Jože Plečnik

**Jožė Plečnikas** (; 1872 m. sausio 23 d. – 1957 m. sausio 7 d.) – slovėnų architektas, urbanistas. Vienas slovėnų moderniosios architektūros pradininkų, suvaidinęs svarbų vaidmenį formuojant šiuolaikinį Vienos, Prahos ir  Liublianos architektūrinį įvaizdį. XX a. pirmoje pusėje įgyvendinti J. Plečniko architektūriniai ir urbanistiniai projektai Liublianoje nuo 2021 m. įrašyti į UNESCO Pasaulio paveldo sąrašą.

## Biografija

J. Plečnikas pasekė tėvo baldžiaus pėdomis. Nebaigęs vidurinės mokyklos, dirbo tėvo medžio apdirbimo dirbtuvėse. Jis mėgo piešimą, buvo gerai įvaldęs braižybą, todėl buvo išsiųstas į technikos mokyklą Grace. Įgytos žinios pravertė Vienoje, kur dvejus metus dirbo baldų dizaineriu ir gamybos vadovu medžio apdirbimo įmonėje. 1894 m. įsidarbino braižytoju architektūros biure pas žymų Vienos architektą ir pedagogą Otą Vagnerį. 

1895–1898 m. studijavo Vienos dailės akademijoje. Studijų baigiamasis darbas padėjo laimėti stipendiją, kuri suteikė galimybę kelių mėnesių studijų kelionei į Italiją ir Prancūziją. Nuo 1901 m. priklausė Austrijos dailininkų secesionistų asociacijai. 1911–1921 m. dėstė Taikomųjų menų mokykloje Prahoje. 1911 m. suteiktas profesoriaus vardas. 1921–1956 m. dėstė Liublianos universiteto Architektūros katedroje.

1938 m. tapo Slovėnijos mokslo ir meno akademijos nariu, 1954 m. – Karališkojo britų architektūros instituto garbės nariu.

## Projektai

Nuo 1900 iki 1910 m. praktikuodamasis Vagnerio biure Vienoje, jis suprojektavo Langerio namą (1900 m.) ir Zacherlių namą (1903–1905 m.). Pastarasis statinys išsiskyrė gelžbetonio kolonomis pirmame aukšte ir mezonine. Tuo metu gelžbetonio naudojimo praktika buvo laikoma rizikinga, nes buvo gana nauja. Architektas tokias kolonas naudojo ir vėlesniame projekte – Vienos Šv. Dvasios bažnyčioje, statytoje 1910–1913 m. Katalikų bažnyčia  pasižymėjo novatorišku monolitinio betono panaudojimu tiek konstrukcijai, tiek išoriniams paviršiams, taip pat abstrahuota klasikine formų kalba. Viduje tradicines šoninių navų arkas jis pakeitė dviem sijomis, kurių ilgis viršija 20 metrų. Taip buvo sukurta vientisa erdvė, iš kurios pakraščių buvo gerai matomas centrinis altorius. Kurį laiką bažnyčia buvo laikoma pirmąja gelžbetonio bažnyčia Europoje.

1911 m. J. Plečnikas persikėlė į Prahą, kur dėstė Menų ir amatų kolegijoje. Čekoslovakijos prezidentas Tomašas Masarikas paskyrė J. Plečniką vyriausiuoju architektu 1920 m. Prahos pilies renovacijai. Nuo 1920 iki 1934 m. jis pilyje įgyvendino daugybę projektų, tarp jų: sodų ir kiemų renovacija, paminklų ir skulptūrų projektavimas ir įrengimas, daugybės naujų vidaus erdvių projektavimas, įskaitant 1930 m. užbaigtą Plečniko salę, kurioje yra trys abstrahuotų dorėninių kolonadų lygiai. Paskutinis jo darbas Prahoje buvo Švč. Viešpaties Širdies bažnyčia (1929–1932 m.), kurioje klasikinės architektūros elementai suderinti su šiuolaikiniais tūriniais sprendimais.

1921 m. jo gimtajame Liublianos mieste įkūrus Liublianos architektūros mokyklą, kitas slovėnų architektas, propagavęs Vienos secesijos ir tautinį stilių, Ivanas Vurnikas pakvietė jį tapti vienu iš steigėjų ir dėstytojų. Persikėlęs dėstyti architektūrą Liublianos universitete, J. Plečnikas liko Liublianoje iki mirties, ir būtent ten jo, kaip architekto, įtaka tapo labiausiai pastebima. J. Plečniko vykdomas Liublianos miesto planavimas apėmė istorinių pastatų ir paminklinių vietų restauravimą ir tobulinimą. Jis suprojektavo Nacionalinės ir universiteto bibliotekos rūmus (1940 m.), Centrinio turgaus, Liublianos Žalės kapinių pastatus, Šv. Pranciškaus (1927 m.), Šv. Mykolo (1939 m.) bažnyčias, stadioną (1925–1941 m.), Tromostovje tiltą (apie 1930 m.), „Vzajemna“ draudimo bendrovės biurus, renovavo miesto tiltus, Liublianicos ir Gradaščicos upių krantines (1932 m.), parkus, aikštes.

Po Antrojo pasaulinio karo J. Plečnikas liko tėvynėje, bandė prisitaikyti prie naujosios valdžios poreikių. 1947 m. Slovėnijos liaudies asamblėjos pirmininkas pakvietė jį suprojektuoti naują Parlamento pastatą. Architektas pasiūlė Laisvės katedrą (dar vadinamą Plečniko parlamentu) – cilindrinį dviejų aukštų pagrindinį pastatą, kurio viršuje būtų 120 m aukščio kūginis kupolas, apsuptas kolonados. Turėjo būti pastatytas ant Pilies kalno vietoje Liublianos pilies, tačiau projektas, pasižymėjęs naujam, komunistiniam laikotarpiui būdinga gigantomanija, liko neįgyvendintas. 

1952 m. J. Plečnikas ėmėsi paskutinio didelio projekto – Križankės vienuolyno rekonstrucijos, pritaikant Liublianos festivalių pravedimui. Kiti tuo metu jo užbaigti projektai: Prešereno teatro, Plečniko arkadų, laiptų ir fontano atnaujinimas Kranio mieste, bažnyčių rekonstrukcija, Brijuni salų paviljono (Josipo Broz–Tito vasaros valstybinė rezidencija) projektavimas ir daugelis Nacionalinio išsivadavimo karo atminimo paminklų.

## Atminimas

* 1974 m. J. Plečniko gyvenamajame name Liublianoje įsteigtas memorialinis muziejus.
* 2017 m. Čekijos paštas išleido 2 pašto ženklus, skirtus J. Plečnikui.

## Galerija

Joze Plecnik Steggasse Zinshaus.jpg|Langerio namas (1902)
Wildpretmarkt 2-4 Ansicht 2.jpg|Zacherlių namas (1905)
Schmelzer Pfarrkirche - Außenfassade I.jpg|Vienos Šv. Dvasios bažnyčia (1913)
Schmelzer Pfarrkirche innen.jpg|Šv. Dvasios bažnyčios interjeras
Prag Joze Plecnik Kirche.jpg|Prahos Švč. Viešpaties Širdies bažnyčia (1932)
Župna crkva Majke Božje Lurdske u Zagrebu 05.jpg|Lurdo Marijos bažnyčia Zagrebe (1934)


## Šaltiniai

## Nuorodos

* Jože Plečnikas: slovėnų moderniosios architektūros pradininkas *dizona.lt*