas. 1995 m. kalėjo Lukiškių kalėjime-izoliatoriuje.

1997–1998 m. dienraščio „Lietuvos žinios“ fotokorespondentas. 1998–1999 m. dienraščio „Respublika“ rinkodaros direktorius. 1999–2001 m. kapinių priežiūros reikalų tvarkytojas, dėvėtų drabužių parduotuvės direktorius. 2001–2005 m. UAB „Naujasis aitvaras“, dienraščio „Vakaro žinios“ direktorius. 2005–2007 m. AB „Pagirių šiltnamiai“ generalinio direktoriaus pavaduotojas. 2007–2009 m. alaus daryklos „Gubernija“ generalinis direktorius. 2010–2012 m. bendrovės „Spauda“ generalinis direktorius.

## Šeima

Žmona – Gerda, vaikai (iš abiejų santuokų) – Aira, Karolis, Gabrielius.

## Muzikinė veikla
Dainavo dabartinėje grupėje „Rondo“, Kęstučio Lušo, „Versmės“ ansambliuose. Didžiausi pasiekimai: 1982 ir 1984 m. konkursų „Vilniaus bokštai“ laureatas, tarptautinių konkursų Siguldoje (Latvija) ir Pernu (Estija) laureatas. 2008 m. kartu su Aiste Pilvelyte laimėjo populiarų televizijos projektą „Žvaigždžių duetai“. 2012 m. Palangoje buvo tituluotas XII tarptautinio šlagerių festivalio karaliumi.

Išleido autorinių dainų garso kasetę „Salamita“ (1992 m.), kasetę ir kompaktinę plokštelę „Kelionė lietuje“ (1998 m.).

## Šaltiniai
Akis į akį

**Akis į akį** ()  – 1984 m. italų sukurta komedija.

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Johnny Dorelli – Emanuelis
* Paolo Villaggio – Džinas
* Marisa Laurito – Elvira
* Giuliana Calandra – Patricija
* Adriano Pappalardo
* Marilda Dona
* Sal Borgese
* Moana Pozzi
* Adriano Pappalardo
* Victoria Zinny

## Turinys

Verslininkas Emanuelis Šansonis, besimėgaujantis poilsiu savo jachtoje, vieną rytą sužino turįs didelių problemų su mokesčių inspekcija. Besislapstydamas, jis įsėda į taksi, kurį vairuoja nelaimėlis Džinas. Už solidų užmokestį jis sutinka nuvežti Emanuelį į Milaną, kur šis tikisi išspręsti savo problemas. Pamatęs, kad policija čia jo laukia, Emanuelis savo meilužės namuose paima saugomą kompromituojančią medžiagą apie kitus verslininkus ir politikus. Persirengusį moterimi, Džinas jį nuveža į Šveicariją, tačiau ir toliau tvarkyti reikalus Emanueliui yra nesaugu, todėl jis įkalba Džiną pasikeisti vietomis.

Kai galų gale viskas išsisprendžia, DŽinas netikėtai atsisako grąžinti Emanueliui turtą, kurį šis jam buvo laikinai perleidęs. Filmo pabaigoje jau Džinas yra pasiturintis verslininkas, o Emanuelis – taksi vairuotojas.
Dino De Laurentiis

**Dino De Laurentis** (; 1919 m. rugpjūčio 8 d. – 2010 m. lapkričio 10 d.) – italų kino prodiuseris, prisidėjęs daugiau kaip prie 500 filmų kūrimo, iš kurių 38 buvo nominuoti prestižiniam Oskaro apdovanojimui. Kartu su Carlo Ponti yra laikomi pagrindiniais prodiuseriais, padėjusiais Italijos kinui pelnyti tarptautinį pripažinimą po Antrojo pasaulinio karo.

## Biografija
1937-38 m. Dino studijavo eksperimentinio kino centre Romoje, kurias buvo priverstas nutraukti dėl prasidėjusio karo. Tuo pačiu metu jis atliko ir keletą vaidmenų, o 1941 m. prodiusavo savo pirmąjį filmą „L’amore canta“.

Karui pasibaigus, 1946 m. jis įkūrė kompaniją „Dino De Laurentiis Cinematografica“, kuri, dažnai bendradarbiaudama kartu su Carlo Ponti, ėmė prodiusuoti filmus, tarp kurių buvo ir Federico Fellini juosta „La Strada“ bei kiti italų neorealizmo kūriniai.

XX a. 7 dešimtmetyje jis pastatė nuosavą studiją filmavimo darbams, tačiau po dešimtmečio investicijos teko atsisakyti. Tuo laikotarpiu veiklos sritis gerokai išsiplėtė ir jis ėmė dirbti su žymiausiais Europos kino režisieriais: Luchino Visconti, Pier Paolo Passolini, Ingmar Bergman. Jis prodiusavo Roger Vadim filmą „Barbarela“ su Jane Fonda, Sergejaus Bondarčiuko epą „Vaterlo“ bei Eldaro Riazanovo komediją „Nepaprasti italų nuotykiai Rusijoje“.

Dar prie persikraustant į JAV 1976 m., De Laurentis prodiusavo biblinį epą „Biblija: pradžia“ (režisierius John Huston, 1966) bei bendradarbiauvo su kitais šios šalies režisieriais. 9 dešimtmetyje jis įsteigė kompaniją „De Laurentiis Entertainment Group“, kuri sukūrė daug sėkmingų ir visame pasaulyje žinomų filmų: „Serpiko“, „King Kongas“, „Konanas barbaras“, „Avinėlių tylėjimas“ ir kitus. Jis prisidėjo prie eilės Stepheno Kingo ir Thomas Harris romanų ekranizacijų.

## Šeima
Pirmoji jo santuoka buvo anuliuota.

1949 m. De Laurentis vedė aktorę Silvana Mangano, kuri dažnai vaidino jo prodiusuojamuose filmuose. Jie susilaukė 4 vaikų ir išsiskyrė 1988 m. (po metų Silvana mirė).

1990 m. jis susituokė su Martha Schumaher, su kuria kartu dirbo nuo 1985 m. Kartu jie susilaukė 2 dukterų.

Mirė sulaukęs 91 metų.

Jaunesnis Dino broils Luigi bei dėdė Aurelio taip pat yra kino prodiuseriai. Aurelio De Laurentiis vadovauja futbolo klubui S.S.C. Napoli.

## Dalinė filmografija

* Barabas (1961)
* Mergina iš Parmos (1963)
* Skraidanti lėkštė (1964)
* Raganos (1965)
* Milano banditai (1968)
* Diabolikas (1968)
* Serpiko (1973)
* Atsuk kitą skruostą (1974)
* Mirties troškimas (1974)
* King Kongas (1976)
* Konanas barbaras (1982)
* Konanas griovėjas (1984)
* Raudonoji Sonja (1985)
* King Kongas gyvas (1986)
* Kūnas kaip įrodymas (1993)
* Žudikai (1995)
* Hanibalas (2001)
* Kung Pow (2002)
* Raudonasis drakonas (2002)
*  (2007)
* Dekameronas: skaistuolių teritorija (2007)

## Šaltiniai

## Nuorodos

* IMDb profilis
Paulo Roberto Kotechino, puolėjas

**Paolo Roberto Kotechino, puolėjas** ()  – 1983 m. italų sukurta komedija.

## Turinys

Paolo Roberto Kotechino – brazilas legionierius, už didžiulę pinigų sumą atvykęs žaisti į „Napolio“ klubą. Nors visų lūkesčiai itin dideli, Kotechino niekaip nepavyksta susikaupti žaidimui, jį kankina sužadėtinės ir namų ilgesys, todėl jis neišnaudoja šimtaprocentinių progų, komanda pralaimi vienas rungtynes po kitų ir galiausiai nušvilpiamas savo klubo gerbėjų. Kartą rūbinėje jis susipažįsta su santechniku Alvaro, itin panašiu į jį ir, norėdamas išvengti įniršusių gerbėjų, vietoje jų pakiša Alvaro.

Kai Kotechino sužadėtinė atvyksta pas jį, klubo vadovai bando sutrukdyti, kad jiedu pernelyg daug laiko neleistų kartu ir futbolininkas nepervargtų. Kotechino naudojasi Alvaro, dažnai susikeisdamas su juo vietomis, kad suklaidintų klubo vadovus.

Be to, artėja svarbios rungtynės su „Interu“ ir šio atstovė grafienė stengiasi padaryti viską, kad pašalintų varžovų puolėją. Po nepavykusių bandymų ji užsako pagrobimą, tačiau nusikaltėliai sučiumpa Alvaro…

## Pagrindiniai aktoriai
: *Aktorius – vaidmuo*
* Alvaro Vitali – Kotechino / Alvaro
* Carmen Russo – Roselija, Kotechino sužadėtinė
* Mario Carotenuto
* Cristiano Censi
* Franca Valeri
* Tiberio Murgia
* Moana Pozzi
Rita Calderoni

**Rita Kalderoni** (, g. 1951 m. vasario 22 d.) – italų kino aktorė. Kai kurių filmų titruose yra pažymėta kaip *Rita Caldana*.

## Biografija
Rita gimė Rosiljonėje, Ligūrijos provincijoje, vėliau jos šeima gyveno Udinėje ir Genujoje. Mokėsi klasikinių šokių, vėliau susidomėjo sportu ir ilgą laiką žaidė krepšinį.

1967 m. ją pastebėjo režisierius Serdžijus Pastorė, pakvietęs į savo kuriamą filmą „Omicidio a sangre“. Taip prasidėjo Ritos aktorės karjerai, trukusi iki 1983 m. Per tą laiką ji daugiausia vaidino kriminaliniuose arba siaubo filmuose. Nors tai buvo nedidelio biudžeto juostos, jai taip pat pavyko gauti vaidmenis ir tokių žinomų Italijos režisierių kaip Ettore Scola ar Elio Petri filmuose, tačiau plačiau išgarsėti nepavyko.

## Filmografija
* Omicidio a sangue freddo (1967)
* Un tranquillo posto di campagna (1968)
* La monaca di Monza (1968)
* Komisaras Pepe (1969)
* Oh dolci baci e languide carezze (1969)
* Questa libertà di avere le ali bagnate (1970)
* Gradiva (1970)
* La verità secondo Satana (1971)
* Un gioco per Eveline (1971)
* Tiesa ir melas (1972)
* Delirio caldo (1972)
* Riti, magie nere e segrete orge nel trecento (1972)
* Quando le donne si chiamavano madonne (1972)
* Number one (1974)
* Le guerriere dal seno nudo (1974)
* Anno uno (1974)
* La via dei babbuini (1974)
* La sensualità è… un attimo di vita (1974)
* Il trafficone (1974)
* Nuda per Satana (1974)
* Vieni, vieni amore mio (1975)
* Assassinio sul ponte (1975)
* L’ultima regia (1977)
* Fate la nanna coscine di pollo (1977)
* D’improvviso al terzo piano (1977)
* Torino centrale del vizio (1979)
* Mano žmona ragana (1980)
* Storia di Piera (1983)

## Šaltiniai

## Nuorodos

* IMDb profilis