Kruvinosios skerdynės Teksase (1974 filmas)

**Kruvinosios skerdynės Teksase** () – 1974 m. amerikiečių siaubo filmas, kurio režisierius – Tobe Hooper, scenarijaus autoriai – Kim Henkel ir T. Hooper. Vaidina Marilyn Burns, Paul A. Partain, Edwin Neal, Jim Siedow ir Gunnar Hansen.

Filmas reklamuotas kaip pagrįstas tikrais įvykiais, siekiant pritraukti platesnę auditoriją ir subtiliai pakomentuoti to laikotarpio politinę atmosferą. Odinveidžio personažas ir smulkios siužeto detalės įkvėptos žudiko Ed Gein nusikaltimų.

Jungtinių Valstijų kino teatruose pasirodė 1974 m. lapkričio 11 d. Filmas buvo labai pelningas, 1974 m. surinkęs daugiau nei 30 milijonų JAV dolerių pajamų. Jį demonstruojant parduota daugiau nei 16,5 milijono bilietų (biudžetas siekė apie 100 tūkst.). Išleidus filmą, kritikai jį įvertino nevienareikšmiškai, tačiau vėliau jis pripažintas kaip vienas iš geriausių ir įtakingiausių siaubo filmų. Laikomas pirmuoju filmu, kuriame panaudoti keli smurto siaubo žanrui būdingi elementai – motorinių įrankių naudojimas žudymui, žudiko kaip didelio, milžiniško, kaukėto personažo įvaizdis, paskutinės merginos tropas ir kiti.

2024 m. Kongreso biblioteka šį filmą atrinko saugoti Jungtinių Valstijų nacionaliniame kino registre kaip „kultūriškai, istoriškai ar estetiškai reikšmingą“.

Filmo populiarumas paskatino sukurti franšizę, kuri tęsia Odinveidžio ir jo šeimos istoriją tęsiniuose, perdirbiniuose, priešistorėse, komiksuose ir kompiuteriniuose žaidimuose. 1986 m. išleistas pirmasis filmo tęsinys – „Kruvinosios skerdynės Teksase 2“.

## Siužetas

1973 m. rugpjūčio 18 d. anksti ryte kapų plėšikas iš kapinių netoli Niuto miestelio, Muerto apygardoje, Teksase, pavagia kelis lavonus. Plėšikas pririša pūvantį lavoną ir kitas kūno dalis prie paminklo, sukuria šiurpų reginį, kurį saulei tekant aptinka vietos gyventojas.

Važiuodami mikroautobusu, penki paaugliai leidžiasi į kelionę po šį kraštą: Selė Hardesti, Džeris, Pam, Kirkas ir Selės neįgalus brolis Franklinas. Jie sustoja kapinėse patikrinti Selės ir Franklino senelio kapo, kuris atrodo nepaliestas. Važiuojant pro skerdyklą, Franklinas pasakoja apie savo šeimos praeitį, susijusią su gyvulių skerdimu. Netrukus jie paima autostopininką, kuris papasakoja apie savo šeimą, dirbusią senoje skerdykloje. Jis pasiskolina Franklino kišeninį peilį ir įsipjauna, tada padaro vieną „Polaroid“ nuotrauką su grupe, už kurią reikalauja pinigų. Kai jie atsisako mokėti, jis sudegina nuotrauką ir užpuola Frankliną skutimosi peiliuku. Grupė išmeta jį iš mikroautobuso, o jis, jiems nuvažiuojant, krauju ištepa mikroautobuso šoną. Kai baigiasi degalai, grupė sustoja degalinėje, kurios savininkas sako, kad degalų nėra. Tada jie tyrinėja netoliese esantį apleistą namą, priklausantį Selės ir Franklino šeimai.

Kirkas ir Pam palieka kitus, nusprendę nueiti prie netoliese esančios maudyklos, apie kurią užsiminė Franklinas. Pakeliui jie aptinka kitą namą, apsuptą apleistų automobilių ir maitinamą benzininiais generatoriais. Tikėdamasis gauti benzino mainais, Kirkas įeina į namą pro neužrakintas duris, o Pam lieka lauke. Jam ieškant viduje, pasirodo milžiniškas vyras, dėvintis kaukę iš žmogaus odos, ir mirtinai smogia Kirkui plaktuku. Pam įžengia į namą ir netyčia patenka į kambarį, kuriame mėtosi pūvantys palaikai ir baldai, padaryti iš žmonių bei gyvūnų kaulų. Ji bando pabėgti, bet vyras su kauke ją sugriebia ir pakabina ant mėsos kablio. Tuomet jis įjungia grandininį pjūklą ir Pam akyse supjausto Kirką. Vakare Džeris eina ieškoti Pam ir Kirko. Įėjęs į tą patį namą, jis randa vos gyvą, trūkčiojantį Pam kūną šaldiklyje ir pats yra nužudomas kaukėto vyro.

Sutemus Selė ir Franklinas išsiruošia ieškoti savo draugų. Pakeliui juos užpuola kaukėtas vyras, kuris grandininiu pjūklu nužudo Frankliną. Jis persekioja Selę į namą, kur ji randa labai seną, regis, mirusį vyrą ir supuvusį moters lavoną. Ji pabėga nuo jo, iššokdama pro antro aukšto langą, ir nubėga į degalinę. Kaukėtasis ją persekioja, bet Selė pasiekia degalinę, o jis tarsi dingsta. Degalinės savininkas nuramina Selę, siūlydamas pagalbą, o paskui ją sumuša, sutramdo ir įkelia į savo pikapą. Savininkas nuveža ją į kitą namą, kur pasirodo autostopininkas. Savininkas barasi su juo dėl to, kas įvyko kapinėse, ir paaiškėja, kad autostopininkas yra kapų plėšikas. Jiems įėjus į namą, vėl pasirodo kaukėtas vyras, apsirengęs moteriškais drabužiais. Savininkas pristato kaukėtą vyrą ir autostopininką kaip brolius, o autostopininkas vadina kaukėtą vyrą Odinveidžiu. Abu broliai atveda senelį žemyn laiptais ir įpjauna Selės pirštą, kad senelis galėtų čiulpti jos kraują. Nuo šio siaubo Selė netenka sąmonės.

Kitą rytą Selė atgauna sąmonę. Broliai kanibalai iš jos tyčiojasi ir ginčijasi tarpusavyje, nusprendę ją užmušti plaktuku. Jie bando įtraukti senelį, bet jis per silpnas. Selė išsilaisvina ir pabėga į kelią priešais namą, o broliai ją vejasi. Artėjantis sunkvežimis netyčia partrenkia autostopininką ir jį užmuša. Sunkvežimio vairuotojas smogia Odinveidžiui dideliu veržliarakčiu, nuo ko šis pargriūva ir susižeidžia koją grandininiu pjūklu. Vairuotojas pabėga, o krauju aptaškyta Selė sustabdo pravažiuojantį pikapą ir įlipa į jo galą, vos ištrūkusi nuo Odinveidžio. Pikapui nuvažiuojant, Selė isteriškai juokiasi, o įtūžęs Odinveidis auštant kelyje švaistosi grandininiu pjūklu.

## Vaidmenys

: *Aktorius – veikėjas*

* Marilyn Burns – Selė Hardesti
* Allen Danziger – Džeris
* Paul A. Partain – Franklinas Hardestis
* William Vail – Kirkas
* Teri McMinn – Pam
*Edwin Neal – autostopininkas
*Jim Siedow – senis
*Gunnar Hansen – Odinveidis
*John Dugan – senelis
*Robert Courtin – langų valytojas
*William Creamer – barzdotas vyras
*John Henry Faulk – pasakotojas
*Jerry Green – kaubojus
*Ed Guinn – galvijų vežėjas
*Joe Bill Hogan – girtuoklis
*Perry Lorenz – pikapo vairuotojas
*John Larroquette – naratorius

## Filmo gamyba

### Ankstyvoji stadija

Filmo idėja kilo 1970-ųjų pradžioje, kai Tobe Hooper dirbo režisieriaus asistentu Teksaso universitete Ostine ir dokumentinių filmų operatoriumi. Jis jau buvo sukūręs siužetą, kuriame vyravo izoliacijos, miško ir tamsos elementai. Pasak jo, vienas iš filmo įkvėpimo šaltinių buvo San Antonijaus žiniasklaidos grafinis smurto atvaizdavimas, o siužeto elementai pagrįsti žudiko Ed Gein, kuris savo nusikaltimus įvykdė 1950-aisiais Viskonsine, istorija. Gein taip pat įkvėpė kitus siaubo filmus, pavyzdžiui, „Psichopatą“ (1960 m.) ir „Avinėlių tylėjimą“ (1991 m.). Kuriant filmą buvo svarstomi keli pavadinimai, tarp jų „Retrogradinis Saturnas“ (*Saturn in Retrograde*), „Galvos sūris“ (*Head Cheese*), „Persekiojantis Odinveidis“ (*Stalking Leatherface*) ir „Odinveidis“ (*Leatherface*).

Hooper nurodė, kad didžiausią įtaką filmui padarė pokyčiai kultūrinėje ir politinėje aplinkoje. Jo sąmoningai pateikta klaidinga informacija, kad „filmas, kurį jūs ruošiatės žiūrėti, yra tikras“, buvo atsakas į „valdžios melą apie tai, kas vyko visame pasaulyje“. Tai atspindėjo skepticizmą Richard Nixon administracijos atžvilgiu po Votergeito skandalo, 1973 m. naftos krizės, 1973 m. ekonominės recesijos ir „žudynių bei žiaurumų Vietnamo kare“. „Jausmų stoką ir žiaurumą“ Hooper pastebėjo žiūrėdamas žinias, kurių reportažai buvo tokie grafiniai, kad juos apibūdino kaip „smegenų išsiliejimą ant kelio“, ir privertė jį manyti, kad „žmogus čia tikrasis monstras, tik dėvintis kitokį veidą, todėl savo filme monstrui uždėjau tikrą kaukę“. Režisierius tvirtino, kad mintis panaudoti grandininį pjūklą kaip žudiko įrankį jam kilo, kai jis buvo perpildytos parduotuvės ūkinių prekių skyriuje ir svarstė, kaip greičiau prasibrauti pro minią.

Hooper ir Kim Henkel kartu parašė scenarijų ir įkūrė bendrovę „Vortex, Inc.“, kurioje Henkel tapo prezidentu, o Hooper – viceprezidentu. Jie paprašė Hooper draugo Bill Parsley finansuoti projektą. Parsley įkūrė bendrovę „MAB, Inc.“, per kurią investavo 60 000 dolerių į filmą. Mainais „MAB“ tapo teisėtu 50 % filmo ir jo pelno savininku. Gamybos vadybininkas Ron Bozman daugumai aktorių ir filmavimo komandos narių pranešė, kad dalį jų atlyginimų teks atidėti iki tol, kol filmas bus parduotas platintojui. Aktoriai ir filmavimo komandos nariai nebuvo informuoti, kad „Vortex“ priklausė tik 50 % teisių, o tai reiškė, kad jų dalys buvo vertos pusės numatytos vertės.

### Aktorių atranka
Daugelis filmo aktorių tuo metu buvo palyginti nežinomi – daugiausia teksasiečiai, vaidinę reklamose, televizijos laidose ir teatro spektakliuose, taip pat režisieriaus asmeniškai pažįstami aktoriai, tokie kaip Allen Danziger ir Jim Siedow. Dalyvavimas filme kai kuriems iš jų atvėrė duris į kino industriją. Pagrindinis Selės vaidmuo buvo patikėtas Marilyn Burns, kuri anksčiau buvo vaidinusi teatre ir studijuodama Teksaso universitete Ostine dirbo universiteto kino komisijos valdyboje.

Islandijoje gimęs aktorius Gunnar Hansen buvo pasirinktas vaidinti Odinveidį. Jis manė, kad Odinveidis turi intelekto sutrikimą ir niekada nemokėjo tinkamai kalbėti. Norėdamas išstudijuoti savo personažą ir pasirengti vaidmeniui, Hansen apsilankė specialiojoje mokykloje ir stebėjo, kaip mokiniai juda ir kalba. John Larroquette įgarsino pradžios titrus – už tai jam atsilyginta marihuana.

### Filmavimas
Pagrindinė filmavimo vieta buvo XX a. pradžios kaimo sodybos namas, esantis „Quick Hill Road“ gatvėje netoli Raund Roko miesto Teksase. Filmo komanda filmavo septynias dienas per savaitę, iki 16 valandų per parą. Buvo karšta, o aktoriai ir komanda dirbo sunkiomis sąlygomis – liepos 26 d. temperatūra pakilo iki 43 °C. Hansen vėliau prisiminė: „Filmavimo metu kasdien buvo 95–100 laipsnių Farenheito (35 °C – 38 °C). Jie nenorėjo skalbti mano kostiumo, nes bijojo, kad skalbykla jį sugadins arba pakeis spalvą. Jie neturėjo pakankamai pinigų antram kostiumui. Taigi aš tą [kaukę] nešiojau 12–16 valandų per dieną, septynias dienas per savaitę, visą mėnesį.“

Didžioji dalis filmavimo vyko kaimo name, kuriame buvo pilna baldų, pagamintų iš gyvūnų kaulų ir latekso medžiagos, naudojamos apmušalams, kad atrodytų kaip žmogaus oda. Namas nebuvo vėsinamas, o ventiliacija buvo menka. Filmavimo komanda jo sienas padengė gyvūnų kraujo lašais, gautais iš vietinės skerdyklos. Meno vadovas Robert A. Burns važinėjo po apylinkes ir rinko įvairių irimo stadijų galvijų ir kitų gyvūnų liekanas, kurias jis išdėliojo ant namo grindų.

Specialieji efektai buvo paprasti ir riboti dėl biudžeto. Kai kuriais atvejais ekrane matomas kraujas buvo tikras, pavyzdžiui, scenoje, kurioje Odinveidis maitina „senelį“. Buvo sunkumų išspausti dirbtinį kraują iš vamzdelio, todėl vietoj to aktorės Marilyn Burns pirštą įpjovė skustuvu. Aktorės kostiumas buvo taip permirkęs krauju, kad paskutinę filmavimo dieną buvo „beveik kietas“. Scena, kurioje Odinveidis grandininiu pjūklu pjausto Kirką, neramino aktorių William Vail. Paprašęs Vail nejudėti, kad jam iš tikrųjų nebūtų įpjauta, Hansen priartino veikiantį grandininį pjūklą iki 8 cm nuo Vail veido. Paskutinėje scenoje buvo naudojamas tikras plaktukas, o kai kuriuose kadruose – muliažas. Filmavimas buvo gana pavojingas, ir režisierius užbaigimo vakarėlyje pažymėjo, kad visi aktoriai patyrė tam tikrų sužalojimų. Jis teigė, kad „filmo gamybos pabaigoje visi manęs nekentė“ ir kad „jiems prireikė kelerių metų, kad šiek tiek aprimtų“.

Keliose filmo scenose rodoma degalinė yra Bastropo mieste, Teksase. Dabar ji veikia kaip siaubo tematikos atrakcionas, Teksaso barbekiu stiliaus restoranas ir motelis. Norėdami išlaikyti panašumą su filmu, savininkai išsaugojo įvairius antikvarinius daiktus, įskaitant ženklą su užrašu „We Slaughter Barbecue“ (Mes skerdžiame – barbekiu).

### Paskutinė stadija
Montavimo metu filmo gamybos išlaidos viršijo pradinį 60 000 dolerių (atsižvelgiant į infliaciją – apie 288 000 dolerių) biudžetą. Įvairūs šaltiniai pateikia skirtingus filmo galutinių išlaidų skaičius, kurie svyruoja nuo 93 000 dolerių (apie 447 000 dolerių, atsižvelgiant į infliaciją) iki 300 000 dolerių (apie 1 400 000 dolerių, atsižvelgiant į infliaciją). Kino gamybos grupė „Pie in the Sky“ suteikė 23 532 dolerius (apie 113 000 dolerių, atsižvelgiant į infliaciją) mainais už 19 % „Vortex“ akcijų. Tai paliko Henkel, Hooper ir likusiems aktoriams bei komandai 40,5 % akcijų. Warren Skaaren, tuometinis Teksaso kino komisijos vadovas, padėjo sudaryti platinimo sutartį su „Bryanston Distributing Company“. David Foster, kuris vėliau prodiusavo 1982 m. siaubo filmą „Padaras“, surengė privatų filmo seansą kai kuriems „Bryanston“ vadovams ir gavo 1,5 % „Vortex“ pelno bei atidėtą 500 dolerių mokestį (apie 2400 dolerių, atsižvelgiant į infliaciją).

1974 m. rugpjūčio 28 d. „Bryanston“ atstovas Louis Peraino sutiko platinti filmą visame pasaulyje; už tai Bozman ir Skaaren gavo 225 000 dolerių (apie 1 100 000 dolerių, atsižvelgiant į infliaciją) ir 35 % pelno. Po kelerių metų Bozman pareiškė: „Mes sudarėme sandėrį su velniu [atodūsis], ir manau, kad tam tikra prasme gavome tai, ko nusipelnėme.“ Jie pasirašė sutartį su „Bryanston“ ir, kai investuotojai susigrąžino savo pinigus (su palūkanomis) ir kai Skaaren, teisininkams bei buhalteriams buvo sumokėta, liko tik 8100 dolerių (apie 38 900 dolerių, atsižvelgiant į infliaciją), kuriuos reikėjo padalyti tarp 20 aktorių ir filmavimo komandos narių. Galiausiai prodiuseriai padavė „Bryanston“ į teismą už tai, kad jiems nesumokėjo visos jiems priklausančios procentinės dalies nuo bilietų pardavimo pelno. Teismo sprendimu „Bryanston Distributing Company“ buvo įpareigota sumokėti filmų kūrėjams 500 000 dolerių (apie 2 400 000 dolerių, atsižvelgiant į infliaciją), bet tuo metu bendrovė jau buvo paskelbusi bankrotą. 1983 m. „New Line Cinema“ įsigijo platinimo teises iš „Bryanston“ ir prodiuseriams suteikė didesnę pelno dalį.

## Išleidimas
Filmas pirmą kartą parodytas Ostine, Teksase, 1974 m. spalio 1 d., beveik metus po filmavimo pabaigos. Buvo rodomas visose Jungtinėse Valstijose šeštadienio popietės seansuose, o klaidingas reklaminis teiginys, kad tai „tikra istorija“, padėjo pritraukti plačią auditoriją. Nuo 1976 m. aštuonerius metus jis buvo kasmet rodomas pagrindiniuose kino teatruose, reklamuojamas viso puslapio reklamose. Galiausiai filmas JAV ir Kanadoje uždirbo daugiau nei 30 mln. JAV dolerių, tapdamas 12-tu pelningiausiu 1974 m. išleistu filmu, nepaisant menko biudžeto. Tarp nepriklausomų filmų jį 1978 m. aplenkė John Carpenter filmas „Helovinas“, kuris surinko 47 milijonus dolerių.

Hooper, kaip pranešama, tikėjosi, kad Amerikos kino filmų asociacija (MPAA) suteiks pilnam, nesukirptam filmo variantui „PG“ cenzą dėl minimalaus kraujo kiekio. Visgi filmas iš pradžių buvo įvertintas „X“ cenzu. Po kelių minučių iškirpimo filmas pakartotinai pateiktas MPAA ir gavo „R“ cenzą. Platintojas atkūrė necenzūruotą medžiagą, ir bent vienas kino teatras parodė pilną versiją su „R“ cenzu. Pranešama, kad San Fransiske žiūrovai iš kino salių išėjo pasišlykštėję, o 1976 m. vasario mėn. Kanados Otavoje vietos policija patarė dviem kino teatrams pašalinti filmą iš repertuaro, kad nebūtų apkaltinti moralės pažeidimu.Po pirminio išleidimo Jungtinėje Karalystėje, įskaitant vienerių metų rodymą Londono kino teatruose, juosta buvo uždrausta remiantis Britų filmų cenzūros komisijos (BBFC) sekretoriaus rekomendacija. Kol galiojo draudimas, žodis „chainsaw“ (grandininis pjūklas) buvo uždraustas filmų pavadinimuose, todėl imitatoriai buvo priversti pervadinti savo filmus. 1998 m., nepaisant BBFC draudimo, Londono Kamdeno rajono taryba suteikė filmui licenciją. Kitais metais BBFC leido filmą rodyti su 18 metų amžiaus ribojimu, o po metų jis jau buvo transliuojamas „Channel 4“ kanalu.

Kai 1975 m. birželio mėn. platintojas „Seven Keys“ pateikė 83 minučių trukmės filmo versiją Australijos klasifikavimo komisijai, komisija atsisakė ją klasifikuoti, o tų pačių metų gruodžio mėn. panašiai atsisakė klasifikuoti ir 77 minučių trukmės versiją. 1981 m. „Greater Union Film Distributors“ pateikta 83 minučių trukmės versija vėl buvo atmesta. Vėliau filmą pateikė „Filmways Australasian Distributors“ ir 1984 m. jam suteiktas „R“ cenzas. Juosta uždrausta tam tikrais laikotarpiais daugelyje kitų šalių, įskaitant Braziliją, Čilę, Suomiją, Prancūziją, Islandiją, Airiją, Norvegiją, Singapūrą, Švediją ir Vakarų Vokietiją.

2021 m. iš naujo išleistas Australijoje, o 2024 m. – Rusijoje. 2025 m. Lenkijoje pasirodė jo 4K versija, taip pat filmas pirmą kartą buvo rodomas Lenkijos kino teatruose. Blu-Ray pardavimai atnešė 2,5 milijono dolerių pajamų.

## Atsiliepimai
### Kritikai

Po premjeros sulaukė nevienareikšmiškų kritikų vertinimų. Linda Gross iš „Los Angeles Times“ jį pavadino „bjauriu“ ir apibūdino Henkel ir Hooper kaip labiau susirūpinusius realistiškos atmosferos sukūrimu nei „plastikiniu scenarijumi“. Roger Ebert iš „Chicago Sun-Times“ teigė, jog filmas yra „toks pat smurtinis, žiaurus ir krauju permirkęs, kaip žada jo pavadinimas“, tačiau gyrė jo aktorių vaidybą ir techninį įgyvendinimą. Donald B. Berrigan iš „The Cincinnati Enquirer“ gyrė M. Burns pagrindinį vaidmenį: „Marilyn Burns, vaidinanti Selę, nusipelno specialaus „Oskaro“ apdovanojimo už vieną iš labiausiai įtikinamų vaidybos pasiekimų kino istorijoje.“ „Austin American-Statesman“ kritikas Patrick Taggart filmą pavadino svarbiausiu siaubo filmu nuo George A. Romero „Gyvų numirėlių nakties“ (1968 m.) laikų.

Vėliau kritikai dažnai gyrė tiek filmo estetinę kokybę, tiek jo poveikį. Pastebėjęs, kad filmas sugebėjo būti „siaubingas be kraujo praliejimo (daugiau kraujo pamatysite Steven Seagal filmuose)“, Bruce Westbrook iš „Houston Chronicle“ jį pavadino „baimės ir neapykantos šedevru iš užkampių“. „TV Guide“ manė, kad filmas yra „intelektualus“ dėl „nekruvino smurto vaizdavimo“, o Anton Bitel teigė, kad tai, jog filmas buvo uždraustas Jungtinėje Karalystėje, liudija jo meniškumą.

Jis dažnai apibūdinamas kaip vienas iš baisiausių visų laikų filmų. Kino kritikas Rex Reed jį pavadino baisiausiu filmu, kokį jis kada nors matė. „Empire“ apibūdino jį kaip „gryniausią kada nors sukurtą siaubo filmą“ ir pavadino „visiškai atsidavusiu tam, kad jus išgąsdintų iki beprotybės“. Prisimindamas savo pirmąjį filmo peržiūrėjimą, siaubo filmų režisierius Wes Craven sakė, kad tuo metu stebėjosi, „koks Mensono fanatikas“ galėjo sukurti tokį dalyką. Quentin Tarantino jį pavadino „vienu iš nedaugelio kada nors sukurtų tobulų filmų“.

Recenzijų suvestinėje „Rotten Tomatoes“ 84% iš 87 kritikų atsiliepimų yra teigiami. „Metacritic“, kuri naudoja svertinį vidurkį, remdamasi 17 kritikų, filmui skyrė 91 balą  iš 100 galimų, o tai reiškia, kad filmas sulaukė „visuotinio pripažinimo“.

### Kultūrinis poveikis
Jis plačiai laikomas vienu iš geriausių ir labiausiai kontraversiškų visų laikų siaubo filmų, turėjusiu didelę įtaką šiam žanrui. 1999 m. Richard Zoglin iš žurnalo „Time“ pastebėjo, kad šis filmas „nustatė naują smurto siaubo filmų standartą“. „The Times“ jį įtraukė į 50 kontroversiškiausių visų laikų filmų sąrašą. Profesorius Tony Magistrale mano, kad šis filmas atvėrė kelią siaubo žanrui tapti socialinės kritikos priemone. Autorius Leonard Wolf filmą pavadino „išskirtiniu meno kūriniu“ ir palygino jį su graikų tragedija, atkreipdamas dėmesį į tai, kad filme smurtas dažniausiai nuslėptas.Odinveidis pelnė siaubo žanro ikonos vardą. Christopher Null iš „Filmcritic.com“ teigė: „Mūsų kolektyvinėje sąmonėje Odinveidis ir jo grandininis pjūklas tapo tokie pat ikoniniai kaip Fredis ir jo skustuvai arba Džeisonas ir jo ledo ritulio kaukė.“ Don Sumner filmą pavadino klasika, kuri ne tik pristatė naują piktadarį siaubo filmų panteone, bet ir paveikė visą kartą kino kūrėjų. Pasak Rebecca Ascher-Walsh iš „Entertainment Weekly“, jis padėjo pamatus „Helovinas“, „Piktieji numirėliai“ ir „“ filmų franšizėms. Wes Craven savo 1977 m. filmą „Ir kalnai turi akis“ sukūrė kaip duoklę šiai juostai, o Ridley Scott šį filmą nurodė kaip įkvėpimo šaltinį savo 1979 m. mokslinės fantastikos siaubo filmui „Svetimas“. Prancūzų režisierius Alexandre Aja pripažino, kad „Kruvinosios skerdynės Teksase“ turėjo didelę įtaką jo karjerai. Siaubo filmų kūrėjas ir sunkiojo metalo atlikėjas Rob Zombie teigė, kad šis filmas turėjo didelę įtaką jo kūrybai, ypač filmams „1000 negyvėlių namas“ (2003 m.) ir „Velnio atstumtieji“ (2005 m.).

2007 m. įtrauktas į žurnalo „Time“ 25 geriausių siaubo filmų sąrašą. 2008 m. žurnalo „Empire“ sąraše „500 geriausių visų laikų filmų“ užėmė 199 vietą. „Empire“ taip pat jį įtraukė į 50 geriausių nepriklausomų filmų sąrašą, kur užėmė 46 vietą. 2010 m. „Total Film“ apklausoje vėl išrinktas geriausiu siaubo filmu; vertinimo komisijoje buvo tokie patyrę siaubo filmų režisieriai kaip John Carpenter, Wes Craven ir George A. Romero. 2010 m. „The Guardian“ įtraukė į 25 geriausių siaubo filmų sąrašą. 2024 m. „Variety“ šį filmą išrinko geriausiu visų laikų siaubo filmu.

Taip pat buvo atrinktas į 1975 m. Kanų kino festivalio programą „Dvi režisierių savaitės“ ir Londono kino festivalį.

## Tęsiniai
Po šio filmo sukurti dar aštuoni filmai, įskaitant tęsinius, priešistores ir perdirbinius. Pirmasis tęsinys – „Kruvinosios skerdynės Teksase 2“ (1986 m.) – buvo gerokai žiauresnis bei kruvinesnis nei originalas ir buvo uždraustas Australijoje 20 metų, kol 2006 m. spalio mėn. pasirodė DVD formatu. „Kruvinosios skerdynės Teksase 3. Odinveidis“ (1990 m.) buvo antrasis tęsinys, tačiau Hooper jo nerežisavo dėl grafiko nesuderinamumo su kitu filmu – „Savaiminis užsidegimas“. Ketvirtoji franšizės dalis („Kruvinosios skerdynės Teksase. Kita karta“), kurioje pagrindinius vaidmenis atliko Renée Zellweger ir Matthew McConaughey, išleista 1995 m.

2003 m. „Platinum Dunes“ ir „New Line Cinema“ išleido originalaus filmo perdirbinį – „Kruvinosios skerdynės Teksase“. 2006 m. pasirodė perdirbinio priešistorė „Kruvinosios skerdynės Teksase. Pradžia“. Septintasis franšizės filmas, „Kruvinosios skerdynės Teksase 3D“, išleistas 2013 m. sausio 4 d. Tai tiesioginis 1974 m. filmo tęsinys, nesusijęs su ankstesniais tęsiniais ar 2003 m. perdirbiniu. 2017 m. pristatytas aštuntasis serijos filmas – „Kruvinosios skerdynės Teksase. Odinveidis“. Kitas tęsinys, „Kruvinosios skerdynės Teksase“, išleistas išskirtinai „Netflix“ platformoje 2022 m. vasario 18 d.

## Nuorodos
* 
* 
* 
## Išnašos

## Šaltiniai

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
*