open-index/open-wikipedia-markdown huggingface dataset:
Jurgaičiai (Kanašas)

**Jurgaičiai** (, nuo 1938 m. liepos 16 d. *Königskirch*, 1945–1946 m. , nuo 1946 m. ***Kanašas***, ) – gyvenvietė Kaliningrado srities šiaurinėje dalyje, Nemano rajone, 15 km į pietvakarius nuo Ragainės, 15 km į pietus nuo Tilžės, kairiajame Būdupės krante, plentų Žiliai–Gastos ir Aulavėnai–Ragainė sankirtoje.

## Istorija

Nadruvos žemės kaimo pavadinimas lietuviškos kilmės.

1736 m. kaimas priklausė Balėtų parapijai, minimas Jurgaičių valsčius. 1841 m. liepos 1 d. atidaryta evangelikų liuteronų bažnyčia, kurios iniciatorius buvo karalius Frydrichas Vilhelmas IV, dėl to bažnyčia vadinta karališkąja (*Königskirch*). Bažnyčia buvo plytinė, bazilikos tipo, be bokšto, aukštais langais, turėjo „Oto Kislo“ firmos vargonus, du varpus. 1845 m. įkurta Jurgaičių parapija, kurioje pusė gyventojų buvo lietuviai.

1920 m. kaimas elektrifikuotas, jame buvo du bankai, Trakėnų veislės žirgų supirkimo punktas, žandarmerijos skyrius, kelios parduotuvės, „Radvilų“ viešbutis su sale, kurioje gyventojai švęsdavo savo šventes. Veikė kepykla, pieninė, mėsinė, malūnas, lentpjūvė, kalvė, metalo įmonė, kirpykla, dirbo stomatologas, akušerė, dailininkas.

Jurgaičiai nuo 1525 m. buvo valsčiaus centras. 1818–1871 m. Prūsijos karalystės Rytų Prūsijos provincijos, 1871–1918 m. Vokietijos imperijos, 1918–1933 m. Veimaro respublikos, 1933–1945 m. Trečiojo reicho Gumbinės apygardos Tilžės apskrities (1922–1945 m. Tilžės-Ragainės apskrities) kaimo bendruomenė, nuo 1935 m. balandžio 1 d. savivaldybė. 1920 m. sausio 1 d. prijungti Freihofas (1905 m. buvo 32 gyventojai), Sprukiniai ir Klišviečiai. 1993–2008 m. Novo Kolchoznojė apylinkės kaimas. 1993 m. prijungtas Ševeliovas. Nuo 2008 m. birželio 30 d. Žilino kaimo gyvenvietės kaimas.

|}

## Gyventojai

### Lietuviai

Iki 1709–1711 m. maro bei bado beveik visi Jurgaičių ir apylinkių gyventojai buvo lietuvininkai. Po didžiosios vokiečių kolonizacijos valsčiuje 1736 turinčių ūkius lietuvių sodybų buvo apie 66 % – iš 39 gyvenviečių septyniolikoje gyveno vien lietuvininkai, 7 – daugiausia vokiečiai, 15 – mišriai. 1905 m. valsčiuje lietuvininkai sudarė 9,1 % gyventojų, kai kuriuose kaimuose – iki 1/3.

Bažnyčioje pamaldos lietuvių kalba vyko iki 1933 m. nacionalsocialistų atėjimo į valdžią Vokietijoje. 1848 m. Jurgaičių parapijoje iš 5340 bendruomenės narių 2563 buvo lietuviai (48 %), 1878 m. – apie 2000 (32, 9 %), 1902 m. – apie 1900 (29, 7 %).

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Губин А.Б. Топонимика Калининграда. Реки и водоемы // Калининградские архивы. – Калининград, 2007. – Вып. 7. – С. 197–228.
* Населенные пункты Калининградской области: краткий спр. / Ред. В.П. Ассоров, В.В. Гаврилова, Н.Е. Макаренко, Э.М. Медведева, Н.Н. Семушина. – Калининград: Калинингр. кн. изд-во, 1976.
* Населенные пункты Калининградской области и их прежние названия = Ortsnamenverzeichnis Gebiet Kaliningrad (nordliches Ostpreussen) / Сост. Е. Вебер. – Калининград: Нахтигаль, 1993.
* Kanašas foto-planeta.com
Vilniaus pramogų arena

**Pramogų arena** – renginių ir sporto arena Vilniuje. Pastatyta 2002 m.

Veikia čiuožykla (galimas sportinis, dailusis, greitasis, individualus ir masinis čiuožimas; galima žaisti ledo ritulį, kerlingą), yra kavinė su 2 salėmis (I aukšto salėje – 50 vietų, II a. salėje – 150 sėdimų vietų; furšeto metu telpa iki 200 svečių).

## Istorija

2002 m. sausį neatlaikiusios sniego svorio įgriuvo statomų Ledo rūmų stogo konstrukcijos. Į pastato vidų įgriuvo apie 2 000 m² stogo. Nuostoliai siekė 1,7 milijono litų. Taip nutiko dėl sniego masės ir dėl projektavimo, prastos kokybės metalinių konstrukcijų gamybos, jų transportavimo, metalinių konstrukcijų bei sijų montavimo.

Iki 2015 m. vadinosi „Utenos“ pramogų arena, nuo 2015 m. – „Pramogų arena“.

#### Kontraversijos
Rusų reperis Ališeras Tagirovičius-Morgenshternas, praeityje ne kartą išreiškęs palaikymą V. Putinui ir vadinęs jį „šauniu vyruku“, planavo 2023 m. kovą pasirodyti koncertų salėje „Compensa“, tačiau ši, sužinojusi apie jo pažiūras, koncertą atšaukė. Vėliau koncertas įvyko „Pramogų arenoje“. Į jį rinkosi prorusiška publika.

## Galerija

Vaizdas:Utenos arena.JPG|2010 m.
Vaizdas:Pramogų arena.JPG|2012 m.
File:Pramogų arena 2.jpg|2023 m.
File:Ledo ritulys Vilniaus pramogų arenoje.jpg|Ledo ritulys Vilniaus pramogų arenoje


## Šaltiniai

## Nuorodos
* Oficiali svetainė
Geberto Riufo fondas

**Gebert Rüf Stiftung** () – mokslo, akademinio švietimo paramos fondas Šveicarijoje. Įkurtas kaip mokslo paramos fondas 1997 m. Įstatinis kapitalas – 220 mln. Šveicarijos frankų. Tikslas – „Šveicarija kaip ūkio ir gyvenamoji erdvė" (kaip suformuluota fondo įstatuose). Fundatorius – verslininkas Heinrich Gebert (1917–2007). Fondas pavadintas 1995 metais mirusios verslininko žmonos *Paula Rüf* atminimui. Metinis biudžetas – apie 10 mln. Šveicarijos frankų. Remia projektus Šveicarijos aukštosiose mokyklose. Pagal savo misiją, fondas remia naujoves skatinant naujus metodus bei pasirinktus jaunus žmones taip vad. „Ašarų slėnyje“. Tarp fondo stipendininkų taip pat yra jaunų žmonių iš Baltijos šalių. Studijų Šveicarijos fondui *Gebert Rüf Stiftung* (fondo programa Swiss Baltic Net skirta Baltijos šalių mokslininkų rėmimui) Lietuvoje atstovauja Studijų užsienyje informacijos centras (Vilnius).

## Vadovybė
Fondo tarybos pirmininkas (nuo 2005 m.) – Rudolf Marty, Ciūricho universiteto profesorius, Opexis GmbH atstovas. Fondo tarybos vicepirmininkas teisininkas Peter Forstmoser (nuo 1997 m.), Ciūricho universiteto profesorius, buvęs SwissRe administracijos vadovas. Pirmasis fondo tarybos pirmininkas (nuo 1998 iki 2004 m.) – Theodor Robert Fässler.

## Nuorodos
* Oficialus fondo „Gebert Rüf Stiftung“ tinklalapis
Vidurio Europos universitetas

**Vidurio Europos universitetas** (, **CEU**) – 1991 m. įkurtas privatus universitetas Budapešte (Vengrija). CEU steigėjas – JAV finansininkas ir investuotojas George Soros, Atviros visuomenės instituto (Open Society Institute) pirmininkas. Universitetui buvo suteikta 420 mln. eurų parama. Universitetas akredituotas JAV ir Vengrijoje, tačiau studijos vyksta tik Budapešte. Sritys – socialiniai ir politikos mokslai, teisė, ekonomika, matematika. Oficiali aukštosios mokyklos darbo kalba – anglų. Studijuoja apie 1400 studentų, dirba per 300 darbuotojų. CEU veikia CEU verslo mokykla (buvęs CEU Ekonomikos fakultetas), įkurtas Soroso 1988 m. (pradžioje egzistavo nepriklausomai nuo CEU kaip *International Management Center* (IMC) Prahoje, nuo 2001 m. – CEU struktūrinis padalinys Vengrijoje).

## Nuorodos
* Vidurio Europos universiteto svetainė 
* CEU verslo mokyklos svetainė
Gvanachuatas (valstija)

**Gvanachuatas** () – valstija centrinėje Meksikoje. Jos sostinė yra Gvanachuato miestas.

## Geografija

Valstija ribojasi: rytuose – su Keretaru, pietuose – su Mičoakanu, vakaruose – su Chalisku, šiaurėje – su San Luis Potosi. Gvanachuatas yra geografiniame Meksikos centre.
 
Didžiąją dalį teritorijos užima Bachijo lyguma, rytuose paviršius kyla į Rytų Siera Madrę. Aukščiausia Gvanachuato vieta yra Los Rosiljoso kalnas (3180 m). Būdingas karštas ir gan sausringas klimatas. Vasarą temperatūros gali pasiekti 40&nbsp;°C, o žiemą nukristi žemiau 0&nbsp;°C. Didžiojoje valstijos dalyje per metus iškrenta mažiau nei 500 mm kritulių. Svarbiausia upė – Lerma, su intakais Tigre, Lacha, Guanachuatu, Turbiju, bei Panuko baseino upės – Okampas, San Felipė, San Luis de Pasas ir kt. Gvanachuate yra Kuitseo lagūnos pakraštys bei keletas mažesnių lagūnų ir tvenkinių.

## Didžiausi miestai

* Leonas – 1579,8 tūkst. gyv. (2020 m.)
* Irapuatas – 452,0
* Selaja – 378,1
* Salamanka – 160,6
* Silao – 83,3
* San Fransisko del Rinkonas – 79,7
* Valje de Santjagas – 72,6
* San Migel de Aljendė – 72,4
* Gvanachuatas – 70,0
* Kortasaras – 69,3
* Dolores Hidalgas – 67,1
* Akambaras – 56,5
* Purisima de Bustosas – 52,2
* Uriangatas – 52,1
* San Luis de la Pasas – 51,8
* Chuventino Rosasas – 43,9
* Penchamas – 43,2
* Moroleonas – 41,9

## Šaltiniai
Gvanachuatas

**Gvanachuatas** () – reiškia šiuos objektus Meksikoje:

* Gvanachuatas – valstija;
* Gvanachuatas – miestas;
* Gvanachuatas – upė.
Sergejus Donskojus

**Sergejus Donskojus** (, g. 1968 m. spalio 13 d. Elektrostalis, Maskvos sritis) – rusų politikas, Rusijos gamtos išteklių ir ekologijos ministro pavaduotojas, inžinierius.

## Išsilavinimas, veikla
Po vidurinės mokyklos baigimo 1985 metais įstojo į Valstybinę I. M. Gubkino vardo naftos ir dujų akademiją, kurią baigė 1992 m., įgijo automatikos ir telemechanikos specialybę. Dirbo įvairiose bendrovėse. Nuo 1992 iki 1993 m. SKB Gazpriboravtomatika Mikroprocesorinių automatizuotų sistemų laboratorijos inžinierius, nuo 1993 iki 1995 m. finansų brokeris finansinėse bendrovėse „Jūsų vertybiniai popieriai", „Investicinė - pramoninė bendrovė Sint", nuo 1995 iki 1996 m. UAB "Investicijų bendrovė Sint" Pinigų rinkos priemonių skyriaus vedėjas.

Nuo 1999 iki 2000 m. Rusijos kuro ir energetikos ministerijos Susitarimų dėl produkcijos padalijimo rengimo ir realizacijos departamento skyriaus vedėjo pavaduotojas, vedėjas, nuo 2000 iki 2001 m. dirbo LUKOILe (sritis – investicijų valdymas) ОАО *Зарубежнефть* skyriaus vedėjas, nuo 2005 iki 2008 m. Rusijos gamtinių išteklių ministerijos Ekonomikos ir finansų departamento direktorius. 2008 m. liepos 4 d. Rusijos Federacijos Prezidento Putino įsakymu buvo paskirtas į Rusijos Federacijos gamtinių išteklių ir ekologijos ministro pavaduotojus. Rusijos aplinkos ministerijoje kuruoja 2 departamentų (Ekonomikos ir finansų, Valstybės politikos ir reguliavimo geologijos srityje) veiklą.

## Nuorodos
* Rusijos aplinkos ministerijos tinklalapio informacija  ;
* S. Donskojaus biografija .
Kauno siaurasis geležinkelis

**Kauno siaurasis geležinkelis** (liaudyje vadintas „koleika, kukuška“) – 600 mm vėžės siaurasis geležinkelis, veikęs Kaune nuo 1919 m. balandžio iki 1935 m. rugpjūčio 1 d. Jungė Aukštąją Panemunę su Senamiesčiu. Ilgis 6,4 km, vasarą veikė 3,5 km atšaka į Panemunės šilą. Ruožą valdė Siaurųjų geležinkelių direkcija, Kauno siaurojo geležinkelio depas buvo Žemojoje Fredoje.

## Istorija

Geležinkelis nutiestas 1916–1917 m. kaizerinės vokiečių valdžios nurodymu. Traukinukas, žmonių dar vadintas „kukuška“, pradėjo važinėti 1919 m. pavasarį. Siauruko trasa ėjo nuo Kauno liuteronų bažnyčios prie Aleksoto tilto pro Karmelitų bažnyčią (tuometine Pramonės gatve), prie Tilmanso įmonių ir Volfo-Engelmano alaus bravoro, Juozapavičiaus prospektu per Žemuosius Šančius, Panemunės tiltu į Panemunės priemiestį. Tai nebuvo seniausias siaurasis geležinkelis mieste: pirmasis siaurukas atsirado dar caro valdymo metais kaip Kauno tvirtovės geležinkelis. Be to, I pasaulinio karo metais kaizerinė vokiečių kariauna fronto reikalams nutiesė 600 mm vėžės pločio geležinkelį Aleksotas–Aukštoji Panemunė. 1919–1929 m. Kaune, greta siaurojo geležinkelio, veikė dar viena bėginio viešojo transporto rūšis – Kauno arklinis tramvajus.

Po 1920 m. geležinkelio trasa dar praplėsta – nuo siaurojo geležinkelio depo ties Kauno geležinkelio tiltu ji nutiesta palei Nemuną pro Jiesios gyvenvietę, Linksmės kalno papėdę iki Panemunės tilto, kur buvo prijungta prie jau buvusios linijos. Per Aleksoto tiltą ėję bėgiai iki siaurojo geležinkelio depo buvo išardyti. 1923 m. nuo Panemunės tilto nutiesa ~3,5 km ilgio siaurojo geležinkelio atkarpa į Aukštosios Panemunės šilą – linijos pabaiga buvo ties Nemuno pakrante priešais Pažaislį.

Siauruką aptarnavo ~80 žmonių. Nepaisant to, kad buvo pelningas, siaurųjų geležinkelių valdybai buvo per brangus rekonstruoti, todėl 1935 m. liepos 31 d. vėlų vakarą uždarytas. Taip pat nurodoma, kad po didžiulio 1931 m. Kauno potvynio miesto savivaldybė traukinėlį sustabdė: oficialiai pranešta, kad potvynis padarė daug žalos traukinėlio keliui, bet tikroji priežastis buvo varžymasis su miesto autobusais.

Per 16 siauruko gyvavimo metų pervežta apie 35 mln. keleivių.
* 1927 m. – 1 560 056
* 1928 m. – 1 871 460
* 1929 m. – 1 892 912
* 1930 m. – 2 278 388
* 1931 m. – 2 271 962
* 1932 m. – 2 143 963

## Stotelės

1919 m. buvo stotelės: Panemunė, Stačiatikių kapinės, Šančių rinka, Šmidto fabrikas, Geležinkelių dirbtuvės, Čiurlionio g. kampas – Geležinis tiltas, Karmelitų bažnyčia, Nemuno kranto aikštė, Bazaro gatvė, galas Didžiosios Totorių gatvės, Aleksoto tiltas. 1920–1935 m. ruože buvo 12 stotelių. Nuo Panemunės stotelės iki depo buvo 5,1 km ruožas kairiajame Nemuno krante.

## Šaltiniai
Lesoto rajonai

Lesotas skirstomas į 10 rajonų (provincijų). Kiekvienas rajonas turi savo sostinę, kurios Lesote vadinamos kemptaunais. Visi rajonai dar dalinami į smulkesnes 80 dalių, o pastarosios į 129 vietinės reikšmės rajonus.

## Šaltiniai

## Nuorodos
* Lesotho (Citypopulation.de)
* Districts of Lesotho (Statoids.com)
Aplinkos politika

**Aplinkos politika**, **aplinkos apsaugos politika** – politikos sritis, veikla, kuria siekiama išsaugoti, tausoti aplinką.

## Europos Sąjungoje
Aplinkos politika yra neatsiejama ES politikos dalis. Jau 1-ojoje Bendrijos aplinkos apsaugos veiksmų programoje (1972 m.) buvo suformuluotos aplinkos sektoriaus nuostatos. EB aplinkos apsaugos politikos tikslus įtvirtino 1986 m. Suvestinis Europos aktas.

## Lietuvoje
Aplinkos politikos, jos teisinio įtvirtinimo (įstatymuose, kituose teisės aktuose) svarbą Lietuvoje lėmė ypač (būsima) LR narystė ES. Pažymėtina, kad dar 1995 m. birželio 12 d. ES ir LR asociacijos sutartyje „aplinka“ minima tarp 5 svarbiausių ir daugiausia dėmesio reikalaujančių sričių (kitos sritys – vidaus rinka, vartotojų apsauga, darbuotojų apsauga, konkurencija). Lietuvoje aplinkos politiką įgyvendina LR aplinkos ministerija.

## Išnašos
Taba Cekos rajonas

**Taba Cekos rajonas** – vienas iš dešimties Lesoto rajonų. Plotas – 4270 km². Sostinė – Taba Ceka.

## Administracinis suskirstymas

Taba Cekos rajonas padalintas į:

**5 apygardos**:

* Mančojanė
* Mašajus
* Semena
* Taba Moea
* Taba Ceka

**13 vietinių bendruomenių tarybų**:

* Bobetė
* Bokongas
* Kohlo Nčo
* Lesobengas
* Malehloana
* Mohlanapengas
* Monjetlengas
* Mpo Lebekas
* Rapoleboea
* Sehongongas
* Senotongas
* Taba Kolas
* Tabanja Mahlanja

## Šaltiniai
Berea rajonas

**Berea rajonas** – vienas iš dešimties Lesoto rajonų. Plotas – 2 222 km². Tejatejanengas yra rajono sostinė.

## Administracinis suskirstymas

Berea rajonas padalintas į:

**10 apygardų**:

* Bela-Bela
* Berea
* Kafungas
* Mahlaca
* Mosalemanė
* Nokongas
* Pulanė
* Sekonoka
* Tejatejanengas
* Tupa-Kubu

**9 vietinių bendruomenių tarybas**:

* Kanana
* Koenengas
* Makeoana
* Malubalubė
* Mapotengas
* Motanasela
* Putiatsana
* Senekanė
* Tebe Tebė

## Šaltiniai
Buta Butės rajonas

**Buta-Butės rajonas** – vienas iš dešimties Lesoto rajonų. Plotas – 1 767 km². Administracinis centras – Buta Butė.

## Administracinis suskirstymas

Buta Butės rajonas padalintas į:

**5 apygardos**

* Buta Butė
* Hololo
* Mečačanė
* Motetė
* Kalo

**10 vietinių bendruomenių tarybų**
* Kao
* Likila
* Linakengas
* Lipelanengas
* Likobongas
* Makunoanė
* Motengas
* Ntelė
* Sekobė
* Čalemoleka

## Šaltiniai
Tejatejanengas

**Tejatejanengas** () – miestas, esantis Berea rajone, Lesote. Tejatejanengas yra Berea rajono sostinė. Gyventojų – 75 115 (2005 m.). Tejatejanengas yra 40 kilometrų į šiaurę nuo šalies sostinės Maseru.

## Istorija
Futbolo klubas buvo suformuotas 1934 m.

## Sportas
* Lioli FC; Lioli futbolo klubas, o angliškuose šaltiniuose žinomas kaip *Lioli Football Club*, o trumpai *Lioli FC* – profesionalus Lesoto futbolo klubas.
* *Lioli* stadionas (); kuris talpina tris tūkst žiūrovų. (Skaičiuojant stovimas vietas.)

## Šaltiniai
Kurka

**Kurka** – prūsų derlingumo, vaisingumo dievybė.

## Istoriografija
Pirmą kartą paminėta 1249 m. Vokiečių ordino ir prūsų taikos (Christburgo taika) sutartyje, čia ji apibūdinama kaip stabas iš paskutinių tais metais javų varpų. Simonas Grunau ir Lukas Davidas mini Kurką kaip vieną iš šešių aukščiausių prūsų panteono dievų. S. Grunau vadina Kurką maisto ir gėrimo dievu, kurio stabas stovėjęs Šventapilėje, vietovėje, kur augęs ąžuolas. Šalia kūrenta ugnis, joje deginę iškultus javus arba miltus, medų.

Vladimiras Toporovas šias Kurkai skirtas apeigas lygina su latvių javų dievybės Jumio varymo iš lauko papročiu, teigia, kad Kurka yra derlingumo dvasia, kuri gali pakenkti grūdams, o žmogui su ja tinkamai bendraujant – pagausinti derlių. Kiti šaltiniai nurodo, kad Kurka buvo garbinama ten, kur prie vandens stovėjo akmuo. Ten būdavęs aukuras, prie jo – Kurkos stabas. Prūsai aukodavo pirmuosius pavasario vaisius, pirmą pagautą žuvį. Matas Pretorijus Kurką vadina *Curcho* ir kildina iš žodžio gerklė. Kazimieras Būga vardą Kurka siejo su lietuvišku žodžiu *krūmas*. Jis mėgino Kurką kildinti iš slavų *kъrčь*, rusų *корч*, lenkų *karcz* „krūmas, kelmas“. Aleksandras Briukneris su prūsų Kurku sieja M. Strijkovskio paminėtąją *Krūminę Pradžių* varpų ir latvių „laukų ir javų“ dievą *[[Ceruoklis|Ceruoklį]]*. Jo primenama, kad paminėtieji lietuvių ir latvių dievavardžiai yra susiję su krūmu: „*ceroklis* – krūminis dantis, *kruminas* – taip pat“. Šiam semantiniam laukui turbūt skirtina ir *keras*, *keroti*, latvių *cers* „krūmas, keras“, *cerot* „keroti“, *cerains* „kerotas, išsikerojęs, kuplus“. 

Su žemaičiais ribojęsi skalviai šiam dievui taip aukodavę: ant išskobtos lentos sudėdavo grūdus ar žuvis ir ant jų atlikdavo midaus, pieno ar alaus libacijas, o paskui viską sudegindavo savo dievams.

## Šaltiniai
Nuevo Leonas

**Nuevo Leonas** () – valstija šiaurės rytų Meksikoje, JAV pasienyje. Jos sostinė yra Monterėjaus miestas.

## Geografija

Valstija ribojasi: rytuose – su Tamaulipasu, pietuose – su San Luis Potosi, vakaruose – su Koahuila, šiaurėje – siauru ruožu su JAV Teksaso valstija.

Didžiąja Nuevo Leono dalimi driekiasi Rytų Siera Madrės kalnai. Juose yra aukščiausia valstijos vieta – El Moro kalnas (3710 m). Rytuose ir šiaurėje daugiausia plyti lygumos. Būdingas daugiausia karštas ir sausas klimatas, tačiau kalnuose kritulių iškrenta dažniau, o žiemą pasitaiko šalnų ir sniego. Dauguma valstijos upių priklauso Bravo del Nortės baseinui – San Chuanas, Alamas, Sabinasas. Rytuose prasideda Končoso ištakos. Įrengta nemažai tvenkinių.

## Didžiausi miestai
* Monterėjus – 1142,9 tūkst. gyv. (2020 m.)
* Gvadalupė – 635,8
* Apodaka – 536,4
* Cheneral Eskobedas – 454,9
* San Nikolas de los Garsa – 412,9
* Siudad Benito Chuaresas – 308,2
* Santa Katarina – 304,0
* Garsija – 234,6
* San Pedro Garsa Garsija – 132,1
* Kadereita Chimenesas – 75,7
* Charinesas – 75,4

## Šaltiniai
Leribės rajonas

**Leribės rajonas** – vienas iš dešimties Lesoto rajonų. Plotas – 2828 km². Leribės rajono sostinė yra Hlocė.

## Administracinis suskirstymas

Leribės rajonas padalintas į:

**13 apygardų**

* Hlocė
* Kolonjama
* Liketlanė
* Mahobongas
* Maliba Mačo
* Mapucoė
* Matlakengas
* Mohobolas
* Mposongas
* Peka
* Pela Čoeu
* Taba Pačoa
* Cikoanė

**18 vietinių bendruomenių tarybų**

* Fenjanė
* Hlepengas
* Komokoana
* Limamarela
* Linarė
* Litžotžela
* Maisa Poka
* Malaoanengas
* Manka
* Matlamengas
* Menkoanengas
* Motatis
* Mporosanė
* Picengas
* Sepokongas
* Serupanė
* Seschotė
* Coili Coilis

## Šaltiniai
Mafetengo rajonas

**Mafetengo rajonas** – vienas iš dešimties Lesoto rajonų. Plotas – 2119 km². Mafetengo rajono sostinė yra Mafetengas.

## Administracinis suskirstymas

Mafetengo rajonas padalintas į:

**9 apygardos**

* Kolo
* Likoelė
* Mafetengas
* Maliepecanė
* Matelilė
* Kalabanė
* Tabana Morena
* Taba Pečela
* Taba Čoeu

**12 vietinių bendruomenių tarybų**

* Kotisepola
* Makaota
* Makolanė
* Malakengas
* Malumengas
* Mamacas
* Manjakė
* Matula
* Meci Maholas
* Kibingas
* Ramoecanė
* Tadžanė

## Šaltiniai
Lest We Forget: The Best Of

**Lest We Forget: The Best Of** – geriausių Marilyn Mansono dainų albumas išleistas 2004 metais. Šiam albumui reklamuoti buvo įrašyta ir viena nauja daina - Depech Mode kūrinio "Personal Jesus" koveris. Albumas pasiekė devintą vietą *Billoard* geriausiai perkamų albumų sąraše.

## Dainų sąrašas

# The Love song
# Personal Jesus (Depeche Mode koveris)
# mOBSCENE
# The Fight song
# Tainted love (Gloria Jones koveris)
# The Dope show
# This Is New Shit
# Disposable Teens
# Sweet dreams (Are made of this)(Eurythmics koveris)
# Lunchbox
# Tourniquet
# Rock is dead
# Get your gunn
# The Nobodies
# Long hard road of the hell
# The Beautiful people
# The Reflecting God

Papildomos dainos:

# (s)Aint
# Irresponsible Hate Anthem
# Coma white
Chaliskas

**Chaliskas** () – valstija vakarinėje Meksikoje, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Jos sostinė yra Gvadalacharos miestas.

## Geografija

Valstija ribojasi: šiaurėje – su Najaritu, Sakateku, Aguaskaljentesu, rytuose – su Guanachuatu, pietuose – su Mičoakanu ir Kolima. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas.

Vakarinėje Chalisko dalyje susikerta Vakarų Siera Madrės ir Pietų Siera Madrės kalnai. Yra veikiančių ugnikalnių (Kolimos ugnikalnis). Vakaruose paviršius leidžiasi į Bachijo lygumą. Vandenyno pakrantėje driekiasi siaura lyguma, išraižyta įlankų ir lagūnų. Dėl didelių reljefo skirtumų klimatas Chaliske įvairus: šiaurėje ir šiaurės rytuose būdingas pusiau sausas klimatas su vidutine metine temperatūra 16&nbsp;°C ir metiniu kritulių kiekiu, mažesniu nei 700 mm. Aukštikalnėse klimatas vidutinio vėsumo, drėgnas, ten metinis kritulių kiekis 700–1000 mm. Centriniuose plokščiakalniuose ir slėniuose metinis kritulių kiekis 800–1200 mm, o metinė vidutinė temperatūra 20&nbsp;°C. Vakaruose vyrauja karštas klimatas su vidutine 22-26&nbsp;°C temperatūra, bei 1000–1500 mm kritulių per metus.

Chaliske telkšo didžiausias natūralius gėlavandenis ežeras Meksikoje – Čapalos ežeras. Šalia jo yra keletas mažesnių ežerų: San Markoso, Kachititlano, Atotonilko, Sajulos, Sakoalko, Sapotlano. Pagrindinės upės yra į Čapalos ežerą įtekanti Lerma ir iš jo ištekanti Grande de Santjagas, su intakais Bolanjosu, Chučipila, Atengu, Kolotlanu, Verde. Vakaruose keletas neilgų upių teka į vandenyną: San Nikolasas, Kuitsmala, Ameka, Ajukilja, Tuspanas.

## Kultūra

Chaliskas yra gėrimo tekilos tėviškė. Tradicinis jos gavybos ir agavų auginimo regionas yra valstijos centre, Tekilos miesto apylinkėse. Šis regionas įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

## Didžiausi miestai

* Gvadalachara – 1385,6 tūkst. gyv. (2020 m.)
* Sapopanas – 1257,5
* Tlakepakė – 650,1
* Tonala – 442,4
* Puerto Valjarta – 224,1
* Hasjenda Santa Fė – 139,1
* Siudad Gusmanas – 111,9
* Lagos de Morenas – 111,5
* Tepatitlanas – 98,8
* Okotlanas – 94,9
* Tesistanas – 91,6
* Kojula – 64,8
* Arandasas – 59,6
* San Chuan de los Lagosas – 53,5
* Autlanas – 52,0


Image:Huentitan canyon and santiago river.jpg|Huentitlano kanjonas ir Santjago upė
Image:Puertovallarta.jpg|Vandenynas ties Puerto Valjarta
Image:Arroyotapalpa.jpg|Chalisko pietinė dalis ties Tapalpa


## Šaltiniai
Kaimaklio vienuolynas

**Kaimaklio vienuolynas** (, „Visų Išganytųjų vienuolynas“, ) – Armėnų apaštališkosios bažnyčios vienuolynas Trabzone, Turkijoje. Pradžioje vienuolynas buvo armėnų bažnyčia su varpine ir koplyčia.

Armėnų kalba „Amenaprgič Vank“ reiškia „Viso Išganytojo vienuolynas“. Osmanų sultonas Muradas III vienuolynui patvirtino valdas ir žemę. Pietaudamas vienuolyne sultonas buvo vaišinamas pieno patiekalais, todėl vienuolyną jis pavadino „Kaimakli“ ().

Vienuolynas yra 2 km nuo Juodosios jūros kranto, 3,5 km į pietryčius nuo Trabzono miesto centro, ant Boztepe kalvos, kairiojo Deirmendere () upės slėnio pusėje.

## Raida
Trabzone armėnų bendruomenė gyveno nuo VII a. XII-XIII a. mongolų antpuolių metu čia apsigyveno daug armėnų pabėgėlių iš Ani. Tiksli vienuolyno statybos data nežinoma. Seniausia komplekso dalis datuojama 1424 m. 1461 m. vienuolyną išplėšė ir sugriovė turkai. XVI a. atstatytas vienuolynas tapo armėnų rankraščių kūrimo vieta.

Iki 1915 m. vienuolynas tarnavo Trabzono vyskupijai ir priklausė Konstantinopolio armėnų patriarchui. 1915 m., prasidėjus armėnų genocidui, vienuolynas buvo naudojamas kaip armėnų paskirstymo stovykla, tremiant juos į Siriją. 1916 m. balandį Rusijos armijai užėmus Trabzoną, vienuoliai laikinai sugrįžo ir čia buvo iki 1923 m.

## Pastatai

Vienuolyno pastatas buvo 30x40 m dydžio, pastatytas ant kalvos terasos, jo sienos dabar yra apgriautos. Seniausia išlikusi pastato dalis yra koplyčia, pastatyta pastato rytiniame gale. Virš durų yra išlikęs užrašas, kad koplyčią 1424 m. pastatė princas Chodža Stephanos Shemsedli (Khoja Stepanos Shemsedin). Koplyčios sienoje yra išlikę chačkarai. 

Vienuolyno pastato kompleksą sudarė: gavitas (arba žamatunas – armėnų viduramžių architektūroje bažnyčios priestatas), fontanas (vadintas pieno fontanu), varpinė, koplyčia ir vienuolyno pastatas su arkada.

Pagrindinis vienuolyno koplyčios pastatas yra stačiakampio formos su trim navomis ir apsidėmis. Pagrindinė apsidė buvo penkiakampė. Pastato stogas buvo medinis ir sugriuvo 1929 m. 1961 m. medinis stogas buvo atstatytas, o pastatas naudotas kaip sandėlis. 

Šiuo metu pagrindinio vienuolyno koplyčios pastato stogas uždengtas metaline stogo danga, bet nevyksta jokie restauracijos darbai.

Vidinės koplyčios pastato sienos buvo papuoštos sudėtingomis freskomis, vaizduojančiomis biblines scenas. Manoma, kad jos buvo nupieštos XVII–XVIII a. Ant vakarinės sienos esanti trijų pakopų freska vaizduoja Paskutinio teismo sceną.

Į šiaurės vakarus nuo vienuolyno pastato yra išlikusios varpinės liekanos.

## Galerija

Vaizdas:Kaymakli monastery southwest side.JPG|Pietvakarinė vienuolyno koplyčios pusė
Vaizdas:Kaymakli monastery pentagonal apse.JPG|Penkiakampė apsidė
Vaizdas:Kaymakli monastery Apse ceiling.JPG|Apsidės kupolo lubos
Vaizdas:Kaymakli monastery Frescoes 1.JPG|Freskos
|Freskos 
Vaizdas:Kaymakli monastery 1.JPG|Vienuolyno griuvėsiai
Vaizdas:Kaymakli monastery Khachkars.JPG|Chačkarai vienuolyno koplyčios sienoje


## Taip pat skaitykite
*Sumelos vienuolynas
*Sofijos soboras

## Išnašos

## Nuorodos
* Trabzono vienuolynai
Puebla (valstija)

**Puebla** () – valstija centrinėje Meksikos dalyje. Jos sostinė yra Pueblos miestas.

## Geografija

Valstija ribojasi: šiaurėje – su Morelosu, Meksiko valstija, Tlaskala, Hidalgu, rytuose – su Verakrusu, pietuose – su Oachaka, vakaruose – su Gereru. Pueblos reljefas sudėtingas – rytiniu pakraščiu driekiasi Rytų Siera Madrės kalnai, centrine dalimi – Neovulkaninė ašis, pietinėje dalyje atskiri kalnagūbriai – Tehuaknos, Siera Negros, Misteros. Kalnus skiria slėniai, iš jų svarbiausias – Pueblos-Tlaskalos slėnis. Yra keletas ugnikalnių – Orisaba (aukščiausias visoje šalyje, 5610 m), Popokatepetlis (5500 m), Istaksiuatlė (5230 m), Siera Negra (4621 m). Pueblos vakaruose teka Atojako upė su intakais Mišteku, Sahuapanu, Nešapa, Akatlanu, pietuose teka Papaloapano baseino upės, o rytuose ir šiaurėje – nedidelių, į Meksikos įlanką įtekančių upių aukštupiai.

## Didžiausi miestai
* Puebla – 1542,2 tūkst. gyv. (2020 m.)
* Tehuakanas – 293,8
* Čolula – 102,2
* Tlaskalasingas – 99,7
* Amosokas – 95,3
* Atliskas – 89,3
* San Martin Tesmelukanas – 78,2
* Tesiutlanas – 62,8
* Huaučinangas – 58,9
* Isukaras – 49,5

## Šaltiniai
Puebla

**Puebla** reiškia šiuos objektus:

* Puebla – Meksikos didmiestis;
* Puebla – Meksikos valstija;
* Puebla – keletas nedidelių miestelių Ispanijoje.

## Taip pat skaitykite
* Pueblai.
Algimantas Gabrys

**Algimantas Gabrys** (1947 m. liepos 16 d.) – Lietuvos futbolininkas, treneris, Marijampolės futbolo veikėjas. 
Treniravo ir rungtyniavo Lietuvos futbolo A lygos Sūduvos komandoje daugiau kaip 40 metų. 

## Biografija
1990 metais teisėjavo kaip aikštės teisėjas (2 lygmuo (Aukščiausioji lyga); I ratas, 7 turas). 

2005 metais jo treniruojamas klubas sezoną baigė keturiomis pergalėmis iš eilės ir po 30 metų pertraukos pelnė bronzos medalius. "Sūduvos" ekipą 2007 metais atvedė į A lygos vicečempiono titulą. 2008 metų balandžio pabaigoje po ne itin sėkmingo sezono starto A. Gabrys paliko "Sūduvos" vyriausiojo trenerio postą; jį perėmė Igoris Pankratjevas. "Sūduvos" Klubo prašymu dirbo su vaikų komandomis. „Sūduvos“ futbolo klubo akademijoje treniravo dvi berniukų grupes – keturiolikmečių ir šešiolikmečių. Su jomis dalyvavo Lietuvos aukščiausiosios lygos klubinių komandų pirmenybėse.

Lietuvos gatvės vaikų futbolo federacijos Marijampolės skyriaus pirmininkas.

2006 m. už nuopelnus miesto futbolui suteiktas „Nusipelniusio marijampoliečio“ vardas.

## Treniruotos komandos

*Sūduva Kapsukas: 	1970 m.; vyr. treneris
*Statyba Jonava: 	1980–1985 m.; 	vyr. treneris
*Sūduva Marijampolė: 1993–2003, 2005–2008 m.; vyr. treneris

## Šaltiniai
Skoliozė

**Skoliozė** ( – „kreivas“) – stuburo išlinkimas į šoną. Dažniausiai stuburas ima linkti vaikams dėl slankstelių raidos sutrikimų, silpno raumenų ir raiščių aparato, rachito. 

Išskiriama keletas skoliozės rūšių: kaklo, krūtinės, juosmens srities stuburo iškrypimai.

Skoliozė būna dalinė, kuomet į vieną šoną iškrypsta kuri nors stuburo dalis, ir visiška, kuomet iškrypsta visas stuburas įgaudamas S raidės formą. Apie vertikaliąją ašį pasisukus stuburo slanksteliams, susidaro kifoskoliozė – šonkaulių kuprelė.

Ankstyvos stadijos skoliozė sėkmingai gydoma masažu, gydomąja mankšta, progresuojanti arba sunki šios ligos forma – operacija.

## Šaltiniai
Juozapas Radziukynas

**Juozapas Radziukynas** (1844 m. gegužės 24 d. Sutros kaime, dab. Seirijų senūnijoje, Lazdijų rajone – 1925 m. birželio 9 d. Suvalkuose, dab. Palenkės vaivadijoje, Lenkija) – mokytojas ir kraštotyrininkas, 1863 m. sukilimo dalyvis, Lietuvių mokslo draugijos narys, knygnešių rėmėjas.

## Biografija
Baigęs Suvalkų gimnaziją, studijavo Varšuvos universiteto Istorijos – filologijos fakultete. Po baigimo, nuo 1871 m. mokytojavo įvairiose Varšuvos mokyklose – dėstė graikų, lotynų ir lenkų kalbas. Įsitraukė į tautinį išsivadavimo judėjimą, dalyvavo 1888 m. Varšuvos lietuvių studentų pasitarime. Kurį laiką buvo artimas varpininkams, bendradarbiavo jų leidžiamuose laikraščiuose „Varpas“ ir „Ūkininkas“. Brolis Motiejus Radziukynas buvo kunigas ir knygnešys.

Atostogų metu keliavo po gimtąją Suvalkiją, tyrinėjo jos piliakalnius. 1911 m. J. Radziukynas apsigyveno Kaune, nuo 1913 m. dėstė lotynų kalbą privačioje Kauno progimnazijoje. Bendradarbiavo M. Davainio-Silvestraičio redaguojamame žurnale „Litwa“, rinko medžiagą lietuvių – lenkų žodynui. Prasidėjęs Pirmas pasaulinis karas nubloškė Radziukyną į Rusiją, į Voronežą. 1921 m. jis grįžo į Suvalkus, kur galėjo gauti mokytojo pensiją.

Juozapo Radziukyno darbai istorijos ir archeologijos, etnografijos ir mitologijos bei pedagogikos srityse iki šiol išliko aktualūs, nors ir neretai kritikuojami dėl tikslumo ir nuoseklumo stokos.

## Bibliografija
* „Lietuvos istorija“, išspausdinta laikraštyje „Varpas“, 1890–1895 m.;
* „Suvalkų rėdybos pilekalniai“, išspausdinta žurnale „Dirva-Žinynas“, 1904 m.;
* „Dzūkai“, išspausdinta Varšuvoje, 1909 m.

## Nuorodos
* Eugenijus Svetikas. Juozapas Radziukynas (Straipsnis žurnale „Suvalkietis“ 2007 Nr.4)
Jonas Kasakaitis (1866)

**Jonas Kasakaitis** (; 1866 m. – 1928 m.) – teisininkas, lietuvių visuomenės veikėjas, varpininkas.

## Biografija
Mokėsi Varšuvos universiteto Teisės fakultete. Dar studijų metais aktyviai įsitraukė į visuomeninę veiklą. Priklausė liberaliai nusiteikusių lietuvių būreliui, iš kurio vėliau išsivystė varpininkų judėjimas. 1888 m. pradžioje dalyvavo Varšuvos studentų pasitarime, kuriame buvo nuspręsta steigti studentų draugiją ir pradėti leisti naują lietuvišką laikraštį. 1888 m. birželio 29 d. Marijampolėje dalyvavo Pirmajame varpininkų suvažiavime, kuriame buvo nutarta nebebendrauti su klerikaline „Šviesa“, o žengti savu keliu.

Baigęs universitetą, tarnavo Suvalkų apygardos teismo Ipotekos skyriaus sekretoriumi. 1907 m. pas jį lankėsi Jonas Basanavičius, kuris Suvalkų Ipotekoje rinko medžiagą apie teismo bylą tarp Garliavos dvarininko Godlevskio ir jo valstiečių. Nuo 1894 metų dėstė lietuvių kalbą Suvalkų berniukų gimnazijoje. Tai buvo nelengvas darbas, nes mokyti reikėjo iš „graždankos“ rašmenimis rašytų ir Varšuvos švietimo apygardos patvirtintų lietuviams sunkiai suprantamų vadovėlių.

Vienas iš 1908 m. registruotos Suvalkų lietuvių „Vienybės“ draugijos steigėjų, kelerius metus buvo renkamas valdybos nariu. „Vienybei“ J. Kasakaitis padovanojo 36 knygas, veidrodį ir laikrodį, aukojo nemažas pinigines sumas. 1921–1928 m. tarnavo Suvalkų miesto notaru. Paskutiniais gyvenimo metais nuo lietuviškos veiklos nutolo.

Žmona *Antonina Bleichman-Kassakajtys* (1870–1939), sūnus *Jerzy Kassakajtys* (1906–1963).

Visa šeima palaidotas Suvalkuose.

## Šaltiniai
* Suvalkų lietuviai (Straipsnių rinkinys). Aušra, Punskas, 2007;
* „Suvalkietis“ (Suvalkų lietuvių ketvirtinis leidinys), 2008/4/56;
Kuršių 1236–1245 m. sukilimas

**Kuršių sukilimas** – pirmasis kuršių sukilimas prieš Kalavijuočių ordino vokiečių valdžią, vykęs 1236 m. rugsėjo mėn. – 1245 m. pradžioje.

## Priežastys
1202 m. įkurtas Kalavijuočių ordinas ėmėsi užkariauti dabartines Latvijos, Estijos žemes ir palaipsniui skverbtis į Lietuvą. 1210 m. kuršiai surinko, kaip teigiama, net 300 laivų ir balandžio mėnesį Zundos jūros mūšyje sutriuškino kryžiuočių laivyną. Tų pačių metų liepos 13 d. nesėkmingai pultas pagrindinis kalavijuočių ekspansijos centras – Ryga. Miesto ginti stojo ne tik kalavijuočių kariai, bet ir eiliniai miestelėnai, net moterys ir vaikai, ir kuršių puolimą atrėmė. 1228 m. kuršiai kartu su žemaičiais ir žiemgaliais sugriovė Rygos prieigų forpostą – Daugavgryvos vienuolyną ir pilį pačiose Dauguvos žiotyse. Kalavijuočius išgelbėjo iš Vokietijos atvykusios papildomos pajėgos, jos privertė apsuptus ir badauti pradėjusius kuršių karius pasiduoti. 

1230 m. minimas šiaurinius kuršius suvienijęs kunigaikštis Lamikis, bandęs organizuoti pasipriešinimą kalavijuočiams. Vienu metu Lamikiui už sutikimą apsikrikštyti ir apkrikštyti kuršius klastingai buvo siūloma karaliaus karūna. Užkariautų genčių karius kalavijuočiai ir kryžiuočiai versdavo dalyvauti žygiuose prieš kitas gentis ir tautas.

## Sukilimas
Sukilimas prasidėjo po 1236 m. rugsėjo 22 d. Kalavijuočių ordino pralaimėto Saulės mūšio. Sukilę šiaurės kuršiai (Latvijos kuršiai) išsivadavo iš nusilpusio ordino ir Kuršo vyskupo valdžios. Bet 1237 m. Krašto magistras Hermanas Balkas Kalavijuočių ordiną perorganizavo į Vokiečių ordino autonominę šaką - Livonijos ordiną.

Per kovas 1240 m. žuvo Kuršo vyskupas Engelbertas. Popiežiaus kurija Kuršą laikė savo valda, todėl išsivadavusius kuršius Livonijos ordinas turėjo arba užkariauti ir perduoti jos jurisdikcijai, arba gauti kurijos koncesiją ir užkariauti sau. Sukilimui plintant ir netrukus prasidėjus 1242–1249 m. prūsų sukilimui popiežiaus legato Vilhelmo Modeniečio 1242 m. balandžio 19 d. aktu ordinui leista statytis pilis prie Lielupės, Ventos upių ir užkariauti kuršius. Livonijos ordinas iki tol didesnių karinių veiksmų prieš sukilėlius nepajėgė imtis. Livonijos ordino valdomą Pietų Kuršą (dab. Lietuvos šiaurvakariai) puldinėjo žemaičiai. Tik Livonijos ordino magistras Ditrichas fon Griuningenas 1244 m. pastatydino Kuldygos pilį bei sutvirtino užgrobtą kuršių Embutės pilį ir 1244 m. pabaigoje prie savo valdų prijungė didesnę Šiaurės Kuršo dalį.  

1244 m. pabaigoje ar 1245 m. pradžioje Embutę puolė Lietuvos didysis kunigaikštis Mindaugas, bet neužėmė.  

Kuršiai pasidavė, bet po žemaičių laimėto Durbės mūšio 1260 m. prasidėjo Antrasis kuršių sukilimas. 

## Šaltiniai
Kuršių 1260–1267 m. sukilimas

**Kuršių 1260–1267 m. sukilimas** – kuršių sukilimas prieš Livonijos ordiną, vykęs po 1260 m. liepos 13 d. žemaičių laimėto Durbės mūšio, antrasis ir paskutinis jų sukilimas.

## Sukilimas
Per Durbės mūšį šiauriniai kuršiai (Latvijos kuršiai) perėjo į žemaičių pusę ir puolė kryžiuočius iš užnugario. Mūšyje žuvo ir krašto magistras Burkhardas fon Hornhauzenas. Visas Kuršas sukilo ir išsivadavo iš Livonijos ordino valdžios. Sukilėliams vadovavo Utilis ir kiti karo vadai. Tuo metu Kuršo pietinėje dalyje (Lietuvos Kurše), išskyrus nuo 1252 m. Livonijos ordino valdomą Klaipėdą su apylinkėmis, įsitvirtino žemaičiai. Visame Kurše kovojantys žemaičiai neturėjo saugaus užnugario – gentinė kuršių organizacija negalėjo per kelerius melus susilieti su žemaičių konfederacija, todėl vokiečių riteriai 1260 m. pabaigoje ar 1261 m. pradžioje užėmė (atsiėmė) kuršių Dzintarės pilį; šie pasidavė, o žemaičiai kovojo iki galo ir visi žuvo.

Sukilimo plėtrą skatino prasidėjęs Didysis prūsų sukilimas, 1261 m. vasario 3 d. žemaičių laimėtas Lielvardės mūšis ir 1261 m. rudenį Lietuvos karaliaus Mindaugo ir žemaičių kunigaikščio Treniotos surengtas nesėkmingas žygis į Livonijos ordino magistro rezidenciją Cėsius. 1264 m. ordinas surengė sėkmoingą žygį į Ceklio žemę ir sudegino Griežės pilį. Jau 1265 m. Livonijos ordinas užėmė svarbią kuršių Embutės pilį. Iki 1267 m. pabaigos Livonijos ordinas, kuriam vadovavo Konradas fon Mandernas, vėliau Otas fon Lautenbergas, vėl užkariavo šiaurinius kuršius.

Dėl sukilimo Livonijos ordinas ir Kuršo vyskupas nepajėgė vietos gyventojų priversti duoti didelių duoklių – iki XIV a. antrosios pusės išliko gana gausus karo tarnybą einančių kuršių sluoksnis, artimas prūsų vitingams. Jų teises ir pareigas nustatė kuršių teisė ir 1267 m. pasidavimo vokiečių feodalams sutartis; jas kuršių elitas prarado XV amžiuje. Kuršių nebepadrąsino net Karusės mūšis, kuriame Livonijos ordinas neteko 52 riterių ir krašto magistro.

## Šaltiniai
Kintana Roo

**Kintana Roo** () – valstija pietrytinėje Meksikos dalyje, Jukatano pusiasalyje. Jos sostinė yra Četumalis.

## Geografija

Valstija ribojasi: pietuose – su Belizu, vakaruose – su Kampeče, šiaurėje – su Jukatanu. Iš rytų skalauja Karibų jūra. Pakrantėje valstijai priklauso keletas salų – Kosumelis, Činčoro bankos salelės, Moterų sala, Holbokso, Kontojaus salos.

Kintana Roo paviršių sudaro karstinė lyguma. Aukščiausia valstijos vieta – 230 m (El Čaro k.). Lygumai būdingos požeminės upės, karstiniai ežerai (senotai) bei sudėtingi požeminiai urvai ir labirintai. Čia susiformavusi pasaulyje ilgiausių povandeninių Oš Bel Ha urvų sistema. Pietryčiuose plyti pelkynai. Kranto linija raižyta, daug įlankų, užutėkių, lagūnų (Četumalio, Espiritu Santo, Asensjono). Vietomis pakrantes supa koraliniai rifai. Kintano Roo būdingas tropinis, drėgnas ir karštas klimatas. Vidutinė metinė temperatūra 26&nbsp;°C. Liūčių laikotarpis tęsiasi nuo gegužės iki spalio, nors neretai užsitęsia ir iki sausio. Sausasis laikotarpis būna tarp vasario ir gegužės. Didžiąją valstijos dalį dengia tropinės džiunglės. Dėl karstinio reljefo Kintana Roo praktiškai nėra ilgesnių paviršinių upių, tik pasienyje su Belizu teka Hondas. Didžiausias ežeras – Bakalaras.

## Kultūra
    
Senovėje Kintana Roo teritorijoje klestėjo majų civilizacija. Yra išlikę majų miestų griuvėsiai: Škaretas, Koba, Kohuniličas, Tulumas, San Chervasijas ir kt. Pakrančių regionuose išvystytas turizmas. Yra Sian Kaano gamtos rezervatas, įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą.

## Didžiausi miestai
* Kankunas – 888,7 tūkst. gyv. (2020 m.)
* Plaja del Karmenas – 304,9
* Četumalis – 169,0
* Kosumelis – 84,5
* Tulumas – 33,3
* Felipe Kariljo Puertas – 30,7
* Puerto Aventurasas – 22,8
* Alfredo V. Bonfilis – 19,7
* Puerto Morelosas – 19,2

## Šaltiniai
Maksas Lauriškus

**Maksas Lauriškus** (, 1876 m. vasario 18 d. Įsrutis, dab. Černiachovskas, Kaliningrado sritis – 1929 m. lapkričio 17 d. Berlynas) – lietuvių kilmės Vokietijos kompozitorius.

## Biografija
Muziką studijavo Berlyne. Sukūrė nemažai lietuviškos tematikos kūrinių, tarp jų – siuita pučiamųjų kvintetui „Iš Lietuvos“ (*Aus Litauen*), siuitos fortepijonui dalis „Lietuvių liaudies daina“ (*Litauisches Volkslied*). Kiti kūriniai: koncertas violončelei ir orkestrui, simfoninė siuita, kapričas smuikui ir orkestrui, „Mirties procesija“ chorui ir orkestrui (*Zug des Todes*), choro ir solo dainos, kamerinė muzika, „Du arabiški šokiai“ obojui.

## Šaltiniai
Albertas Barauskas

**Albertas Barauskas** (1915 m. lapkričio 15 d. Maskvoje – 2003 m. gegužės 28 d.) – sovietinės Lietuvos partinis bei valstybės veikėjas.

## Biografija
1920 m. su tėvais atvyko į Lietuvą. 1942 m. sausio-gegužės mėn. 16-osios šaulių divizijos karys. 1943 m. „Margirio“ sovietinių partizanų būrio vadas. 1944 m. LKP(b) Prienų srities pogrindinio komiteto žvalgybos skyriaus viršininkas.

1944–1947 m. LKP(b) Kėdainių apskrities komiteto II sekretorius, skyriaus vedėjas, sekretorius. 1946 m. baigė Respublikinę partinę mokyklą. 1947–1950 m. LKP(b) Jurbarko apskrities komiteto I sekretorius. 1950–1951 m. LKP(b) Klaipėdos srities komiteto sekretorius. 1951–1952 m. Klaipėdos srities Vykdomojo komiteto pirmininkas.

1955 m. baigė Aukštąją partinę mokyklą prie SSKP CK. 1955–1956 m. LKP CK inspektorių grupės vadovas. 1957–1965 m. LKP CK sekretorius, 1957–1982 m. lapkričio mėn. LKP CK biuro narys, 1960–1961 m. kartu ir LKP CK propagandos ir agitacijos skyriaus vedėjas. 1962–1965 m. LKP CK ir LTSR Ministrų Tarybos partinės-valstybinės kontrolės komiteto pirmininkas, LTSR Ministrų Tarybos pirmininko pavaduotojas. 1965–1982 m. LTSR Liaudies kontrolės komiteto pirmininkas.

1949–1952 m. kandidatas į LKP CK narius, nuo 1956 m. LKP CK narys. 1956–1982 m. LKP CK biuro narys. 1951–1985 m. LTSR AT deputatas.

Parašė atsiminimus „Miškų frontuose“ (1968 m.), knygą „Liaudies kontrolės viešumas – jos veiksmingumo sąlyga“ (1981 m.). 1975 m. LTSR nusipelnęs kultūros veikėjas.

## Šaltiniai
Sinaloa

**Sinaloa** () – valstija vakarinėje Meksikos dalyje, Ramiojo vandenyno pakrantėje. Jos sostinė yra Kuljakanas.

## Geografija

Valstija ribojasi: šiaurėje – su Sonora, šiaurės rytuose – su Čihuahua, rytuose – su Durangu, pietuose – su Najaritu. Iš vakarų skalauja Ramusis vandenynas.

Didžiąją Sinaloa paviršiaus dalį užima Vakarų Siera Madrės kalnai. Aukščiausia valstijos vieta – Pikačo Los Fraileso k. (2520 m.). Vandenyno pakrantėje driekiasi žemuma, gausu įsiterpusių lagūnų ir įlankų: Santa Marijos, Topolombapo, Navačistės, Pabeljono, Tempe Huajos, Kaimanero ir kt. Valstiją kerta daug trumpų vandeningų upių, ištekančių iš Siera Madrės: Fuertė, Sinaloa, Mokoritas, Piastla, Tamasula, San Lorensas.

## Didžiausi miestai
* Kuljakanas – 808,4 tūkst. gyv. (2020 m.)
* Masatlanas – 441,9
* Los Močisas – 298,0
* Gvasavė – 77,8
* Gvamučilis – 65,2
* Eskinapa – 33,9
* Navolatas – 30,7

## Šaltiniai
Ferrari F40

**Ferrari F40** – Italijos automobilių gamintojos Ferrari sportinis automobilis, varomas galiniais ratais. Šis modelis buvo gaminamas nuo 1987 iki 1992 m. (iš viso pagaminta 1315 vienetų). Nuo 1987 iki 1989 m. Ferrari F40 buvo laikomas greičiausiu serijiniu automobiliu pasaulyje. Taip pat F40 jo gaminimo metais buvo pats greičiausias, brangiausias ir galingiausias Ferrari modelis.

Pačioje gamybos pradžioje šis modelis kainavo nuo 400 000 $, tačiau vėliau buvo faktų, kai už F40 buvo sumokėta ir apie 1,6 milijono $.

F40 buvo gaminamas norint konkuruoti su tokiais modeliais kaip Porsche 959 ar Lamborghini Countach. F40 tapo paskutiniu modeliu, kurį kuriant dar gyveno Ferrari įkūrėjas Enzo Ferrari.

Iš viso buvo pagaminta 1315 modelio vienetų, iš kurių 213 skirti JAV rinkai.

## Techniniai duomenys
* Variklio konfigūracija: V - formos. 90° 
* Variklio vieta: išilgai kėbulo vidurį
* Cilindrai: 8.
* Darbinis tūris: 2,9 litro.
* Arklio galia: 478 AG., 352 KW., esant 7000 apsisukimų per minutę.
* Cilindro skersmuo/ Stūmoklio eiga: 82 / 69.5 mm
* Galia vienam litrui: 163 AG/l
* Didžiausias sukimo momentas: 577 Nm (58.8 kgm) esant 4000 apm
* Suspaudimo laipsnis 7.7 : 1
* Išdėstymas: DOHC 
* Įpurškimas: Weber-Marelli elektroninis  Įpurškimas 
* Aspiracija: Du turbokompresoriai
**Transmisija**
* Transmisija: 5 laipsnių mechaninė.
**Važiuoklė**
* Dviejų durų kupė
* Kėbulas: Plieninis rėmas ant kurio sumontuotas kompozicines medžiagos
* Stabdžiai: Visų ratų diskiniai
* Kuro bako talpa: 120 L.
* Padangų dydžiai. Priekinės/Galinės 245/40 ZR 17/335/35 ZR 17
**Matmenys** 
* Išmatavimai: ilgis/plotis/aukštis: 4358 mm/1970 mm /1124 mm mm. 
* Ratų bazė 2450 mm.
* Tarpuvėžės: Priekinė/Galinė: 1594 mm/1606 mm
* Svoris: 1100 kg (be vairuotojo ir krovinio)
**Charakteristika**
* 0 - 100 km/h - 4.1
* 0 - 400 m - 11.9
* 0 - 1000 m - 20.9

## Nuorodos
F40

## Šaltiniai
Skuodo mūšis

**Skuodo mūšis** – žemaičių ir Vokiečių ordino livoniškosios šakos kariuomenių mūšis, kuris įvyko 1259 m. prie Skuodo. Tai vienas didesnių žemaičių mūšių su kryžiuočiais, įvykusių iki Durbės mūšio.

Žemaičių kariuomenę (pasak Eiliuotosios Livonijos kronikos, ją sudarė apie 3 tūkst. žmonių), grįžtančią su grobiu iš Kuršo, pasivijo Livonijos kryžiuočių kariuomenė (Kuldygos pilies įgula, Vokietijos, vietos vokiečių riteriai ir nuo jų priklausomi kuršiai). 

Žemaičiams greičiausiai vadovavo kunigaikštis Alminas, Livonijos kariuomenei – komtūras Bernardas Harenas. 

Livonijos ordinas mūšį pralaimėjo; žuvo 33 Vokiečių ordino riteriai, daug eilinių karių. 

Tokia mūšio baigtis paskatino žiemgalius 1259 m. sukilti prieš Vokiečių ordiną. Jie išvarė iš savo žemių Vokiečių ordino ir Rygos arkivyskupo skirtus viršininkus.

## Įamžinimas

Skuodo mūšio spėjamoje vietoje, Luknių kaime šalia kelio , pasodintas atminties ąžuolynas, įrengta atokvėpio vieta, informacinis stendas. Vieta paženklinta trimis liaudies meistrų sukurtais stogastulpiais. 

## Šaltiniai
Kriminologinių studijų centras

**Kriminologinių studijų centras** - 2006-2008 m. vykdomas ES struktūrinių fondų remiamas projektas „Tarpkryptinės plečiamosios kriminologijos studijos Vilniaus universitete“. Projektas įgyvendinamas Vilniaus universitete (VU), bendradarbiaujant su valstybės mokslo įstaiga Teisės institutu. Projekto vadovas - prof. Aleksandras Dobryninas.

## Nuorodos
* Oficialus Kriminologinių studijų centro tinklalapis
* Vilniaus universitete įkurtas „Kriminologinių studijų centras“, 2008.05.12 16:17
* „Naujas kriminologinių studijų puslapis Vilniaus universitete“, 2008.05.30 12:37, Antanas Dzermeika
Senovės astronautų teorijos

**Senovės astronautų teorijos** – įvairios teorijos apie protingų ateivių apsilankymą žemėje ne moderniais laikais. Kontaktas su nežemiška civilizacija dažnai yra siejamas su žmonių kultūros vystymosi pradžia, technologijomis arba religijomis. Pasak kai kurių tokio tipo teorijų, dauguma dievybių iš tikrųjų buvo ateiviai ir pažangios technologijos buvo palaikytos jų dieviškumo įrodymais. Taip pat dažnai spėjama, kad žmonės yra ateivių palikuonys arba kūriniai. Senovės astronautų teorijos yra skeptiškai vertinamos mokslinės bendruomenės ir susilaukė labai mažai rimtų mokslinių tyrinėjimų, bet jos yra dažnai naudojamos mokslinėje fantastikoje.

## Argumentai

### Statiniai ir daiktai
Kai kurie teorijų šalininkai sako, kad tokie statiniai kaip Gizos piramidės, Maču Pikču, Baalbekas ir pan. negalėjo būti pastatyti tų laikų technologijomis ir teigia, kad jie yra pastatyti ateivių arba su jų pagalba. Daugelis archeologų tokius teiginius kategoriškai atmeta.

Naskos piešiniai – tai šimtai milžiniškų piešinių ant žemės, kuriuos įmanoma atpažinti tik iš oro. Jų sukūrimo būdas ir paskirtis taip pat kartais yra siejama su ateiviais. Tiesa, profesorius Joe Nickell, naudodamas tik technologijas, kurios, manoma, tuo metu žmonėms buvo prieinamos, sugebėjo šiuos piešinius gan tiksliai atkartoti.

Kai kurie antikiniai dirbiniai primena modernius lėktuvus ir sklandytuvus, nors archeologai dažniausiai tai interpretuoja kaip stilizuotus paukščių ir vabzdžių vaizdavimus. Taip pat skraidančias lėkštes primenančių objektų yra randama renesanso ir viduramžių mene.

### Religiniai tekstai
Teorijų šalininkai sako, kad mitai apie dievus, kurie nusileidžia iš dangaus ir sukuria žmones arba jiems vadovauja, iš tikrųjų aprašo ateivius, kurie dievais buvo palaikomi dėl savo pažangių technologijų. Panašus fenomenas yra žinomas ir moderniais laikais. XX amžiaus pradžioje buvo atrasti krovinių kultai – izoliuotos kultūros, tikinčios, kad modernūs laivai ir lėktuvai yra atsiųsti dievų. Artūras Clarke spėliojo, kad „bet kokia pakankamai pažangi technologija yra neatskiriama nuo magijos“.

Senajame Testamente aprašomas skraidantis objektas, kuris atrodė kaip ugningas viesulas, o nusileidęs ant žemės – kaip pagamintas iš metalo. Jame, pasak teksto, buvo keturios „gyvos būtybės“, panašios į žmones.

## Kritika
Be teorijos šalininkų antikinių tekstų ir dirbinių interpretacijų, kol kas nėra rasta jokių  įrodymų, remiančių šią hipotezę. Dauguma mokslininkų laiko tokias teorijas nepagrįstomis ir žiūri į jas skeptiškai. Dalis teiginių apie senovės astronautus prieštarauja vieningoms mokslinėms archeologinių radinių ir antikinių tekstų interpretacijoms.

## Taip pat skaitykite
* Neatpažintas skraidantis objektas
* Pseudoarcheologija

## Šaltiniai
Agas

**Agas** (*Ago* m. apie 663 m.) – Friulio hercogas, valdęs nuo 651 m. iki 660–663 m. (valdymo pabaiga nėra tiksliai žinoma). Valdžią perėmė iš Grasulfo II.

Pagal Paulių Djakoną Čividalėje (*Cividale*) buvo namas, vadintas „Ago namu“.

Mirus Agui valdė Lupas (*Lupus*).

## Nuorodos

* Paul the Deacon ''Historia Langobardorum'' .